Sztrilich Ágnes

Gyöngyház töredék

1988–1998

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Sztrilich Ágnes

Gyöngyház töredék

1988–1998

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1998-ban jelent meg a Szociális Testvérek Társasága és a Korda Kiadó gondozásában az ISBN 963 9097 47 0 azonosítóval. Az elektronikus változat a szerző engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a szerző tulajdonában marad.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Magyarázkodás

Csak egy pillanat

csak egy pillanat

határhelyzet

az én szívem

remény-vesztés

éledések

44. zsoltár

„vesd le  sarudat…”

papok

szentgyónás

szentmise

Úrfölmutatás

áldoztatás

szentáldozás

egység

áruházi Golgota

„Ubi caritas…”

„ubi caritas…”

látom

Emmánuel

félelem

úgyis hiába

ünnep

segíts

megrágalmazva

mint a kisgyerek

diagnózis

ima?

'via negativa'

bennem

találkozás

megoltalmazottság

közeledés

Üdvösségtörténet

Rebeka kútja

„Atyám házában a helyem”

„Nemde az ács Fia?”

„aki nem gyűlöli atyját, anyját…”

valahol Galileában

Ő így szeretett

kakas-szó nélkül

Jób

Getszemáni

Kereszt-hódolat

nagypéntek a Piaristáknál

nagyszombat

feltámadási körmenet 1991

és a Húvét?

Húsvét után

Emmausz

kérdés

Credo

Credo

az intenzíven

harmincéves találkozó

„Kerestem, akit szeret a lelkem…”

„és megtaláltam, akit szeret a lelkem”

vallomás

hol vagy?

50 felé

velem vagy

Tied

Templom a Schwanbergen

alkony

úgy-e nem igaz?

én – Téged!

Nagy idők zúgása

erdélyi hírek

Előled – Hozzád!

száműzetés

túlélés

jól van ez így?

minden kegyelem

ezt akarod?

belső gyógyulás

talán…

PAX

reménytelenség

Karácsony

Tabernákulum

belga ősz

gyógyulás

ma még

nő vagyok

védtelenség

sebzetten

Getszemána II.

emelj föl!

figyelmeztetés

Modern magány

modern magány

bocsánatra várva

mit tegyek?

2000 felé

Vízözön előtt

XX. század

NEW AGE

Koppenhágából jöttem…

krízis

hogyan is?

ismét

kapcsolatok

köszöntés

önzés

hiányzol

hol és hogyan?

kérlelés

hamvazó

Keresztúton

keresztúton 1993

töprengő

ma is

számadó

panasz

perlés

invokáció

közérzet

lelki tükör

panaszkodás

„egy a szükséges…”

búcsúzás

augusztus

vizek

a szépség fájdalma

éjszaka

színeváltozás

a sivatagban

vágy és félelem

köszönöm

keresés

az okos szűz

intelem

megadás

Ne bánd!

virrasztás

„semmi sem új a Nap alatt”

Maja

Joli

Koppány-villa

Örömhír

Örömhír

szólongatás

Mária gondja

Mária kútja

Virágasárnap

szünetjel

bocsáss meg

jaj neki!

kezdetben Van az Ige…

ugyanaz

kenosis

közérzet

év-végi számadás

téli este

advent

Asszony-Anyám

orkán

Igaz Arc

sirató

rab madár

egyedül Te!

„Ne vigy engem a kisértésbe!”

szemrehányás

minden kiderül…

szomjazom

hit vagy hazugság?

kérés

meditáció az Eternach-i apátságban

modern Tabernákulum

Beismerés

beismerés

hát legyen

Rorate…

Margit-sziget

keresztút 1994

magyar sors

pozsonyi imádság

ősz

összetörve

honnan?

Miért tetted ezt velem?

Vilma

november

látszat

Íme

kettős kerítés

alkony

mégis

viszontlátás

Krisztus a testvérben

az Ő sebei által

a Golgotán

Péter kérdése

köszönöm

a hársfa fájdalma

havasi gyopár

Száműzetésben – USA

individualista fa

tapasztalat

megittasodás

meglepetés

kérdés

Isten veled

„az éj sötétje nem sötét Neked…”

„echo”-s vidéken

a Te vigasztalásod

identitás

honvágy

image

közel és távol

fenyegetettség

hogy is van ez?

Janus kapujában

szövetségi hűség

tíz hónap

pedig ha

ima

Újjászületés

újjászületés

nomád sors

sóvárgás

ikon

kereszt

tavasz

Kereszt hódolat 98

mint kezdetben?

képmutatás?

Klosterkirche St. Gertrud

évforduló

lelkigyakorlat

„akarsz-e meggyógyulni?”

betegágyon

arccal Jeruzsálem felé

Életrajzi adatok: Sztrilich Ágnes SSS

Magyarázkodás

Hát versek ezek?

Nem tudom.

Talán imák?

Nem biztos.

Talán csak szívdobbanások.

De mindenképpen szüntelen válaszolások

annak az Egyetlennek, aki mindig

mindenben jelen van, és aki szüntelenül

érkezik.

Kiáltozások ahhoz, aki gyermekként hívott

meg, foglalt le, ismer engem, tudja,

hogy ma is gyermeki szívvel feleselek vele

és keresem Őt!

Talán az „Abba”-t kiáltó Lélek teszi

merésszé ezt a szívet, hogy megossza

ezeket, mint felragyogó

gyöngyháztöredéket.

Hátha felragyog bennük Neked is a

Szövetség szivárványa.

