Szappanos Márta Mária

Ösvény

Olthatatlan lángok

Mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Szappanos Márta Mária

Ösvény

Olthatatlan lángok

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció két verseskötet elektronikus változata. A könyvek 1962-ben (Ösvény) és 1977-ben (Olthatatlan lángok) jelentek meg az Egyesült Államokbeli Clevelandben a szerző kiadásában. Az elektronikus változat Szappanos István engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog Szappanos István tulajdonában van.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ösvény

Előszó

Regina Patrona Hungariae

Templomépítő magyarokhoz!

Ne mondd!

Nincs más utunk!

Valaki kopogott

Ösvény

Fatimai gondolatok

Immaculata Conception

Fatima csodája

Csodák világa a stadiumban

Isten világa

Karácsony éjjelén

Isten is így szeret

Vigyünk Jézuskának báránykát

Koszorú kalács

Zúgnak a harangok

Olvasd a szentek életét

„Nem hiszek csodát!”

Higyjetek, mint a gyerekek

Földi létünk

Agyagcsinálta korsó

Hazámban vagyok

Tavasz

Tavasz van

Szúnyog hegedű

Üveg furulya

Hétvégi szív-tánc

Rongy baba

Ősz van otthon is

Messzire hullott levelek

Szüret

Hová lett

Mi a szeretet

Úgy tűnik néha

„Anyám én nem ilyen lovat…”

Álmatlan éjszakák

Vigyázz

Cseléd vagyok!

Megállj

Döntesz, vagy építesz?

Az űrhajós

Rend

Születésnapon

Gyermek cipőben járunk!

Vigadni vágyunk

Én, Te, Ő

Édesanya

Bölcső himnusza

„Széthullott kévék”

Apró messiás

Kis Kató, Télapó

Lacika

Sas szárnyakon

Jó Munkát!

Kalász

Emberek, fák, madarak

Ki tudja?

Ne csüggedj!

Szíved

Nem gazdag

Megmondom ki vagy

„Talita kum!” – „Kelj fel és járj!”

Vissza Istenhez!

Olthatatlan lángok

Előszó

Egy résnyi villanás!

Egérfogak

Fatima üzen: figyelem, figyelem!

Fatima üzen: figyelem, figyelem!

Csöppnyi óriások

Titkok tengere

Fatimai gondolatok

Immaculata – Conception

Ne keresd

Élő hanglemez!

Távoli villámok

Miért?

Mi a biztos?

Csodálatos kettő

Csodálatos kettő

Az a kicsi hajszál

Bűn és erény

Betűk világa

Csillog a föld!

Égi látomás…

Villanó percekben

Krisztus, vagy Barabás?

Megmérettetés

Három kakas szó

Lucifer álma!

Orkán szele zúg

Vigyázz!

Riasztó ének kobzos lanton!

Rózsák és tövisek

Tiszta szívek

Sátán almája

Fiastyúk

Éjszaka árnyai

Aki gyönge, elveszett

Perc

Extázis

Van-e még szó?

„Kályha, honnan elindulunk”

Isten bűvkörében

Nem kell tudás

Vízcsepp a tengerben

Csönd hullása hallik

Porszem vagyok

Mindennap elmegy…

Csodákban élünk

Alfa, omega

Hangyák lázadása

Mert a szív hatalma

Lisieu rózsák, kötényéből

Vissza Istenhez!!!

Hitvallás

Kerted ágyacskája

Vakond ablakán…

Ősi rög

Nyárfás utak mentén…

Idegen áfium

Ősi rög

Mennék

Máté gazda

A falu lelke!

Kenyér és verejték

1949 Bremen

A megcsúfolt „gyermek”-jogok – 1957

Széchenyi után

Hujj Tonuzóba

Koszorú kalács

„Ecce sacerdos magnus”

Régi hazám

„Justice for Hungary” – Igazságot Magyarországnak

Ne féld a vészt…

Orgona virágok

Piros tulipánok

Virágot öntöztem

Májusi reggel!

Orgona virágok

Tavasz oktatás!

Rózsákat ültettem

Az ős törvény marad!

Tavaszi ébredés

Örök ideál

Liszt, „Szerelmi álmok”

Mesék világa

Virágzó almafa

Örök ideál

Hulló levél nyomán

Farsangi ábrándok

Bolondos kis szellő

Walzer

Kakukk!

Milyen jó

Hosszú nyárfás úton

Fordított törvény?

Sátor embertől…

Keretben éltem

Reszket a csönd

Kinek, mikor, meddig?

Banyakemence

Koldus, vagy király?

Banyakemence

Édes, aranyos, kisbaba vagy

Karácsonyi kis angyalok

Legszebb csoda!

Nagy volt anyám

Élt, dalolt, szeretett…

Meggyógyított a szeretet

Lacika

Az, ki anyává lett

Anyákért sóhajt e nagy beteg világ

Meghal a gyümölcs

Könnyező Cherubok

Apák napjára

„Első és legnagyobb parancs a szeretet”

Nehéz parancs

Csillogjanak fénysugarak

Mindenki szívért könyörög

Mérleg serpenyőjén…

Apró szív-titok

Sebaj

Elmúlt a nyár

Levél Ilonkához

Vissza kell menni…

Csillogó kardvágás

Ösvény

Előszó

E könyvnek teljes tiszta jövedelmét a Fatimában készülő Szent István kápolna javára óhajtja fordítani a szerző.

Fatimai kegyhely, a széles nagy világon szétszórt magyarok lelki találkozója és búcsújáró helye lesz.

E szent kegyhely építéséhez, Isten dicsőségére, vigyünk mindannyian egy téglát.

Építsünk régi, szent-Istváni hagyományokból Új Magyarországot!

Minden embernek vannak pillanatai mikor lüktető gondolatainak szeretne formát adni. A gondolat megvan! De a forma?

Valamikor gyermekkoromban láttam egyszer, hogy készül a cserép korsó. Egy marékagyag a forgó korongon, s pillanatok alatt kecses vonalak születnek a kéz finom érintéséből. A képzelet színes vágyaiból…

Új gondolatok születnek, színek és formák gyúlnak a képzelet izzó kohójában, a gondolat és a szellem titokzatosan elrejtett tárházában. Most már csak egy kívánság él bennünk, formát adni a képzelet… cserép korsóinak, vagy kristály vázáinak.

Vágy tüzek minden emberben égnek. Isten, a szeretet kristály vágyából alkotott embert, katáng virágot, orchideát. Én parányi ember porszem én is vágyból a hűség vágyából írtam verseket. Formák, színek lángoltak bennem, hogy az Ég magasságának szeretetéről, hozzánk leküldött csodáiról, szegény meggyötört Hazánk fájdalmából a vajúdó világ erkölcsi szomjúságából edényt formáljak, cserép korsót, vagy kristály vázát, katáng virágot, vagy orchideát? nem tudom. Csak azt tudom, hogy a szív, minden virágát szeretném csokorba kötni… hogy ne fájjon úgy a tövis-koszorú.

Regina Patrona Hungariae

Ki templomot épít,

Földi hazát szépit,

Fényes mennyországban,

Lakóhelyet készít.

Egy-egy kicsi könyv,

Annyi mint egy tégla,

Szenvedő Hazánkért

Feltámadásunkra:

Vedd el, fogadd el

Ó áldott Szűz Anya

Szent István népének

Kegyes szószólója:

Regina Patrona Hungariae.

Templomépítő magyarokhoz!

Olympuszok csúcsán

Én nem járok.

Özönével, erdőben

Is nyílnak vadvirágok.

Apró nefelejcsből,

Máriás versekből

Bokrétát csinálok

S véle körbe, koszorúba járom

Ezt a széles, nagy világot.

Mindenütt, hol szétszórt

Magyarokat látok,

Asztalukra teszek egy szál

Mezei virágot.

Kicsi nefelejcsből,

Máriás versekből

Téglarakók leszünk mi is

Istenszeretetből.

Százezer magyarok,

Csak egyetlenegy dénárt,

De mindnyájan adjátok,

Mily nagy erő lesz majd

Százezer dollártok,

Hegy válik belőlük

Mint Magas-Kárpátok.

S véle fogjuk újraépíteni majd,

A régi Szent Istváni,

Új Magyarországot!

Építeni fogjuk

Piciny áldozatból

Buzgó imádságból,

Kálváriás magyaroknak

Golgotás utjából

Hitből, szeretetből

Összeforrt szívekből

Könnyeket hullató

Bűnbánat vizekből.

Áldja meg az Isten

Kardos Illés atyát,

Ki magyar szívből épít:

Krisztus Kálváriát.

Melléje sorolom

Győrfy Albert atyát,

S minden igaz Magyar

Buzgó áldozatát,

Lelkes, hivő Fatimások

Széles nagy családját.

Százezer Magyarok!

Most, ha összeforrtok,

Csak egy cipóra valót,

De mindnyájan adjatok!

Ne felejtsétek

Hogy Jézus Krisztus,

Egy apróka cipónál

Nekünk többet adott.

Adjatok! Adjatok!

Hazát vesztett Magyarok,

S higgyétek el,

Felépítjük Fatimában

A szép, magyar

Szent István templomot!

Ne mondd!

Ne mondd hogy nincs,

Hisz nékem sincs,

Garmada számra

A földi kincs.

Mondd hogy van,

S add hamar,

Meglásd, tiéd

A végső diadal,

Nincs más utunk!

Évszázadoknak késő unokái,

Hitünket eljöttünk Hozzád megvallani.

Eljöttünk, hogy babért

S virágot szórjunk lábaid elé,

Hogy törhetetlen hűséggel adózzunk emlékedért.

Nincs más utunk

Melyen járni tudunk,

Csak szent hagyományaid

Ha élni akarunk!

Int a múlt, hogy tévelygő próbálgatásunk

A föld porába súlyt.

Egyetlen utunk!

Ha szent hűségben,

A tékozló fiú köntösében

Lábaid elé borulunk.

Közülünk sokan elhagytak

Tégedet Már réges-régen.

Királyi szent koronád fényét,

Porral hintette ádáz ellenséged.

S Te mégis élsz közöttünk:

Te dicső, Te szent,

Te halott nagy király!

S védő palástoddal

Reá borulsz a rögre,

Mely vérben ázott

Egy ezredév nyomán.

S Te mégis élsz közöttünk:

S előbb vagy az élők világa felett,

Mert ott fent az égi magasságban

A teremtő megszabta küldetésedet.

Ó tekints reánk, Te dicső, Te szent,

Te halott nagy király

S könyörögj érettünk,

Mert széthull nemzetünk,

Mint elsodort levél

A vihar után.

S könyörögj Te is érettünk

Istennek Szent Anyja

Boldog Asszony Anyánk,

S tartsd kezeid között

Ez ékes szent koronát,

Nemzeti létünk ez élő szimbólumát

Melyet Néked felajánlott

Apostoli, felkent, első nagy királyunk:

ISTVÁN KIRÁLY!

Valaki kopogott

Szegény lettem,

Az élet elhagyott.

Asztalomon leltem

Egy tépett papírlapot.

Egy kopottka ceruzát

Picurkát, nem nagyot

Vélem, hogy szívem ajtaján

Valaki kopogott.

Enyém a csönd,

Szegény már nem vagyok,

Most tudom igazán

Mégis gazdag vagyok!

Ösvény

A hold, a föld, a bolygók

Pályája megszabott.

Tarajos hullámok játéka, apály s dagály

A tengerek törvénykönyvében megírattatott.

Ha őszre hajlik a nyár,

Sárgulnak, sírnak az életrózsák

Tavasszal illatkelyhüket kibontják,

S így, térdet hajt előttük a természet jóság.

A tél, dörmögő barlang lakója

Almos, bozontos fejét cammogva kidugja,

Szippant, megcsapja orrát a málnák fuvalma

S a zümmögő méhek tavaszcsókolta mézét,

Sóvár falásra csorgatja.

Ha átölel s megejt az erdő rengeteg,

Lépteid nyomát is óvd,

Mert alattuk életmag lehet.

Vigyázz, meg ne öld az életkelyheket.

Piciny parány a hangyák világa,

Ám halált oszt a testőr alabárdja,

Ha felségsértőre ront,

S veszélyben a királynő palástja.

Lapozd! a természetrótta ősi könyveket,

Mely hegycsúcstól a hangyák világáig vezet,

Sehol sem találsz árulást, pártütő rémeket,

Törvény megszabta életük rend, jóság Istenszeretet.

S az ember a nagy, a bölcs,

A teremtés bajnoka,

Korlátok nélkül él

S bolyong, e széles földkorongba,

Korallok mélyére száll,

Kagylók ölében gyöngyöt halász,

Meglopja csöndjében a világűr titkait

S dölyfös kedvében Istent kotorász.

Agyát dicséri s gőgjében felfuvalkodott,

Felejté, hogy anyát, mellyel nagy dolgot alkotott

Teremtőjétől rőffel mért pántlikán,

Rövidke időre, csak zálogba kapott.

Agyát dicséri, hogy erőnek használ atomot

S feledé, hogy nem ő készité, csak felfedé,

A csodák világában gyártott

Apró atom magot.

Valóban, csodákat mivel a tudomány,

Fényévek s bolygók hadával cimborál,

Világűr, tengerfenék, nincs többé akadály,

Szirtek felett röpül, mint szárnyat feszített

Pompás sas madár.

Ám ha kettévág egy érett búzaszemet,

Mikroszkópjával felleli az anyagrészecskéket,

Övé lesz, ha elemeiben rátalál

De életet! mely virágba szökken s magot ád,

Ily búzaszemet… ember nem csinál.

De eljő a vég, s ha ajtódon kopog a nagy kaszás,

Az óra üt, s közelg a végső elszámolás,

Meglásd, nem érdekel már többé körülted

E pompát kínáló fényes, nagy világ.

Réveteg szemeid nem kutatnak többé tudást

S földi kincseket,

Apróka ösvényt keresel a sűrű bozótban Apróka ösvényt, mely az ég felé vezet.

Mindegy, ha tudós voltál,

Reszkető kezeddel mappát hiába fogsz,

Az út előtted egyre ismeretlen,

Csak a hit világit, s ha hited él,

Tévedni el nem fogsz.

Ne félj a haláltól, ha igaz ember voltál,

Az igazság ösvényét ott túl is megleled,

Lobogó fáklyafényekkel feléd intenek majd,

S megfogjak reszkető két kezed.

Élj úgy, hogy ez utolsó pillanat könnyebb legyen

Élj úgy, hogy egész életed

Ez utolsó szent pillanat jegyében teljen,

Mert hidd el, mulandó minden mi e földön terem,

Örök egyedül az isten, szívből sugárzó

Égi kegyelem!

Fatimai gondolatok

Ha nem tudnál hinni

S nem értenéd meg Isten szavát,

Könnyes szemekkel tekints az égre

S keresd az Istenanyát!

Isten trónusa magas,

Agyaddal elérni nem tudod,

Istent felmérni, titkait elérni,

Véges, emberi elméddel, úgysem bírod!

Csak egyetlen egy út van számodra ideát,

Idd ki fenékig, az alázat poharát

S mint fénylő napsugár,

Kévékben omlik a kegyelem tüze rád!

Mert Isten a szelíd s tiszta szívűeknek

Magát megmutatja,

De a dölyfös, álnok világ előtt

Arcát eltakarja.

Azért született Jézus rongyos istállóba,

Hogy legyen szív, mely magát megalázza,

„Mert az én utaim, nem a ti utatok”

Én a földre szállt szeretet égő lángja vagyok.

Isten, sohasem kereste

A „nagyok” tárgyaló asztalát

Az Úr szőlőskertjében szegény halászok,

S pásztorok voltak a diplomaták.

S követnek ó hányszor, de hányszor,

Leküldte a földre Égi-édesanyját,

Hogy szivárványhídon eljusson hozzá

E bűnös, nagy világ.

S most, remegve félik embermilliók

A megjósolt jövendő titkát,

Az égből földre szállt Fatimai

Szűz Figyelmeztető jóslatát.

Mert így üzent az Úr:

A döntés rajtunk áll,

Vajh, kitűzitek Isten zászlaját

Vagy porrá, s hamuvá lesz a világ?

Mert jaj nekünk, ha gyászos vétkeinkre

Bűnbánó gyógyfüvet nem lelünk,

Ha az igazság villáma sújt le ránk,

A kárhozat tüzében elveszünk.

Megment az Isten, két kezén, kitárja feléd,

Ne mondd, hogy nem látod Őt,

Ezer virágban s szívedben láthatod jelét,

Csak vétkeid súlya takarja titkos jelenlétét.