Csak egy pillanat

csak egy pillanat

hullámverés

élet és élmény

fövenyre fut –

gyöngyháztöredék

ragyog az égre

– csak egy pillanat –

moszat és iszap

födi be

határhelyzet

érintettem a

képtelenségek

határát –

elfogadtam

tehetetlenségem

korlátját –

és akkor

átölelt Karod –

feltárult

a Titok!

az én szívem

fellobbanó

Tűz

bennem a

Szó

csipkebokor

száraz ága

szívem

hitem mécse

fáklya

daloló szívem

Isten harsonája

hajnal előtt –

szívem

kőkemény

értelmem

üres lett

Nélküled –

kiforrtak

belőlem a

szavak

elnémult

szívem

kép-telen

száraz

a Szent

nem érint

Szeretet

elkerül

megfagy

kőszívem

ilyen

egyedül

tagjaim fájnak

a lelkem fáradt

szívem

szárnyaszegett

meg ne mondd

senkinek

irgalmatlanul

igazad volt

imátlan vagyok

közömbös és

kemény

zárt ajkam

száraz szívem

mégis

irgalmadért

eseng

Igazság –

közel léptél hozzám

közelebbre

önmagamnál

Szívedre vontál

szívemre hajoltál

miért maradtam

mégis-idegen

Tőled s magamtól

árva

idegenségembe

bezárva

haragudtam Rád

napokig

vádaskodtam

tegnapig

kemény kődarab

a szívem

ma –

most már tudom

kutam mélyén

zúgó vizeink

örvénylő szélén

sárkány lapul

örvénylő titok

az ember szíve

most már tudom

remény-vesztés

1.

amit én látok

magam körül

csak a pusztulás

de hát

Te vagy az Úr

tedd csak tönkre

amit alkottál!

2.

nem érzem, hogy

közöm lenne

bármihez, ami

érték épült

körülem

csak amikor

összeomlás

fenyeget

szakad bele

a szívem

3.

bár

nem nyitottam

kapukat

a mérgezett nyíl

besurrant

régi sebeim

tépte fel

baráti kezek

löktek el

mérgezett szív

felhasadt

keserű sírás

felfakadt –

Nincsen ki

hallja hangomat! –

éledések

1. meglepetés

arra ébredtem

szívem felébredt

vágyam feléledt

dalol az

Élet! –

2. egy új nap

hajnal hasadása

madár dalolása

szívem ébresztette

magányom börtönét

rózsával ültette –

3. néma esengés

odaadnám bimbómat

feltárnám titkomat

megsúgnám vágyamat

ha nyújtanád kezed,

ha kellenék

Neked!

4. zivatar után

harmatcsepp

rezgett

fűszálon és

szempillán –

kertem és szívem

illatozni kezdett

eső után –

5. nyár

napom ragyogott

az ég rámhajolt

rózsám kinyílott

a könny

kihullott –

6. Maranatha

vizek örvénylése

gerlék búgása

szellő suhogása

szívem honvágya

lelkem

sóvárgása

vágyam kiáltása

Utánad!

44. zsoltár

s miközben

örvendezve

ünnepi csapatban

vonulnak be

a királyi lakba

jaj, megint

valaki

kilépett a sorból

levetette aranyló

köntösét

kioltotta fénylő

mécsesét

megtörölte

könnyező szemét

és otthagyta

a szüzek seregét

jaj, visszafordult –

de

az elment helyére

lépett

más –

kihunyt parazsát

fölszította

a Láng

s az ünnepi

Ének

zeng – zeng

tovább –

„vesd le  sarudat…”

vonaglott

a föld

gyökerem

görcsöt vetett –

remegett

repedezett

a törzs

vérkönnyeket

lángoltak az

ágak

és a Kereszt

Csipkebokor

lett és

ráborult

a Csend –

papok

örvénylő mélységek

szédítő magasok

közé vetett

inogva reccsenő

pallóhidak

hajnali fényben

szentgyónás

nem tudtam,

hogy ennyire

kemény voltam –

de ahogy

meghajoltam

Jóságod

forrást

fakasztott

elfojtott

bánatomból –

szentmise

tágult

lüktetett

az Oltár –

Téged

velem s velük

eggyé ölelt

az Áldozat

– kettéhasadt

mennybolton át

egy Test-Vér

kiáltott fel

Atyám!

Úrfölmutatás

mint mikor

pusztuló lápot

von ragyogásba Napod

törte át

emberségét

Papságod!

áldoztatás

hajlott kis öreg

reszkető keze

nyújtott Téged

nekem –

öreges reszketés

galambverdesés

érintett meg –

ráncos szemeknek

letisztult kútjából

Szeretet hulláma

borított be –

szentáldozás

beléptél

csöndembe

kenyérré lett

Ige!

megszületett

nyögtek a fenyvesek

sírtak a fellegek

a sötétség reszketett

míg a Fény

megszületett –

egység

markológép

földbe harap

testem

rándul össze –

testem a

Föld

szívem szakad

sebeibe –

áruházi Golgota

fátyolos szemmel

értetlenül motyogta:

– tolvaj nem vagyok –

ősz haja kibomlott

keze reszketett

három hadonászó

eladó

feszítette volna meg

csak annyit szóltam

halk fájdalommal

„Íme a te Anyád!”

így tiszteled?

– szitok és gyűlölet

fordult ellenem

s nem maradtam

Jánosként mellette

– bocsáss meg!

„Ubi caritas…”

„ubi caritas…”

rámnéztél

szemed egészen

kék volt

– hiszen téged

szeretném könnyű –

szavad csak ez volt,

s úgy mondtad

szívem elhitte

igazat szólsz –

látom

Hegyedről

nézem a várost

ködbe-koromba

merült –

élte lapos

hétköznapi ködét

templomok tornya

szúrja csak át

Feléd!

Emmánuel

velem vagy

fölöttem

virrasztasz

Vérrel-verejtékező

el ne hagyj

légy velem

Kereszt-viselő

félelem

torkomat szorítja

félelem

most mindjárt

hozzám hajolsz

lábmosó

Istenem –

úgyis hiába

ablakot nyitsz

magányomra

ráhajolsz

árvaságomra

szólongatod

dacba kövült

nevem –

ünnep

elmenni vágytam

távol-messzire

hívtál Hegyedre –

kuckós magányt

keresett szívem

megosztottad

velem

Hűséged

legyőzte

menekülésem –

segíts

félek a

magánytól

terpeszkedő

magamtól –

hogy

nem mozdulok ki

magamból

Érted – Feléd – Veled –

megrágalmazva

1.

rámtpadt békanyál

sodronykötéllé vált

a sötétben –

pókháló lábakkal

fojtogatott a vád

minden

sötét lett –

hajnalthozó Szellő

felragyogó Csilag

tágas mezőkre

vezetett –

2.

hogyan

mondhatnám

hamis a vád?