S hidd el, mert isteni kívánság,

Hogy a Szűz-anyát tiszteld és szeresd,

Hogy égig-érő láncot képeznek

E titkokat őrző, drága, rózsafüzérszemek.

Mert a megtébolyodott világ felett

Csak egyetlen kiút vezet,

A bűnbánatban megtisztult szívek,

S az ég felé emelt, százezer kezek.

Imádkozz naponta rózsafűzért!

Így a bűnös világ megtér,

S ki ma, korbácsot emel feléd, holnap

Tán, zokogva könyörög szívet, szívért.

Mert végül is mondá a Szent Szűz

„Szeplőtelen szívem diadalmaskodni fog”

S a vaklármát üvöltő hamis fények helyett,

Betlehem szelíd csillagja ragyog!

Immaculata Conception

Mint rózsaszirom, hullt az égen át,

Egy sziklabarlang mélyén, leszállt,

Égi lebbenését nem láthatta senki,

Valaki Őt, az ég honából küldi,

Így kezdődött e történet, bús téli délután,

Rozsét szedegetett egy vézna kisleány.

Vállait szegényes kis kendő takarta, csak a sors

Volt nálánál mostohább, mely tova sodorta.

Sírt a szél, mostoha sorsával együtt sírdogált,

Mígnem jártában-keltében egy sziklabarlangot talált.

Telt az idő, múlt, a fák lombos ága hosszura nyúlt,

De nicsak ott! a barlang mélyén Valaki megmozdult!

Óh, ha valaki látott már földi csodát?

Bernadett színét váltotta, mint fehér hóvirág,

Remegő térdekkel a föld porába hullott,

Arca mennyei fényben fürdött, ragyogott.

„Jer közelebb Bernadett, ne félj!”

Intett a fényözönben úszó égi Lény,

„Ki vagy Te?” kérdé Bernadett remegő hangon,

Felelt az égi Fény: „IMMACULATA CONCEPTION”

Aztán Bernadett s az égi Tünemény,

Beszélgetésben, mélyen elmerült.

S amint szívet cseréltek egymás között,

E két szív, eget és földet összekötött.

Sok csodát ígért a lourdesi Szűz,

Hogy csodákon keresztül, az ember üdvözül,

Templomot kívánt a jelenés helyén

S forrást fakasztott, hol a szív felderül?

Így szállt le a földre az égi üzenet,

S ez üzenettől, a világ megremeg,

S egy évszázadon át, a lourdesi Szűz,

Testet, lelket gyógyítni, meg nem szűnt.

De egyet ne feledjünk, a legnagyobb talányt,

Isten, vajon miért küldi e földre szállt csodát?

Nem, nem azért, hogy a világot bajától megóvja

Hisz Bernadett baját, földi nyomorát is biz mind meghagyta.

Sokkal többet ad Isten a csodákkal

Titkaiból látni enged egy-egy pillantással.

Mert a csodák Isten kezéből hullott fáklyafények,

Tüzek, melytől halott emberszívek új életet élnek.

Vakoknak szemeit megnyitja,

Hogy a mennyei gyönyört, megláthassa.

A bénát, járni megtanítja,

Hogy mindig az Isten útait járja!

S kinek hallása nem adatott,

Meghallja most a mennyei szózatot.

Ki mind mostanáig néma volt,

Istent dicsőítni, megtanult.

Százak, ezrek, és embermilliók

Szeméről, szívéről a hályog lehullt.

Oh, könyörögj értünk Drága Szűz Anyánk

Hogy szent Fiadnak irgalma hulljon ránk!

Fatima csodája

Uram, hitet gyújtott bennem az égi üzenet,

Fatima csodája, feltárta szívemet.

Uram mondd, hogy tetszésed elnyerjem mit tegyek?

Mit tegyek, hogy vérré váljék bennem az égi üzenet.

Ha szívednek gyarló föld porát

Égi kegyelem sugározta át,

Áldozz az élet gazdag asztalán,

Hogy csordultig teljen az áldozat pohár.

Látod? Krisztus Urunk is mennyire szeretett

Csordultig megtelt a pohár, mikor szenvedett.

Tövisből hordott királyi koronát,

S így járta értünk, a véres kálváriát.

S mi, golgotád nyomában járó szegény magyarok,

Látod Uram, a mi vérünk is, hányszor ontatott.

Elével Bíboros Atyánkkal rabszolga sorsra jutott,

S a hazugság ostorával megkorbácsoltatott.

Mégis, látod Uram, vétkezünk szüntelen,

Járjuk az utakat, hol bűn, hiuság terem,

Messzire jár tőlünk az égő áldozat,

Halál honában építünk múló légvárakat.

De vajon, lesz-e majd

Ki e vesztébe rohanó világnak álljt kiált?

Lesz-e, ki megállítja majd,

Az égbe kiáltó bűnt s a közöny lavinát?

Mert ó jaj, el ne felejtsük

A Fatimai szent Szűz szavait,

„Nem tudom már soká visszatartani

Szerelmes fiamnak sújtó karjait.”

Áldozz! s takard be hanttal bűneid nyomát

Áldozz! hogy jobbá, igaz'bá legyen a világ.

Áldozz! s emeld magasra az élet poharát,

Segítsd építeni Fatima szent földjén

A bűnbánatért esdeklő Szent István kápolnát!

Csodák világa a stadiumban

A stadiumnak százezer betöltő karzatán

Ritka pompafényt kapott a nyári napsugár.

Mert a bajvívóknak, győztest kiáltó seregét

Égi harsonák zsongó zenéje űzte szerteszét.

Nem gyülekeznek most

Pompában öltözött torreádorok,

Csak égi zsolozsmát éneklő

Kolumbusz lovagok

S százezer torokból

Szűzanyát esdeklő, földi vándorok.

A cirkusz nagy porond, égő szívkorong,

S népek, csodakért könyörgő imája összeforrt.

Száz év, s dehogy halványult

A lourdi csoda,

Él ragyog, s pompában tündöklik

E virággal teljes csodafa.

Él, s pompával teljes virágát szerte szórja,

S rózsafüzér láncát

Hívő szíveknek kezében

Égi koszorúba fonja!

Isten világa

Vigyázz! üdvösségedet el ne rabolja tőled a tudomány,

Sokan elégtek már e bűvös lombik forralta boszorkánykonyhán.

A gőg, felmorzsolja érző ember szívedet

S szív nélkül… benned Isten világa elveszett.

Karácsony éjjelén

Meg-nyílt az  Ég!

Pehelyspórákban hullt a szeretet fény,

Millió lámpa gyúlt

A sötétség titkos éjjelén.

Testet öltött s emberré lett

Az üdvöt sugárzó isteni lény,

S fehér gyolcsokban piheg, mint halvány

Rózsaszirom: a Szűz kebelén.

S gyúlt millió lámpatűz a sötétség éjjelén

S a föld minden zugába betört a 1ámpa-fény.

Úgy lángol azóta s patakzik szerteszét,

Hogy kétezer év sem olthatta el forró szív-tüzét.

E forró lávafényből

Harangot öntött a szeretet,

E harang zúgástól megittasult a föld,

A szikla megrepedt,

S meg-megkondul ember szívednek

Elrejtett zugában, halkan, csendesen,

S így szálldogál Karácsony éjjelen

A béke, s megszentelt szeretet.

Isten is így szeret

Mond! már öleltél magadhoz valaha kisdedet?

Ó, akkor tudod, ,mit jelent

E mindent betöltő szó,

Hogy: szeretet.

Isten is így szeret!

Ily mindent betöltő szívvel teremtett,

Ám ne feledd, ó jaj neked,

Ha e mindent betöltő szerető szívet megveted.

Vigyünk Jézuskának báránykát

Néha verejték gyöngyözik homlokomon,

Ha szomorú szívvel azon gondolkodom,

Hogy folyton megújuló Isten csodákon

Lanyha unalommal, az ember tovább vonul.

Lehet isteni szívnek nagyobb fájdalom?

Mint szédült fajankók, ha futnak az aszfalton

S fitymálnak mindent, mit Isten alkotott,

S áldó két kezével asztalukra rakott!

Balgák, őrültek s vakok módján járnak,

Kik ebből a világból egyebet nem látnak,

Mint mit a filléres boltok s nagyáruházak,

Üvöltő dervisek módján harsonáznak.

Habzsolnak mindent, mit falni lehet,

Felvásárolnak ócska divatcikkeket

Mindent, mi érző szíveknek üres,

De érzékeiknek gyönyört szerez.