ártatlan hiszen

csak a Bárány,

tudom

– hogyan vallhatnám

igaz a vád?

mert bennem

mégis ártatlan

a Bárány,

úgye, tudod?

3.

teszem a

dolgom

mással mi

gondom

majd csak

megóvsz

egyszer majd

igazolsz

ha akarod –

a Te dolgod –

4.

vakmerőség

az egyedüllét

veszélyes

a magány –

keménnyé tesz

a meg-nem-értés

keserűvé

a vád –

5.

kinek mondjam

a mondhatatlant?

ki értené

az érthetetlent?

dadogó szívem

vajúdó titkait

titkos vágyait

emberségem

kimondhatatlanságait?!

6.

én ném értem

a perlést –

engem ijeszt

a vád –

én nem értem

a perlőt

nekem

Te fájsz!

7.

kemény

szívemből

keserű

forrás

fakadt ki

a fájdalom –

mint a kisgyerek

rájöttem

én Neked

mit sem

adhatok –

mindent csak

Tőled

várhatok –

Te értem

adod az

Életed

én pedig

rád mosolygok

miként a

kisgyerek –

diagnózis

1.

lusta tompaságom

távoltartotta

Jelenléted –

nyugtalan

fontoskodásom

betöltötte

Szentélyed –

vádló szomorúság

bénította

imám –

2.

homályos üresség

poros magány

telepedett

agyamra –

nincsen szavam

Rólad!

olyan

távol vagy!

3.

hiába esőzik

a Szó

nem érinthet –

bár hallom a

Hangod

nem melenget

– süket és vak

koldus

a szívem kér

Nyissál meg!

ima?

jaj,

az én szavaim

nem imádkozósak,

csak némaságom

tapogat

'via negativa'

magányommal

vétkeztem

Ellened –

magamba zárkózva

érzem

Jelenlétedet –

hiányként

vágyként

Valóságod –

bennem

hallgatom a

szavakat és

zajokat

gondolattalan

ölelem

világod –

hagyom

formálódjon

bensőmben

Arcod

szülessen

képmásod –

találkozás

kinyílott

egy ajtó

és váratlan

körülvett

fénylő

időtlenséged

megoltalmazottság

tavamra

barlang

kutamra

malomkő

borult –

odakünn

orkán dúlt –

közeledés

félve Feléd

néztem

lassan Eléd

léptem

meghajtottam

fejem

rámborult

Jelenléted –

Üdvösségtörténet

Rebeka kútja

Rebekától

egy öreg

Tőled

Gábriel kért vizet –

Rebeka ősanyja

Temploma

Te lettél

Istennek!

„Atyám házában a helyem”

Izrael

tanítóit

kérdezgetve

anyját és

a Mindenható

titkait

értette meg –

„Nemde az ács Fia?”

izzadt nap

után

vízért ment

a kútra

Anyja helyett –

korsójával

mélyre merített

és Élő Vizet

ígért a

Benne hívőknek –

„aki nem gyűlöli atyját, anyját…”

…és hallottad a szomszédoktól,

Fiad megint kiprédikált…

és elszomorodtál a szavaktól,

az Övétől és a szomszédokétól:

értetlenség – idegenség

egyaránt fájt –

és szívedben fontolgattad

a hallott szavakat –

és tanítványból újra

Anyjává nőttél Annak, kinek

kimondtad:

„Fiat”…

valahol Galileában

poros

cserepes lábához

zsálya simult

fáradt vállára

pacsirta szállt

árnyat a fügefa

lombsátora

enyhet gyümölcse

kínált

szívéből pedig

feltört a hála:

„Áldalak, Atyám!”

Ő így szeretett

Péter szeretett:

– ez nem történhet

meg Veled! –

János és Jakab

kelyhedért nyúlt

és leborult –

Tamás reménytelen

már Péntek előtt

temetett –

ő így szeretett –

kakas-szó nélkül

életemet adom

Érted-Neked

kiáltottam

kitárt karral

hajdan –

orrvérzős

kedvetlenséggel

markol vissza

Tőled

a test ma –

Jób

1.

cserépedény életem

roppantó prés alatt

szűkülő torkom

szorongó kelyhében

cserepes nyelvem

ínyemhez tapadt

2.

a magányhoz

nem idő

értetlen és

érthetetlen

szív és szó kell –

3.

elhittem

erős vagyok –

azért erőtlenségemben

magamra hagyott

az Úr –

Getszemáni

tapadós az éj

megfojt a sötét

barátaim elhagytak

Atyám,

dicsőítsd meg

Fiadat!

Kereszt-hódolat

Eléd

kuporodtam

s rámzuhant

a borzalom –

Beléd

kapaszkodtam

s átszögeztek

sebeid –

nagypéntek a Piaristáknál

bronz súlyával

tárod felém

Arcod és Karod

negyven éve

S én,

vajon

változtam-e?

nagyszombat

Tűz ropogott

az udvaron

lángot adott

a pap

néven szólított

a Szövetség Istene

lángralobbant

szívem és gyertyám

Övé!

feltámadási körmenet 1991

sorsfordító évnek

legyőzött éjjelén

ácsorgó ernyők alól

fényt sóvárgó szemek –

Téged esengenek

elárult-elárvult

életek –

és a Húvét?

találkozó tekintetek

öröme

békesség csöndje

Élet Igen-je!

Húsvét után

Nem a Tamás

az Úr lép közel

kitárt szívvel

az Úr ölel

csöndesen eggyé

múltat és jelent –

Sebeidet, Tamás

ne rejtsed el!

Emmausz

fáradt szívem

poros beton

lábad alatt

megállsz? –

vagy

áthaladsz?

kérdés

át tudod-e

adni

mécsesed –

rá tudod-e

hagyni

életed

kezére?

Credo

Credo

Hiszem

Te Vagy

Aki Van

hiszek

Benned

hiszem a

Szavad

Hiszem

Te Vagy

Aki Érkezel

hiszek

Neked

egyetlen

Értelem

Hiszem

Te Vagy

a Vigasz

hiszem

vigasz vagyok

Neked

Veled

én is

úgy legyen –

az intenzíven

öklömnyivé zsugorodott archoz

engedelmesen roppant kicsinnyé

az egyszerű fehér Kenyér

egy élet hite kellett

Benne

felismerni

Istent – embert

– szomjas nyelven morzsává gyúrt

Reményt –

arithmiás szív és zakatoló szó

ölelt –

harmincéves találkozó

a régi falak között

már minden idegen

hajdani társak közül

sok hajótörött

mások pedig

roncs életük fölé

idegen lobogót feszítve

siklanak tova –

Nyújtsd felénk kezed,

Magyarok Nagyasszonya!

„Kerestem, akit szeret a lelkem…”

1.

Bárkám

nyögött

reszketett

a viharzó

tó felett

egem

beborult

rámszakadt

elborított az

áradat

hulámokban

tört rám az

iszonyat –

2.

vártam

madár

jöttödet

olajág

vágytam

jeledet

hirdesd a

Kedves

közeleg

Napkelte

a vizek

felett –

„és megtaláltam, akit szeret a lelkem”

hol kézenfogva

majd odabújva

olykor lábadhoz

borulva

ujjong bennem

a Lelked

– Abba! –

vallomás

volt, hogy

egy voltam

világoddal

sóvárogtam

égbe-nyúló

fűszálaiddal

ma már

eggyé-válni

megvallom

Veled

vágyom –

Te lettél

világom!

hol vagy?

ma is

lenyűgözőek

a hegyek –

ma is

lenyugszik

és kél

a Nap

de Te,

hol vagy?

50 felé

változások kora

bennem

álmatlanságok

lepnek el

test és lélek

szorongva figyel

hát már hanyatlik

az út –

már hazafele

fut

de lagalább lásd

aranylik a hárs

öleld át a

fanyar áfonyát

halkan surranj

hulló falevél

ne is vegye észre

fű-fa-barát

a változást

majd csak

a távozást –

velem vagy

miközben

hallgattam

akit

küldtél

jelenvalóvá

lettél

többé tőlem

soha

el sem

mentél

Tied

viharban

fűszál

meghajoltam –

napfényben

harmat

felragyogtam –

télen-nyáron

Tied

voltam –

Templom a Schwanbergen

ránézek

virágra-tájra

megzendül

szívemben a

Mindenség

harmóniája

szemlélem

emberkéz alkotta

Templomod

betölt a

Jelenlét

a Titok –

rányílok az

Élő Vizekre

harsog a

csendje –

angyalszó

sújt térdre:

– Ki olyan

mint Te –

zengő

Mindenség

örvénylő

csöndje

Megfeszített

Téged ölel

Mária

„Igen”-je

alkony

kihunytak bennem

a képek

a fények

csönddé váltak

hangjaim

nincsen miből

szülessen a

Szó –

úgy-e nem igaz?

félek

csak arra voltál jó,

hogy verssé

fogalmazzalak –

világgá kiálthassam

Általad

magamat –

én – Téged!

vágytam vigaszod

ölelésed

és lábamhoz esve

hagytad –

én emeljelek

magamhoz

Téged –

Nagy idők zúgása

erdélyi hírek

a Somlyói Madonna

megszólalt –

a Radnai Szűzanya

könnyezett –

Kiskapuson

a Fehér Kenyér

vércseppet

ejtett –

szálfákat

facsaró

fűszálat

taposó

nagy idők zúgnak

Temesvár

felett!

és amikor

bakancsos láb

érte Benned

a Gyermeket –

amikor

feljajdulva

vajudni

kezdett a Test –

Golgotává

lett a

Betlehem

és Piétává

Ráchel

– Beteljesedett –

a kicsi mécses

nagy lángot

vetett

Világnak Világa

mégis győztél

sötétség

felett –

elvakult nép

a látót

megvakította –

keserű látás

a szívet

elborította –

nyomorult nép

szánalmas próféta

– Mi lesz a sorsa?

Előled – Hozzád!

homályos

szívvel

árválkodtam

otthonomban

szótlan szemem

némaságba burkolt

Előled –

ölelj meg!

száműzetés

ne szólj

se hozzám

se máshoz

menj más

vidékre –

mondta és

süketre csukta

szívét az

Anyaföld –

túlélés

kitaszított fészkemből

levert gyökereimről

kivert kertemből

a gyűlölet –

– élek –

túl mély a seb

túl nagy az ütés

túl nagy a veszteség

átélhetetlen

életem

élettelen

néha váratlan

könnyezek

a fájdalom

még nem született meg –

jól van ez így?

Te ott

dideregsz

én itt

jól van ez

így?

bunkerem

csigaház

rejtőzködésem

öncsalás

de ha nincs más?

minden kegyelem

ütések vihara

vádak zápora

cellám falait

szép tisztára

mosta –

ezt akarod?

a fájdalom

diótörő

kezedben

meglehet –

de engem

kaviccsá présel

keménységed –

belső gyógyulás

kelyhembe

sebemből

csordult a

balzsam

szívembe

értelmem

fénye

lobbant

talán…

hát ki más

nyújtaná át

neked a

Kelyhet

mint, aki

odaölelt

a Fához

s talán

önmagához –

PAX

békélj meg

tetted

vállamra

kezed és

kereszted

reménytelenség

nem változott

a világ

pedig bensejét

ölelted át

a Barlangban

és a Golgotán

amikor felsírtál

„Atyám!”

Karácsony

Betlehem

éjjele

borult

közömbös

szívemre

vajudó

sötétség

mélyéből

– kiáltás

hasadt

köves szívemből

Jöjj!!