Így rombolt össze mindent, mi szívnek való,

A lelketlen, modern civilizáció,

Mindent, mit Isten, a léleknek rendelt,

Könyörtelenül a földre tepert.

A tudást, mely Isten kezéből az élet számára kellett

Az ember ó ember! napjaink egén,

A halál szekerére ültet.

Kellett nekünk atom, hidrogén és sputnik:

Melytől percek alatt a világ szertefoszlik.

Volnánk csak juhokat őrző pásztorok,

Vezetnének minket fentről a csillagok,

Betlehem jászolhoz így könnyen eljutnánk,

S vinnénk Jézuskának hófehér báránykát.

Koszorú kalács

Kovászt készítettem én is mint nagyanyám,

S anyám tanította kelesztett tésztából

Koszorút fontam.

S úgy ölelt át a koszorúba font puha

Foszlós kalács a szeretet

Gyolcs asztalán,

Ahogy a kis Jézus ölelő karjával átfogta

Szűz Anyát

Máriát.

Kelt a kovász, valamikor rég

S míg anyám a sok fehérnéppel bajoskodott,

Szorgos kezével, száz munkát folytatott.

Szívét kitárva dolgozott,

Így gondolok Rá most,

Hogy én is dolgozok.

Ó, mit nem adnék,

Ha itt volna most is velem,

S mazsolát szórna a kalács közé,

Megkenné tojással a szép

Kelesztett tésztát,

S örülne Ő is velem.

Mindig Rá gondolok, ha Jézust várom.

Forró szívéből egy darabkát

Kezeim közt, ha elmorzsálom,

Zokogva reá borulok.

Ízekre bontom, szétszedem, szétosztom

S darabjából az enyéméinek

Kik hozzám, szívemhez oly közel élnek,

Szétosztom, szétkínálom.

Vigyétek!

Ez ízekre bontott,

Százfelé osztott,

Édes anyamorzsát.

Jézus bölcsője ringat

Ennyi szeretet fakasztott

Édes morzsát.

Mindig anyámra gondolok, ha Jézust várom.

Harangfoszlányok, ha szívemre dőlnek

Őt látom.

Ijedt szívemmel, tétován,

E bozontos utat, ha járom,

Sűrű bozótban elveszett

Kis Jézus lábnyomait, ha nem találom,

Anyám tudja, hol, merre kell járnom,

Véle együtt az utat megtalálom.

Magam rajta kapom,

Ha kovászos kézzel a tálat fogom,

Zúg, az orgona harangja bennem.

Így készítem a koszorú kalácsot

S unokámnak adok egy darabkát belőle,

Hogy megszeresse,

Szívébe vésse,

Pici nyújtófával forog apró keze,

Lisztes a tenyere,

Így adott nékem is anyám

A kalácstésztábó1. .

Így tanultam tőle Jézust várni,

Szorgalmas kezekkel koszorút formálni,

Míg a harangok zúgtak.

Így kell,

Szíved puha kalácsát szétosztani,

Jézus kicsi kezébe adni,

Szalmapárnáját megsimogatni.

Így készült otthon a kalács.

Sok házi nép között szétosztotta anyám

A sok örömet.

Most is látom karácsony este,

Ahogy áldott kezét megcsókolta

A sok fehérnép.

De mióta hazám elveszett,

Hazámmal együtt anyám is elveszett,

Apám is elveszett.

Apámmal együtt kihalt egy régi világ.

Anyámmal együtt meghalt

Az élet virág.

De a koszorúba font, édes foszlós kalács

Mint szívekből összefont

Szeretetlánc,

Amíg én élek

Áld, és megbocsát.

Zúgnak a harangok

Hozsannát zengett a pálmák illata,

Napfényben fürdött a kertek olajága.

Jeruzsálem kapuit a pórnép elállta

S utakat, kapukat illatos barkákkal

Tarka virágokkal teleszórta.

Hír futott szerteszét gyorsan a városba,

Hogy szamárháton közeleg a „názáreti ács fia”.

Szájról szájra a hír gyorsan szertefutott,

S aki csak élt s járni tudott

Jeruzsálem pálmával díszített kapuihoz futott.

Az út szélén álltak a tisztátlanok

Mankóval kezükben a bénák és vakok

Voltak ott sokan boldogtalanok,

Volt, ki az élet mézéből semmit sem kapott,

Mindenki vitte a bánat batyuját,

Hogy a „názáreti” vállára átrakják.

Mert a „názáretiről” az a hír futotta

Hogy bénákat, nyomorultakat,

Poklosokat, vakokat,

Gyógyítani megtudja!

Messziről már lehet is látni

Felhőkben úszva az út porát

Amint a nagy sokaságból előtűnik: „az ács fia”

Fürtökben omlik vállara dús haja,

S a nép egy hangból kiáltja: Hozsánna, Hozsánna

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _

Sötét éj borul az agykoponyák hegyén,

Krisztus oldalából patakban foly a vér.

A nép fél, mindenki fél, üres a porta,

Csak a kereszt lábainál,

Zokog egy fájdalmas Anya!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _

Hasadó hajnal, dereng virradóra,

Lassan halad a falon a napóra.

A sziklasírnál virraszt négy római katona,

S valahol, álmatlanul, fekszik egy fájdalmas Anya.

Valahol egy kakas hajnalt kukorékol,

A sziklasírnál lassan, egy szikla megmozdul.

A négy római katona a földre leborul,

Szemük a fénytől, oh jaj, majd megvakul.

A föld morajlott, a sir megnyílott!

„Jézus harmadnapon halottaiból feltámadott”

Fényözönbe úszott, ruhája hófehér,

S felszállott, égifényben úszva, lassan az ég felé.

A hozsánnázók szíve megmozdult,

Mert kit pálmaággal vártak: Isten fia volt.

A betegek, vakok szeme kigyúlt,

Ki rajtuk kezét húzta: Isten fia volt.

Az apostolok szíve megbizonyosult,

Hogy kakasszóra kit Péter tagadott: Isten fia volt.

Veronika is kendőjére borult,

Kinek verejtékét letörölte: Isten fia volt.

A lakodalmas népség összebujt,

Kupáikat ki borral töltötte: Isten fia volt.

Lázár anyja is, sírva zokogott,

Ki fiát feltámasztá: Isten fia volt.

Magdolna is hosszú hajába bokrétát csatolt,

Kinek lábnyomát könnyekkel locsolta: Isten fia volt.!

Csak Annások, Kaifások szíve nem mozdult,

Mert a farizeusoknak szíve soh'sem volt.

Azóta kétezer esztendő elmúlott

Kétezer év óta zugnak a harangok!

S zugnak, zúgni fognak míg e föld mozog

Mert Jézus, Isten fia… Dicsőségesen feltámadott!

Olvasd a szentek életét

Sohasem éred el a túlsó partokat,

Ha nem olvasod a szentek életét, a nagyokat.

Mert süket az éj, sötét az ég,

S oly kevés, Ki fáklyát gyújtogat,

Olvass hát! mert e rettenetesen kihalt

Sivár világban, lelked virága elsorvad.

„Nem hiszek csodát!”

Ki hisz, kételyt nem ismer,

Megérti Isten mindenhatóságát,

De nem hisz igazán

Ki nem hisz égi csodát,

Mert hite gyönge, S vaksötét utakon

Mankóval botorkál!

Higyjetek, mint a gyerekek

„Ha nem lesztek olybá, mint kisdedek,

Az ég kapuján át, biz be ne jöjjetek”

E parabolát, ugye megértitek?

Meg. Ha a csodák világát hiszitek.

Higgyetek úgy, mint a gyermekek!

Mert a gyermekek tiszták, hamvasak,

Mint a kisdedek.

Földi létünk

Anyagban élünk, földi létünk

Gyökérhez hasonló

Mint hatalmas tölgy,

Mely életet ont,

Ha megkérded a föld felé

Törtető gyökér szálat

A napsugár fényéről,

Vajon mit mond?

„Sötétben élek, sorsom robot

A napsugár fényéről mit sem tudok

Életem rothadásból fakadt,

Magból mely a föld mélyén csirát fogott.”

„Halálból, szemfedőből lett az élet

Erő, mely mag koporsóm fedelét feltöré,

Így lett, hogy tölgykoronámat kitárom

S a virágbokrétám ég felé kínálom,

S lerakom az élet osztó Alkotó elé.”

Agyagcsinálta korsó

Anyagban születtünk, porból lettünk,

S újra csak porrá, és hamuvá leszünk

Vajon, ki tartja számon, hogy vagyok és voltam,

Csak ennyiből állna földi életünk?

Porból és hamuból vagyok!

De Teremtőm! Te lelket leheltél belém

Érzem, mert a boldogság kiolthatatlan vágya

Bennem él.

Agyagcsinálta korsó vagyok Isten kezében,

Irgalma végig kísér az életen,

Kezében tart, világok felett átemel

De összezúz, ha törvényét megszegem.

Hazámban vagyok

Mintha tündérmesék álomvilágában járnék.

Úgy tűnik s szál1 felém a régmúlt emlék.

Dallamok édes ritmusa szálldogál

Mint nyári alkonyatkor fészkére visszatért madár.

Szívemet hófehér hajógalambra ültetem,

S a kéklő óceánt, vágyim hevével átszelem.

Hazámban vagyok! kertünknek bűvös rejtekén,

Átrepült lelkem a szivárvány szőtte földtekén.

Kertünkben vagyok!

A kakukk üdvözlő hangja fogadott,

Kakukk, mintha csak mondaná: „Isten hozott”.

Látod? kertünk azóta mitsem változott.

Látod a platánt, az orgona bokrokat?

A szépen gondozott utak s pázsitokat,

Amott a lugas mögötti hárs sorok,

Szorgosan ápolt, dolgos kezektől gondozott.

A galagonya bokor vállamra borult,

Ő is, mintha ő is mondaná „Isten hozott”.

Ó, a májusfák illata bódító,

Harmat remeg a levélen, gyógyító.

Rigó füttyent a fákon, sárgarigó,

Hencegve rikkant, „kell e dió?”

Nini, a középső ágy is kivirult

Kannák, muskátlik szíve égő lángra gyúlt.

Futásnak eredtem a kertek útain,

Sütött a nap, játszott a házunk falain,

A lépcsőfokokat nyargalva futottam,

S így, szívem kastélyába végre eljutottam.

Napfény táncolt a vadszőllő levélen

Mint hajdan szívem a nyár forró hevében,

Régi ház, régi szerelem,

Tanyát ütöttek újra árva szívemen.

Röpködve jártam régi otthonunk minden zugát,

Az oszlopos, hosszú folyosót, a nagy verandát,

A halvány; virágos falu fehér lányszobát,

S kitártam régmúlt boldogságom arany kapuját.

Aztán felnyitottam

Az álmaimban annyiszor visszasírt zongorát,

S ittam mámorosan a fehér billentyűk halk szavát,

Illattal, múzsákkal megtelt szívem dalát,

Régmúlt emlékeim boldog mámorát.

Tavasz

Tavasz van,

Kidugja fejét a halvány hóvirág,

Ilyenkor szeretném látni

Az erdők mosolyát.

Görbe botjával int

S hátat fordít a bundás télapó,

„Isten hírével” füttyent utána

Széles jókedvén a pajkos víg rigó.

Isten hírével,

Akár sohasem lássam Kenteket,

Kedvem szegi, ha nem dézsmálhatom

Hajnaltól napestig az epres kerteket.

Bezzeg, most semmi sem gátolja

Régi kedvemet, enyém a nagy világ

S a suttogó lombjait kínáló

Hűs berek.

Tavasz van!

Ilyenkor szeretném látni az erdő mosolyát

Szeretném látni az újraébredő

Természet zsongó himnuszát.

Lehajtanám fejem

S úgy hallgatnám az erdő sóhajtásait,

S ó, tán az erdő is meghallgatná

Az én szívem, tavaszt sajongó,

Zengő vágyait.

Tavasz van

A föld és az ember kezet fognak.

Megágyazott az ember a vajúdó magnak

S melegével az első napnak,

Koporsót feszítenek az élet-magvak.

A duzzadó csirák megfakadnak

Meghajolnak a föld-akaratnak.

Sóhajt a föld, megszüli a magvat,

Millió hajtásán csillog a könny-harmat,

Énekével a víg pacsirta-dalnak

Ringó bölcsője kalász-magzatoknak.

S a föld emlőjén míg érnek a tejes magvak,

Csűrt készít az ember az érett magnak.

A föld és az ember kezet fognak,

Meghajolnak az élet akaratnak,

Az élet meghajol Isten akaratnak,

Jaj ki pártütője…

Az életfakadásnak!

Szúnyog hegedű

Talán azért, hogy ne legyek egyedül,

Úgy érzem, sokszor egy kis szúnyog hegedül.

Párnámról felkelek s tollat fogok,

S a kis szúnyog hegedűjéről kottázgatok.

Ne haragudjatok, ha néha hibát fogok,

Az élet hegedűjén játszani nehéz dolog;

Csak próbálgatok, szordínót fogok, s itt ott

Valamit az éj titkos csendjéből elfogok.

Csókot dobok, ha káprázatos fénnyel

A hold mosolyog,

S ha megnyílnak fenn a bíbor kárpitok

Szállnak felém zsongó dallamok.

Messziről hallom a „Varázs fuvolát”

Wagner vezényli „Istenek alkonyát”

A hárfa zeng, zugnak az orgonák,

S kerubok fújnak óriás trombitát.

Aztán mind magasabbra suhanok

S szállok, szállok, feljebb, hol a csillag ragyog,

Elfog a gyönyör s vágyaim oly nagyok,

A föld-súly elhagyott csak lelkemmel szárnyalok.

Már nem félek, egyre bátrabb vagyok,

Egyet gondolok, egy merészet s nagyot,

S így ahogy vagyok már nem is aggódok,

A mennyország ajtaján bekopogok.

Nézek, hallgatok, mondom ki vagyok,

Hogy kottából tanítanak a szúnyogok

Vélem, hogy így hamarabb bejutok,

S tán az égi orchesztrában kapok egy kis zugot.

De bentről egy öblös hang visszaszólt,

Vigyázz fiam, mert éjfél már elmúlott,

Lásd, ott a Göncöl Szekéren hoznak egy nagy kulcsot,

Tudd meg fiam, én Péter, a kapuőr vagyok.

Menj vissza fiam, te még a földön vagy

Téged még a kis szúnyog hegedűje altatgat.

Várd, míg megszólalnak az égi harsonák,

S Péter, az Úr színe elé, akkor bebocsát.

Üveg furulya

Anyámtól kaptam egy üveg furulyát, olykor

Furulyázgatom vele szívem víg dalát.

Távoli erdők zengő visszhangja rámtalált

Lettünk erdő, fák elválaszthatatlan cimborák.

Leszáll az éj; pókháló fonálból szárnyat varrogatok

Gondok bús ablakán rejtelmek bársonyán kisurranok..

A hold ezüst fénye hívogat,

Langyos nyári szellő simogat.

Sellők csókolják homlokomat,

Rózsák színével festik álmaimat.

Zizeg, susog a pálmák levele,

Titkos meséket suttog a fülembe.

De én a titkos mesékre nem hallgatok,

Sebzett szívemmel tovasuhanok.

Tépett álmaimat gyógyítgatom,

A hold ezüst fényével simogatom.

Sebzett szívemet hűs patak vizében ringatom,

Anyám tanította szeld furulyaszóval altatom.

Ringatom, altatom, s a tovatűnő habokon

Szertefoszlik bú és minden fájdalom.

De hallga csak… pitymallik a határ,

Fészkében rezdül a pinty madár,

Csilingel apró kelyhében a gyöngyvirág,

Piros kalapját emelve jóreggelt nevet a napkirály.

Ím letelt az óra vállamon megoldom az ezüst szárnyakat

S ott hagyom a harmattól csillogó lombok alatt.

Reggel, ha arra röpköd a szitakötő,

A megsebzett szárnyakon új szitafonalat sző.

Aztán megkérem sorban a csillagokat,

Anyám, a tejúton ha arra halad,

Köszönjék meg neki az üveg furulyát,

Mely álomba ringatta szívem dalát.

Mondják meg nem siratom többé régi kedvemet,

Kötényébe szórom a gyémánt könnyeket,

Aztán Isten tenyerébe hajtom fejemet

Isten volt, Ki anyám kezébe tette a vigasz kelyheket.

Hétvégi szív-tánc

Szürke hétköznapok

Kábult iramában,

Tüzet okádó gépek torkolatában,

Kiszáradt torokkal, zakatoló aggyal,

Fásult akarattal inaszakadtan,

Szombatok reménye,

Biztató igéje

Ölünkbe pottyan.