Tabernákulum

frigyládád

darabos fekete

Föld

bomló búza

arany csírája

Feltámadásod

ereje –

belga ősz

aranyló juharok

árnyában

keserű fenyők

fátylában

kiváncsi árva

én

megyek

Eléd!

gyógyulás

kitárul karom

és szívem

látóvá fénylik

sötétségem

a várva várt

ölelésben –

ma még

tudással

ismerlek

megyőződéssel

vallak –

ma még

emlékezem is

szereteted

ízére –

nő vagyok

Hozzád

Feléd

Köréd

nő

életem

s ez

jó nekem

védtelenség

pont most

hullott ki

számból a

szó

lett néma

szívem

erőtlenné

karom

csuklott a

porba

hitem –

sebzetten

ónként hullt

alá

pacsirta-lelkem

gyanú

ólom-árnyától

sebzetten

Getszemána II.

beborult szemmel

sötét szívvel

keserű pohárként

iszom

Kelyhedet

emelj föl!

Arcod képe

esett a

földre

szívemből –

könnyes

kézzel

nyúlok

Utánad –

emelj föl!

figyelmeztetés

tengeri medúza

játékos karjai

fonnak körül

evilág hangjai

Modern magány

modern magány

én a TV-t

nézem

Te engem –

egyedül maradtunk

mindketten –

bocsánatra várva

vágyom

bocsánatod

várom

oldó szavad

lábam mégis

béna

szájam néma

marad

mit tegyek?

nem

szólhatok

de

hallgatni sem

tudok a

némaság

fájdalma nélkül

2000 felé

a történelem

kín-padán

vacogó értelem

vonakodó akarat

húzza-vonja

a napokat

Vízözön előtt

eláradt

a szenny

beborított

a szmog

Isten és

teremtés

bánkódott

a lángtenger

csak farsangi

fáklya volt

XX. század

atomokra

szétesett

világ –

a gomba

árnyéka

öleli át –

kilyukadt

ózon

ablakán

sugárzó

űrhalál

ragyog rád

NEW AGE

meg nem

hajlik itt

a váll

nincs már

ki Istene elé

boruljon

ember –

önelégült

bálvány-nyak

nézi magát

tükrödben

Végtelen!

Koppenhágából jöttem…

hoztam

magammal

hal-szagát

halálnak

esős

szürkeségét

tengernyi

magánynak

beborult

holnapját

kicsiny

hableánynak –

krízis

amikor

ég a

világ

menekülnek

a fák

földbe

csapódnak a

madárkák

hogyan is?

hiányod

fájdalma

keményre

égetett –

hogyan is

hajolnék

hálásan

kezedre –

ismét

hozzám-hajoltál

szívemre bújtál

velem maradtál

de látod

ez a csalódott

kődarab

szótlan és rideg

maradt –

kapcsolatok

barát és

utitárs

kivel együtt

lépdeljük

lábnyomod –

– ki szívét

nyújtja át

testvér

Neked  és nekem –

köszöntés

fejethajtó

mosoly

szívet nyit –

világokat

kibékít –

önzés

magamra

szűkülő

gond és

gondolat

szűkölő

szavak

hiányzol

távolléted

színek hiánya

hangok kongása

Jelenléteddel

reményem is

távozott –

hol és hogyan?

Velem-lakásod

elkényeztetett –

Veled-lakásom

fölnevelt –

hol keresselek

hogyan szeresselek

ma,

Emmánuel?

kérlelés

lehelgess

melengess

el ne ejts

türelmeddel

átölelj!

hamvazó

emlékek

képek

eltűnnek

tompaság

üresség

megülnek

porból-porrá

válsz

ember

emlékezz

Keresztúton

keresztúton 1993

1.

csodálkozó

gyermek-szívvel

ittam a

szavakat

nem értettem

csak éreztem

szereted

Pilátusodat –

2.

Te nem eshetsz

a porba!

Kelj fel,

nem hallod?!

toporzékolok –

és a poroszló ostora

suhog

3.

a nagyok

nagyon fájnak

Jézusnak és Máriának

oltalmában

biztonság van

4.

mezítelen

Szeretet

elviselhetetlen –

lehunyom szememet

rejtsen el!

5.

odaszegezett

kezeddel

oldozz fel

6.

ölem és szívem

barlang és

sírverem

támadj fel

sötétségem

ellen!

töprengő

gyötrődő

fáradt gondolat

nem töri át

az eget –

Miért nem

ölelsz meg?

ma is

Szerelmed

varratlan

köntösébe

öltöztettél

egykor –

fáradt és tépett

életem

védőpajzsa ez

ma is!

számadó

kajla

bárányod

elszaladt

menj utána

Te magad –

Tőled nem

béreseidtől

fél szívem!

panasz

gránit-kemény

szívem kövein

zúdulnak alá

Élő Vizeid

a szomjazóknak –

s én maradok

szomjuságot

nem-ismerő

puszta kő –

perlés

hogyan beszéljek

Rólad,

ha néma vagy!

miért szóljak Hozzád,

ha süket vagy!

nem tudlak szeretni,

távol vagy!

invokáció

Mindenható

Szeretet

járd át

keménységemet!

Ki magad Vagy

az Értelem

miért tűröd

kevélységem?

Szent és végtelen

emeld föl

törpeségem!

közérzet

nem 'elzárt kert'

– beton bunker –

nem 'lepecsételt forrás'

– sivatag medre szívem –

nem tudom,

mi történik odabenn!

lelki tükör

kihunyt bennem

Képed

megszűnt vonzása

tétlen-tétován

nézlek

Kép-telenül

árva –

panaszkodás

Feléd fordulok

és nem vagy

sehol –

szívem szólít

és nem

válaszolsz

ez a Te

vagy az én

panaszom?

„egy a szükséges…”

kisöpörték

agyamból

a szavakat

bölcs humorral

foltozom

a lyukakat

úgyis csak

„egy a szükséges”

vígasztalom

magamat –

búcsúzás

itt állt

az égigérő

nyár

karjai között

lakott

sok-sok madár

a fűrész hangjaira

feje fölül

messzire szállt

a kék ég és nyár –

augusztus

dél van és

nyár

a rohanó láb

megállt –

egy sárgult

levéllel

az ősz

fejemre szállt –

vizek

vannak

dajkáló

tengerek

s van ahol

szivárványt törnek

sziklák közé

a vad vizek –

az én csermelyem

bükkös erdő

aranyló mélyein

oltja szomjad

a szépség fájdalma

szép az őszi reggel

a zúzmarás rét –

ködbe nyúló árnyak

és a csöndes esték –

a szívemet mégis

nyugtalanná tették –

éjszaka

nem a szeretet

hitem

kapaszkodik

hűségedbe –

színeváltozás

gyertyám

lobogó fénye

árnyékot vet

Fényességedre –

Jelenléted

fénylő Felhője

sötétségként

burkol be –

a sivatagban

sátrat vertél

csipkebokrom köré –

szárnyad borítottad

rózsáim fölé

lángra lobbantottad

töviseim –

vágy és félelem

imátlan magány

magamkereste

otthonom –

vágy és félelem

közösséged

van-e még

velem?

köszönöm

kihűlt

fájdalmamat

napfényre

sebezted

gyóntató

Szeretet –

keresés

fénylő szavaimal

Terád mutatok

felfénylő szemek

homályos tükrében

vonásaid kutatom

az okos szűz

érintésed

emlékére

lobbanó

szívem

várja

lángolva

jöttödet –

intelem

örvénylő

vizek

sóvár

mélységek

felett

játszadozni

nem lehet

bűntelen

sem büntetlen

megadás

erőszakot tettem

kevélységemen

meghajtottam fejem

és belesírtam kezedbe

reménytelenségem –

Ne bánd!

kemény a

Szikla

ráépül

életed –

Szegletkő

hordozza

terhedet –

virrasztás

vérrel

verejtékkel

egyesít a

getszemáni

éjjel –

„semmi sem új a Nap alatt”

közeledik

érint ismét

a Sors –

Kezed sebző

súlyaként

megint –

Maja

tükröt

tartott

Benned

arcom el

a Szeretet –

Joli

aranyszemet

súlyos fejet

hordoz a

csiga-biga

test –

csigabiga

test

pacsirta lelket

nem köthet meg –

Koppány-villa

az ég kékje és a felhők

olyanok

mint akkor –

az ősvíz hulláma

és a fűszálak

a gyermekkor –

de a Ház üres

öregesen reszketve

bont rügyet a nyár

reccsenő derékkal

a fűz integet –

hát igen –

ez a jelen!

Örömhír

Örömhír

múlt

jelen-t

jövő-t

szólongatás

Mária,

Te vagy a

Templom

az ékes oszlop

Isten Városában

Mária,

Te vagy a

bölcső

meleg otthon

az Isten Fiának

Mária gondja

nincs bor

víz sincs

üres a

kőszív

Mária kútja

hűs kutamból

forrás csordul

szívem mélyéből

könnyem perdül

csorduló kutamból

könnyező szívemből

fohász

halkan csendül –

Virágasárnap

kivirágoztak

barkáim

csönd terült

körém –

hulló könnyem

szivárványán át

láttam

érkezel –

szívemet terítettem

Eléd –

szünetjel

fölbukkantam

örvényéből

zajnak

futásnak

jelenléted

ölelte

némaságomat

csöndedbe –

bocsáss meg

miért nem

hívtál jobban –

miért engedted

oly szabadon

gyatra akaratom –

látod

nem siettem

érkezésed elé

kifolyt kezemből

élet és idő –

jaj neki!

Arcodba

sújtott a

közöny –

torzóvá

silányult

a sújtó

kezdetben Van az Ige…

megaláz a

fölfedezésem

csak

visszhang

vagyok a

Mindenségben –

fölemel a

kicsinységem

dallam vagyok

az örök

Zengésben –

ugyanaz

Tüzeddel átitatsz

csodáidba avatsz

tágasságot adsz

egy nap –

máskor meg

rám-mutatsz

napfényre hozod

hibáimat

– a kettő

ugyanaz –

kenosis

viharzó vizeken

táncolva

gyorsan éltem –

porló hamuvá

égtek

emlékezetemben

arcok – nevek – képek

szegénnyé aláztak

az évek

közérzet

ők érett gyümölcs

én szedett fa –

örülnöm  kellene

miatta?

év-végi számadás

az óra

ketyeg

ítélet

szívem felett

minden

magányos

perc –

téli este

köd és

jég

zárja

mélyebbre

magányom

advent

kémények

mögül

kékséget

feszít

egemre

Csillagod –

Asszony-Anyám

erős vagy

Asszony

viharokat

álló fenyő

és lágy

őstenger-öle

életemnek –

keresztfámat

ölelő

Anyám!

orkán

szétesett

a fészek

dúlt

gondolatok

vergődnek

a szélben

Igaz Arc

emberségem

méltósága

méltóságom

meghajlása

Előtted –

sirató

ami eddig volt

nincsen –

eltűnt

a kincsem

vagy tán

so'se volt

enyém

igazán

rab madár

őszi törvény

késztet

szállani

szabadon

Délnek –

drótsövény

törvénye

szárnyalásom

szegezi

rabságom

Földjére –

egyedül Te!

inog és

omlik

lépteim alatt

út és falak –

most tudom

igazán

a biztonság

Te vagy!

„Ne vigy engem a kisértésbe!”

ne röptess

engemet

magasabbra

magamnál

add szeretnem

kicsinységem –

szemrehányás

látod

hiányod

szétdúlta

fészkem

minden kiderül…

csak a csöndben

derül ki

némaságom –

csak Előtted

mérhetetlen

parányságom –

s mikor Rólad szólok –

idegenségem –

szomjazom

régi találkozások

emléke

asszúbor illata

szomjamat

nem oltja –

hit vagy hazugság?

beszélek titkaidról

feltáruló kapuidról

mégis úgy érzem

nem vagy sehol!

kérés

ne csak várj –

hívjál is

engedj is

egészen

haza

Hozzád!

meditáció az Eternach-i apátságban

ma már értem

a sokakat

kik mécseseket

gyújtanak

hit-nélkül-fázó

szívükről vallanak

modern Tabernákulum

súlyos kőbe zárt

kőbálványt csinált

Belőled

a hideg értelem

repeszd szét

kősírod paneljait

újra

Istenem!