Ünnep és vasárnap,

Templomi alázat,

Mint lobogó hatalmak

Szívmalmot hajtanak.

Fehér ladikon, kék vízhabokon,

Csobogó patakon, arany homokon,

Futunk fürge lábujjakon

Vasárnapokon.

Kék tavak zenéje, erdő sűrű mélye,

Kormot, várost feledtető légi azúr kékje,

Tücsköt, bogarat csókol

A forró nyár hevébe. .

Fütyül a kasznár,

Aratni készül a nyár,

S a villogó kaszák, mint varázspálcák,

Asztalra röpítik a kenyér csodát.

S míg a gyárkémények tüzes torka ég,

Bornedűt lehelnek a dús venyigék,

S a pukkanó palackok vígsággal hevítik

A hétvégi zenét.

Bogrács gulyások illata párolog,

Éhes, házsártos népség izeg, mozog

Poharak, tányérok zenéje muzsikál,

Kacagó barackot, nedűt zamatot lehel a nyár.

A légen át remegve úszik az ökörnyál,

Forró, lüktető szívet piheg a nyár

Élni, örülni, míg a rugó le nem jár,

Mígnem a szív! e hétvégi táncok forró zenéje:

Örökre meg nem áll.

Rongy baba

Posztóból rongy-babát,

Fejének viaszfigurát

Öntött a művészi kéz,

Kedvesen s oly igen ügyesen

Hogy szinte megáll az ész.

Nézem, forgatom

S magam vígan elkacagom,

Eszemadta bolond kis figura,

Szárnyra kapta szívem

Mint víg, játékos labda,

S így öntöm szavakba

A gondolatfoszlányok halmazát

Rövidke sorokba:

„Bohóc vagyok; vándor vagabond,

Sátor a tanyám,”

Kenyerem a cirkusz

Nagy porond,

Népek s emberek,

Kacagnak, nevetnek,

S úgy hívnak, Bolond!

Furcsa, hogy évszázadoknak

S minden koroknak,

Király uraknak, császárudvaroknak,

Kacajt fakasztó bolondja

Mindig volt…

Hol sűrűn kóborolt

S patakban folyt a gond,

Népek nyomorát,

Búját, batyuját

Vitte a bolond!

S míg megannyi púpos nyomort,

Kacajra vált a cirkusz bolond,

Szegény Bolond! ki tudja néki

Mennyi gondja volt, tán vérző szívében

Csalódás, bánat, gyötrelem honolt.

Kacagj Bajazzo!

Üsse kő, derűre ború,

Élni, feledni, kacagni volna jó

Tapssal fizet a szív, ha bohó

Kacagj Bajazzo, bravó, bravó, bravó!

Ősz van otthon is

Ősz van otthon is,

Lelkemnek fájó sóhaja hazaszáll,

Kertünkben a fákon

Bíbor színeket csókolt

A fáradt napsugár.

Házunkon a repkény fürtjein,

Búcsúzik lassan egy egy sárgult falevél.,

Mintha csak anyámat látnám

Könnyű szárnyakon lebegni

Kitárt karokkal röpülni felém.

Kertünknek útait járom

Lassú léptekkel,

Nem úgy, mint valaha rég,

Csak úgy, mint kinek szívét kitépték,

S vágyait, reményét összetörték.

Ősz van otthon is,

Csordul a méz,

Mint ömlő ó-arany,

Úgy érzem mégis, hogy a hulló falevél,

Egy haldokló világot takar.

Zizeg a haraszt lábaim nyomán,

Bús, őszi hangulat,

Mintha csak elárvult hazámat

Hallanám zokogni

E síró, sárguló lombok alatt.

Fejem felett darvak húznak,

Gólyák, fecskék, vándormadarak,

Itt, ott egy elkésett vadruca

Gágogva száll, csobban a tó,

Azután újra elhallgat.

Mégis, mikor merengve nézem

A húzó vándormadarakat

Szívemben kiolthatatlan remény

S vágyak fénye fakad.

Mert a búcsúzó vándormadarak

Tavasszal újra visszahúznak,

S a suttogó sárga lombok alatt

Duzzadó rügy,

S új hajtás fakad.

Messzire hullott levelek

Lehunyott szemekkel

Régmultak emléke tárul felém,

Mikor még kicsinyke gyermek

Voltam én.

Sokszor úgy érzem, e képek

Szenvedést okoznak nekem,

Máskor bennük az élet izét,

Zamatát, mézét ízlelem.

Sokszor könnyeim peregnek

Orcámon lefelé

Máskor meg kacagni vágyom

E boldogság szigetén.

Ó, mert a fájától

Messzire hullott levelek,

Sírva peregnek, mint anyát veszített

Hontalan, árva, gyerekek.

Érzem, ez új világ

Sohasem lesz már az enyém

Én a régit, a miénket gyászolom

Búsan feketén.

Mit bánom én

Kacaghat rajtam e furcsa idegen,

Mit tudja ő,

Mi fáj úgy nékem idebenn.

Sohasem kívántam ragyogó,

Fénylő dollár palotát

Csak még egyszer

Adjátok vissza minékünk:

A meggyalázott, meggyötört

Darabokra tépett

Édes magyar Hazát!

Szüret

Apám, hosszú tajtékpipájából

Bodor füstöket ereget,

Az udvaron üres, pókhasú hordókat görgetnek

Itt a szüret!

Lányok, menyecskék, csapatba verődve

Kasokat lengetnek,

Pörgebajuszos legények vállain

Puttonyok feszülnek.

Indul a menet. S a szőlőskertek

Mint zsongó méhkasok megtelnek,

Csurran a méz, s a részeg darazsak

Mámor ittas fővel csókért hevülnek.

A duzzadó tőkék, kasokba ömlenek

Mint síró, kacagó, gránitkövek,

S mint anyától búcsúzó gyermek

A szőlőtők ölében bús melódiák születnek.

Zeng a nóta, édes

Mint kacagó szőlőtő

Mint víg lányok ajkán a csók,

S kupákban a Tokaj vérnedű!

Óriás kezekből ömlik az áldás,

Roskadó súly alatt a kerék nyikorog,

A gránit szemekből buggyan a vér,

S a hordók ölébe pirosló méz csorog!

A boltíves pincék homálya

Pókhálós, hosszú csend

Mely titkát magába zárja,

Forr a bor, mint ifjú erében a vér.

S az idő örök malmát hajtó vasfoga,

Mint óriás erőket hajtó életcimbora,

Tanítómester és… érlelő alany

Megforr a bor, s megtisztul a vér,

Mint fénylő ó-arany.

Hová lett

Hová lett? elmúlt, mi szép volt,

Hisz nem is oly rég,

A csöndet fakasztó, hófödte, borongó,

Hosszú téli esték.

Elmúlt. Minden másként lett

Mint volt azelőtt,

Ez új világ, fejünkre nőtt,

S a gépek lármája, lelket ölt.

Emlékszem, apám, úgy szerette nézni

Mint kavarognak a hópihék,

Míg halkan, a bamba alkonyatban,

Szétterült lassan a lámpafény.

Szelíden sütött a hold,

Bolondos, gomolygó felhő kóborolt,

Az árnyék mohón osont, s a falakon folt

Hátán folt furcsa. árnyékot rajzolt a gond.

Ült apám, mellette ült a csönd,

Alkonyán az évek mulandó árnya ült,

Pipából szállt, szállt, a füst

Gomolygó fodra mint ezüst.

Bohókás szívemnek fájt a gond,

Játékos kedvem víg paripákon lovagolt,

Átöleltem nyakát, s rajongó lelkem dalával

Ajkára csaltam a mosolyt.

Aztán, melléje ültem

S könyvvel a kezemben

Testetlen ábrándok világa

Osont körém.

Nagyok voltak ők mind,

A szellem s lélek terén,

Kik kézen vezettek az élet, s irodalom

Színpompás mezején.

Felejthetetlenül azért volt nékem

Oly szép a csönd, az emlék,

A titkos lámpafény,

Az ifjú szívregény.

Mert az elérhetetlen vágyak tengerén,

Szívem sajkája úszott a boldogság felé,

E szú ette, csöndet fakasztó,

Csöngő bongó álomba ringó,

Hosszú, téli estén…

Mi a szeretet

Rövidke szó, megértő pillanat,

Mosoly, mely gyógyít,

Kéz, mely simogat.