Beismerés

beismerés

szavaimmal

kékre vertem

keresztedbe

kapaszkodó

szívét

hát legyen

kérésed

beérett –

engedelmességem

türelmed gyümölcse

lett –

Rorate…

azt mondtam:

– nincs hűség,

a szerelemnek

nincsen erőssége –

s hajnali házad

sötétjében

ismeretlen kézzel

kezedet nyújtottad

békességre –

Margit-sziget

szent romok

a parázna

Város

szívében –

délelőtt

szmogba –

éjszaka

rockba

fullad az élet –

keresztút 1994

az ítél meg engem,

kit szeretek!

Úgy ítélte,

magára ölti

elitéltségemet!

Mint apa

gyermekét

vállára vette

életem terhét –

Önnön magamba

orra buktam,

mégis

karjaidba hulltam –

Szenvedésemben

felragyogtál,

utamba

Veronikát

állítottál –

Elzuhantam,

Terád hulltam –

Hozzád ily közel

még so'se

voltam –

Keresztedre

hátizsákként

terhem

akasztottad –

Szégyenemből

kibontottál

Arcod fényébe

beburkoltál

Győzelmes

hűségedre

szegezett

szerelmed –

Bocsánatod

beteljesedett

benem

bűnösben –

Sziklasírod

Kőszál rejteke –

örök életem

Betleheme –

magyar sors

temetések

és újratemetések

méltóságosak

szépek –

De az életek!

pozsonyi imádság

mise előtt

Mari néni vezényelte az

imát:

Isten, Úr Isten

odafenn –

nem hallod?!

Segíts már!

ősz

lélegzetem

visszatartom

szépséged

fürkészem

kitartón

őszi eső

mossa

arcom –

összetörve

a kristály megrepedt –

mégsem

tagadtam meg

a lelkemet

de Napod tükrözni

reményem elveszett –

honnan?

kőmécsem

kanóca-lángja

Te Vagy –

de honnan

vegyek

olajat?

Miért tetted ezt velem?

simulni vágytam

tenyeredbe –

azonban Te

megragadtál

ég és föld között

dobáltál

burkaimtól

megfosztottál –

Vilma

vállad

megfáradt

kócos és fakó

hajad

de szemed

dajkáló maradt –

november

mécstelen

temető

a múlt

nélküled

emlékezet

gyújts fényt

árnyaim között

örök Szeretet –

látszat

mosoly és

jó szó

adom szívesen –

de ha Te

szólsz

szívem

még mindig

felesel –

Íme

zúzmarás

tisztaságból

léptem

aranyházadba –

öreg Simeon

emelte égnek

– Íme a Fiad,

Pócsi Mária!

kettős kerítés

magányossá

sebeztelek

magammal –

nem csak

magamat

magányodat is

szenvedem –

alkony

szem és száj

szükülő rések

váram falán

beborít

a magány –

mégis

fagyott szívem

némaságát

néha

ének töri át –

viszontlátás

a táj

a hely

az emberek

fájdalmam

gócát

tépték fel –

Krisztus a testvérben

Jelenléted

békessége

fénylett

szemében –

részvéted

éreztem

meleg

tenyerében –

vigaszod

szava szólt

csöndes

énekében –

az Ő sebei által

hogyan

öleljem át

Keresztfád

zsigereimben?

hogyan

ismerném fel

Töviskoronád

a végső

leértékelésben?

a Golgotán

csupaszon

sebezhetőn

ütésre várva

a Hegytetőn –

vérrel és

könnyel kérni

az eget:

Atyám,

bocsáss meg!

Péter kérdése

a tó partján

kérdés csobban –

ezeknél engem

szeretsz-e

jobban?

köszönöm

kihűlt

fájdalmamat

napfényre

sebezted

gyóntató

Szeretet

a hársfa fájdalma

csonkolt

lombom

aranyát

rozsdára

váltotta át –

havasi gyopár

peremre sodortak

fenyegető szelek

gyökereim lógnak

mélységek felett

fehér csillagom

mégis

Terád nevet –

Száműzetésben – USA

individualista fa

smaragd nyárban

örök ragyogásban

ideje betelt

mára –

mutatja pirulása

kánikulában

téli csupaszsága

tapasztalat

ha béna is

a gondolat

Igéd hatalma

megmarad –

megittasodás

kérlelőn

nyújtottad

felém

Kelyhedet –

és

szomjazni

kezdtelek

meglepetés

hétköznapi

homályban

hajolt fölém

Arcod –

kérdés

zeretlek

tegezhetlek?

Isten veled

már nem

szívszakadás

békés eloldódás

a távozás –

„az éj sötétje nem sötét Neked…”

vak folyosón

botorkálok

Eléd

fáradtságomra

bársony jelenlétet

borít

mécsesed –

„echo”-s vidéken

keresem

lelkem

dallamát

saját

szavát –

a Te vigasztalásod

fázós

magányomra

szíved szánalma

borított

fénylőn-zengő

éjszakát –

identitás

engem

magyarul

és

magyarán

mondtál ki

Magadnak

mélységeidből

Istenem!

honvágy

vágyom

hallani

dallamát a

Szónak, mely

kimondott engem

mélységeidből

örök Gondolat –

image

görbült

szavaink

tükrében

torzóvá lett

ránkbízott

Igéd.

közel és távol

jellé válik

a világ

a ki nem mondott

le nem írt

szavak –

fenyegetettség

széttöredezik

tér és idő

ölelj eggyé

Magaddal

s magammal –

szétesik

múlt és jövő

ha nem hagyod,

hogy ráfeszítsenek –

széthull

valóság és gondolat

ha nem adod meg

magadat –

hogy is van ez?

mások

magukban

én

másokban

találkozom

Veled –

Janus kapujában

nem tagadhatom

hallottam

én is szólását

égiek karának –

láttam

mosolyát Máriának –

nevén szólított

a Bárány –

hordozott vállán

a Szeretet –

Köszönöm a múltat,

de mi lesz

énvelem?

szövetségi hűség

hát még

Neked is

kellett a

szeg

hűséged

kibirni

hozzánk

Istenem?

tíz hónap

nem – nem

idegenben –

száműzöttségem

megtört

szíveden –

pedig ha

ha

betekinthetnél

zártságom

kertjébe –

könnyező kelyheket

látnál

virágok helyébe –

ha

beléphetnél

védekezésem várába

ürességbe hulló

szökőkút fogadna –

ima

nem

találom

a szvakat –

szívem

dallama

elapadt –

mondd ki

bennem

Magadat –

Újjászületés

újjászületés

Anyámmá

lettél

és én árva

Fiad

a Kereszt

alatt –

nomád sors

kereszt-gerenda

lett a

sátorfám

s az

átszúrt szív

otthonom –

sóvárgás

leheld arcomba

Lelkedet –

elevenítsd meg

éltemet –

teremts belém

vágyakat –

vondd magadra

vágyamat –

hadd szomjazzam

Utánad –

ikon

töredezett

befejezetlen

kép –

túlcsorduló

végtelen

fény

kereszt

hússá vérzett

a fájdalom

érinthetővé

sebezted

szívem –

tavasz

kökényt virágzott

tövised –

gerleszó hirdeti

jöttödet –

Kereszt hódolat 98

magányoddal

egyesít

érintés és csók

rámhajol

a csönd –

mint kezdetben?

egyedül

léptem

és lépek

Kereszted elé

ma is –

képmutatás?

és

bátran elintegette

az utolsó

embert –

aztán

vállára vette

magányát

és

könnytelen

sírással

nézett szembe

Istenével –

Klosterkirche St. Gertrud

csöndedbe

emel

fehér

kődarab

hegyi kristályok

törik sátorrá

Arcod fényét

oltárom fölé

Föltámadott –

fenyőgerenda

hordoz

fehér követ –

asztal

– Áldozatot –

„hozzád tapad a lelkem”

Bárány-Titok!

kimetszett a

homályból

Arcod fénye –

magányom

Kereszted

árnyékává lett –

évforduló

ahol érintette

templommá szentelte

falaidat a Kéz –

gyulladjon a Fény –

ahol elfogadta

hétköznapjaidat

átkarolta

égjen a Mécs –

ahol felállította

Keresztjét

kivívta győzelmét

Angyal hirdesse

Jelenlétét –

lelkigyakorlat

csöndes

mély kút

a bensőm

távol tőlem

érzelem

gondolat

akarom

Akaratodat –

tegnap talán

még tudtam

mit kérjek

ma szívem

néma tavába

fulladt a

remény

fenyők és rigók

dalolnak

virágok

hódolnak

szívek

kinyílnak –

én pedig

mindezt látom

s ridegen

konstatálom

s aztán

a kőszív

megrepedt

értelmem

némaságát

áttörve

könnyem

megeredt –

lenyűgöz

Földed

szépsége

odaülök mégis

kopott

Oltárod elébe

Arcod fényével

boríts be –

nem értem

Teremtésed

botrány

Jelenléted

kozmikus

csodák között

szűkös szívemben –

dalolnak

a fák

harsogó

madárkák

ölelnek át

Jelenléted

csöndjével –

„akarsz-e meggyógyulni?”

ne kérdezz,

csak tégy velem

Szereteted és

hűséged szerint –

ne kérdezz,

– akarod – nem-akarod? –

hiszen a Tied vagyok!

ne kérdezz engem

életről-halálról

hogyan-tovább-ról,

csak engedd, hogy

átöleljelek

most –

betegágyon

bölcsöd vagy

koporsód vagyok? –

kérdezem

s Beléd

temetkezem –

arccal Jeruzsálem felé

mondd,

amikor a Város felé

fordultál

a Táborhegy után –

láttál-e szivárványt

és hallottad-e még

a tücsökzenét?

Életrajzi adatok: Sztrilich Ágnes SSS

Született: 1942-ben, mint dr. Sztrilich Pál és Csapody Hedvig ötödik gyermeke

elsőáldozó volt: 1948-ban a Sacre Cour zárdában

bérmálkozott: 1950-ben

jelentkezett titokban a Szociális Testvérek Társaságába: 1960-ban

érettségizett: 1961-ben a Patrona Hungariae gimnáziumban

oklevelet szerzett 1965-ben az Állami Diétásnővérképzőben

fogadalmat tett, mint szociális testvér 1966-ban

teológiát tanult 1978-81-ig

Eü. Főiskolát végzett: 1982-ben

Verseskötete jelent meg 1988-ban: „Mélységek és magasságok” címmel

Az MKPK Világiak Irodájának munkatársa 1996-tól.

Dolgozott mezőgazdasági szövetkezetben és hetes bölcsödében, diétásnővérként, élelmezésvezetőként 35 évet a „Megszentelő Szeretet küldetésében” azok között, akik a „halál árnyékában ülnek.” Munka mellett „fő foglalkozása” volt a hivatás-gondozás, jelölt-nevelés, lelkigyakorlatok adása. A Szociális Testvérek Társaságának karizmája szerint „Lélekben és Igazságban” keresi a választ az idők sokszor viharos-vészes jeleire. Ennek eszköze számára az írott és iratlan szó.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Magyarázkodás

Csak egy pillanat

határhelyzet

az én szívem

remény-vesztés

éledések

44. zsoltár

„vesd le  sarudat…”

papok

szentgyónás

szentmise

Úrfölmutatás

áldoztatás

szentáldozás

egység

áruházi Golgota

„Ubi caritas…”

látom

Emmánuel

félelem

úgyis hiába

ünnep

segíts

megrágalmazva

mint a kisgyerek

diagnózis

ima?

'via negativa'

bennem

találkozás

megoltalmazottság

közeledés

Üdvösségtörténet

Rebeka kútja

„Atyám házában a helyem”

„Nemde az ács Fia?”

„aki nem gyűlöli atyját, anyját…”

valahol Galileában

Ő így szeretett

kakas-szó nélkül

Jób

Getszemáni

Kereszt-hódolat

nagypéntek a Piaristáknál

nagyszombat

feltámadási körmenet 1991

és a Húvét?

Húsvét után