Mi a szeretet? éltető napsugár,

Tikkasztó melegben

Árnyas lombos ág.

Mi a szeretet? virradat.

Fekete éjben, pirkadó sugarak,

Láz forró hevében

Forrás kutak,

Sóvárgó anyaszív

Mely mindig simogat.

Mi a szeretet? Áldozat!

Magadat feledve, adni, másoknak,

Úgy hat, mint gyógyító, hasznos

Viola sugarak,

Ereidben, e piros glóbuszok, ha futnak

Áldozat tüzéből, acélt kovácsolnak.

Mi a szeretet? élet, vagy halál,

Mely ha szívet ad,

Szívet vissza kíván,

Így mond, ha ifjú, hitvese karján,

S apró élet csodáknak ad helyet,

A parázsban égő szeretet portán.

Mi a szeretet? égő fájdalom,

Rettegve féltő, aggodalom,

Ma itt, holnap elvihetik,

Játszik a sors véle, ahogy kedve telik,

Ragyogó gyémánt, de, ha lomnak nézik,

Sarlatán kezekben, elenyészik.

Ó, a szeretet, Nagyhatalom.

Nagyobb, mint ez ékes, roppant birodalom,

Nagyobb, mint az égbolt csillagvilága,

Nagyobb, mint Andesek hóval borított lánca,

Nagyobb, mint e csillogó világ minden pompája,

Mégis belefér szívednek csöppnyi, zugába,

Istenem! érte hálát adok naponta Tenéked,

Ó hol vagy hát ember! ki mindennél nagyobb

S drágább kincset,

Még mindig nem érted.

Úgy tűnik néha

Úgy tűnik néha, hogy sorsunk hajója

Vihartól, széltől ide oda fújva,

Tarajos hullámok habjain messze száll,

Várva várt partokat

Sohasem ér talán

Hej, sohasem ér talán.

Úgy tűnik néha,

Hogy szíved zenéje,

Furulyázó kedved Muzsikás meséje,

Szél fújta fergeteg fodrain tovaszáll,

Hej, talán örökre tovaszáll.

Úgy tűnik néha vágyak hevében

Keserű pohár vagy a sors kurta kezében

Italod mézét meglopják,

Méz tolvaj darazsak

Véredet kiszívják,

Hej, véredet kiszívják.

Úgy tűnik néha, szíved ha borong,

Nem más az élet, mint cirkusz nagy porond,

Erősnek, dölyfösnek áll a világ,

Vágyad zenéjét, álmaid meséjét,

Mint ócska divatcikket, lomok közé dobják

Hej, lomok közé dobják.

Így küzdünk evezünk,

Vitorlánk dagad, ha van jó szelünk,

De ó jaj, sokszor csüggedünk,

„Ébredj Uram”,  mert elveszünk,

„Vihar-vert sajkával merülünk,

Hej, vihar vert sajkával elmerülünk.”

Ám így szólt az Úr a csüggedőknek:

„Mért féltek?

O, mért féltek, ti kicsinyhitűek,”

S szaván a tenger lecsendesül,

Víg a szív, a nagy halfogás körül.

Hej, víg a szív a nagy halfogás körül?

Ám ne feledd, a hit világa nélkül

Agyad s szíved, a fergeteg

Zugába szédül,

Ember csinálta sajkád merül

Hej, ember csinálta rozoga sajkád

Örökre elmerül!

„Anyám én nem ilyen lovat…”

Uram, én ragyogást, napfényt akartam,

Helyette ködfelhőt, olajmécset kaptam,

Életem titkával sötétbe maradtam,

Zátonyra futottam

Tarka, színes pillangók után szaladtam,

Tovaszálltak, mielőtt megfogtam.

Távoli, kéklő hegyekbe vágytam

Hol hűs a patakvíz, édes a madárdal,

Futottam, futottam,

De mikor odajutottam, sírva fakadtam,

Anyám, én nem ilyen lovat akartam!

Uram, mért űzöd velem e csalfa játékot?

Nem látod, elfogyott már erőm, s két mankóval járok.

Kék hegyek, tarka pillangók tovatűntek

S az olajlámpamécs körül árnyak kerülgetnek.

Könnyeim elfogytak, szívem már alig dobog,

Mondd Uram? Ezen a világon

Senki sem lehet hát boldog?

Gyermekem tudd meg, ha netán nem tudnád mi a való,

Ragyogás napfény, nem a világból való.

Egy kis mutatványszám, egy kis kóstoló

Csillagvilágából egy kis foglaló,

Gyarló mécsvilághoz szokott

Ember szemeknek való.

A sáros földtekén, ha virágra száll egy tarka pillangó,

Vágyaid lepkehálójával, elfogni volna jó.

Csalfa játékos tarka kép, időt feledni jó,

De ne feledd, e színes tarka kép helyett

A Teremtő néked százszor színesebb,

Ragyogóbb képeket rejteget.

A kék hegyek,

Melyek a távolból feléd intenek,

Nem hoznak számodra mást,

Csak egy múló gyöngyszemet,

Két szeméből kicsordult

Keserű könnyeket.

S a boldogság?

Szíved, e halk zenébe vágyó

Örök himnuszát, e nagy csodát,

Ne keresd ideát,

Mert a Teremtő bölcs és hatalmas kezében

Tartja számodra… Odaát!

Álmatlan éjszakák

Mostmár tudom, ha kaján szemekkel

Rámdőlnek a sötét, álmatlan éjszakák,

Mostmár tudom, a vészt jósló fellegek

Merre sodorják, a békés szigetre vágyó

Lágy habok dalolta álom csónakát.

Mostmár tudom, hogy csontomban

Véremben lüktető szív s az agy

A gyötrelmek kínzó hadában

Csatákat vív az ész,

S a roppant akarat.

Bilincsbe kötött sorsoddal, sajgó szíveddel

Vitákra kelni hasztalan,

Úszni, evezni,

Törött árboccal habokat szelni,

Ily kínok gyötörnek minduntalan.

Ha szíved bohó, tükre fényes mint hegyi tó

Nem hiszed, hogy a vészek rabsága millió

Nem hiszed, hogy csapdákat állit az alvilág

Számodra folyton, szüntelen,

Hogy kristály kupádnak gyöngyöző borába mérget kever.

Díszes csomagban, vattás burkolatban

Észrevétlen csempészi magát álmaid közé,

Nem hiszed, hogy káprázatos fények

Rózsás mámorában, varangyok gőzét

Fertőjét, árasztja feléd.

Ostrom alá veszik az élet pergőtüzében

Hófehér szíveknek ezreit, jól tudom,

Verejték gyöngyözik homlokomon, ha el gondolom,

Hogy e kísértésekkel teli áradatban

Szeretteimnek lelkét menteni hogy tudom.

Mostmár tudom, ha kaján szemekkel

Rám dőlnek a sötét, álmatlan éjszakák,

Most már tudom,

A vészt jósló fellegek merre sodorják

A békés szigetre vágyó álmok csónakát.

Vigyázz

Vigyázz, mert Isten csókolta lelkedet,

Sátán koholta csapdába ejtheted,

Ha megejt a dáridó,

És nem vagy bajvívó.

Vigyázz, ha sikoltva robog a gyorsvonat

S nem állit tilosra a váltó gondolat,

Roncsokban heversz!

Egy múló pillanat.

Vigyázz, mert rejtett kis szobád szívzugán

Lapulva leskel a „Bonviván”

S a nyitva felejtett rések ajtaján,

Lábát megvetve így kiált: vivát!

Vigyázz, mert e hívatlan vendég

Szemtelen,

Egyeduralmat kíván,

S nyomában gaz terem.

Vigyázz, mert a gyenge hajtásokat letiporja,

A bimbót, s rügyező fákat összezúzza,

S a mérges gyümölcsök italát,

Szívkelyhed ölébe lopja át.

Vigyázz, mert a mérges italok íze kellemes,

A mámor varázsa könnyű, s bút feled.

Vigyázz, mert a szemtelen vendégből így válik jó barát

Így lesz, hogy kebledre szorítod a mérges viperát.

Vigyázz, mert angyalbőrt visel e rút toportyánféreg,

Lóvá tett, s ha későn veszed észre, biz nagy méreg.

Vigyázz, mert az élet zsongó zenéje lágy harmónia,

Övé a káosz, a kétely a zűr a diszharmónia.

Vigyázz, mert Isten csókolta lelkedet

Visszakéri egyszer, ki téged teremtett.

Vigyázz, s tipord el lábbal a viperát,

Hogy feléd nyújtsa Isten az égi koronát!

Cseléd vagyok!

Lehúzott redőnyök ablakán

Hűvös, távoli, titkos fény vibrál.

Egy idegen megáll,

Kopog a háznak ajtaján,

Kenyeret kér, s a gazda,

Kenyeret kínál.

Az idegen belép,

Kér… mert fontos a kenyér,

Forog a furcsa sorskerék,

Így lettem én,

Az élet különös álarcosbálján

Új cseléd.

Így jár most nékem a kenyér.

Túl, már az életem delén,

S a dúsan megrakott

Asztalok peremén

Morzsákat szitál

A balga sors felém.

Idegen ház, hűvös, nesztelen.

Lakóját e titkos falaknak

Nem ismerem.

Ijedt, puha szívemmel, fészket keresek

S fészek helyett egy furcsa,

Idegen világ… a szemembe nevet!

Megállj

Megállj! mert ha nem vigyázol

E dollár világában könnyen

Eltéveszted lépteid nyomát.

Vigyázz! mert ki nagyon gazdag,

Az lehet ám csak

Szegény, igazán.

Mert ó jaj, ki sárból, porladó kőből

Épít magának földi palotát,

Könnyen elvesztheti a színaranyból készült

Égi örök Hazát.

Döntesz, vagy építesz?

Vannak koreszmék,

Áramlatok s ideológiák,

Melyek ölnek s döntenek világot

Mint dúló termiták.

S vannak ég felé szálló fohászok,

Szívedben nyíló virágcsodák

Melynek hímporából mézet ád,

S kaptárt épít a dolgos méhcsalád.

Az űrhajós

A tudás szalag, melyet

Az Isten rőffel mér

S mert rőffel mért szalag,

Bármilyen hosszú,

Egyszer véget ér,

Az égig fel nem ér!

Lám így járt napjaink hőse

Az ŰRHAJÓS

Szalagja bármilyen hosszú,

Mégis, rövidke volt.

Az űrön… .

Tovább nem hatolt.

Türelem ember! türelem!

Egyikünk sem marad,

Idelenn!!!

Rend

A rend, erő, mely összetart,

Káoszban?

Széthull az erő

S nincs, mi tart!

Születésnapon

Ezen a szép napon, kívánok néked

Számtalan boldog, születésnapokat!

Teljesítse a jó Isten, legszebb vágyaidat!

Tudom, nagy kívánság, nehéz,

S talán csak nagyon kevésnek adatott,

Futunk utána mégis, mert a boldogság vágya

Szívünk mélyébe bele oltatott.

Sokat írtak már erről filozófusok

Tudósok, írók és papok,

S mégis, nagyon kevesen találták meg,

E mélyen elrejtett, titkos kis boldogság kaput.

Vajon miért? mert a boldogság

Furcsa kis jószág,

Csalfa játékot űz velünk,

Felbukkan itt is ott is ragyogva csillogva,

Aztán elfut, elmenekül.

Keressük a nagyvilágban szerteszét

Mindenütt, mindenhol,

S csak ritkán vesszük észre,

Hogy e furcsa kis jószág

Szívünkben honol!

Gyermek cipőben járunk!

Gyermek cipőben járunk.

Vajon mit ér számunkra lét s tudomány?

Gyermek cipőben járunk,

Mert Isten kezében az élet s a halál!

Ám Istennél kedves a gyermek topánka,

Ki benne jár, úgymond „övé a mennyeknek országa”

Vének, tudósok is járnak gyermek topánkába,

Szív kell! szív az Istennek virágos tanyája.

Vigadni vágyunk

Vigadni vágyunk,

Szívünk vigasza sokszor

Mégis oly kevés,

A várva várt öröm

A valóság színpadán,

Olykor ködbe vész.

Szomjas ajakkal ürítni vágyunk

Bút feledni vágyó víg

Öröm kupát, ám az élet

Hosszú vándor út, mi vigaszt ígér?

Csak távolban rezgő

Csalfa délibáb.

Minden titok, mi rejtve van,

Isten fátyola takarja rejteket,

Dőre szemekkel, durva kezekkel

Senki ne sértse hamvas peremét.

Dajkameséknek álomvilága

Picinyke zár,

Anyám nyitotta e titkok fedelét

Nem, nem a két puccos dáma

Hamupipőke nyerte el

A daliás királyfi szívét.

Én, Te, Ő

Minden ember egy külön tanulmány,

Sokszor tükör,

Melyben az okos

Magára talál.

Édesanya

Mikor gyermek voltam s anyám mosolygott,

Rózsaszínnek láttam az egész világot,

Gyermekszobácskám ajtaján, ha benyitott,

Nem vártam már egyéb boldogságot.

Lelkéből a jósán, úgy sugárzott,

Mint arany kévében égő virágok.

Lépteinek neszét, sohasem hallottam,

Úgy csókolt meg éjjel, amikor aludtam.

Mikor ébren voltam mindenben segített,

Vállamon a teher egyszerre könnyű lett.

Vihar zúgott, orkán tombolt,

Anyám, mellettem mindig ott volt.

Simogató kezét homlokomra tette,

Lidércek sikolyát messzi elkergette.

Anyám! e mai világban, ha most itt lennél

Rút divatokat, bűnöket megvetnél,

Hófehér lepellel betakarnád szívem,

Hogy ne lázadozna folyton, szüntelen,

Égi látomások kapuit megnyitnád

Lázadó szívem, így, elaltatnád.

Bölcső himnusza

Hívtalak, vártalak,

Hófehér párnákon megálmodtalak. ,

Ó hányszor megcsodáltalak,

S a képzelet szárnyán meglátogattalak.

S egy napon, mély tavak habjain mégis eljöttél,

A sejtésnek a csodálkozásnak rózsaszín tengerén,

Piciny kacsóiddal intettél felém,

Míg ringatott lágyan a lótusz levél!

S most itt vagy végre a valóság kezdetén,

Egy frissen elkezdett élet, új küszöbén,

S hogy remegő ajkadat ámulva nézegetem,

A csordultig megtelt boldogság mézét ízlelgetem.

Ennyire szépnek csodálatosnak mégsem képzeltelek,

Mikor halovány rózsaszín ajkadon mosoly rebeg,

Valahogy úgy érzem e boldogság szigeten,

Sohasem volt ily víg örömem nekem.

Piciny kacsóidat mikor simogatom,

Magamat a csodák világába álmodom,

Isten leheletét érzem körülötted,

S angyalok édes himnuszát dalolom feletted.

Szeretném százfelé osztani magamat,

Hogy ki tudjam párnázni földi utadat.

Minden rögöt elsimítanék lábaid alatt,

Hogy szárnyakon röpülhetnél a felhők alatt.

Valahogy megszűnt, minden más körültem,

Más lett az is, minek eddig örültem,

Úgy érzem egyetlen vágyam csak ennyi,

Szeretném e kis fészek lakóit boldoggá tenni.

S ablakomon kévében ömlik a napsugár,

Alkonyatkor apád, ha mosolyogva ránk talál,

Gyengéden piciny kis bölcsőd fölé hajol,

S a csordultig megtelt boldogság mézével

Homlokon csókol!

„Széthullott kévék”

Kecskeméti rónák széles határában,

Valahol bölcsődal száll az alkonyatban,

Valaki bubázza az újszülött babát,

S hívja galambom, gerlémnek szíve friss virágát.

De száll az idő s peregnek az évek,

Galambom, gerlémből katona legény lett,

Az is elmúlt, változik az élet,

S Ő is, mint ősei, búzát vetegetett.

Száll az idő s peregtek az évek,

Hangos lett a porta kacagott az élet,

Kacagott, mint gerle apróka fészkének,

S kenyeret aratott, jövő nemzedéknek.

Minden szép volt, jó volt úgy ahogy akkor volt.

Ki gondolta volna, hogy így össze omlott?

Házát, földjét, kertjét, mindenét feldúlták,

S szent hazatestét véresre tiporták.

Legszebb emlékeit máglya tűzre rakták,

Udvarán, könyveit, láng nyelvek mardosták,

Minden ami szép volt, szent volt, elégették,

S a szent Haza testét, keresztre szegezték.

Fel dúlták, szét verték családi szentélyét,

Magyar volt… idegen világok szolgáivá tették.

Kecskeméti harangok, zúgjatok, sírjatok,

Tisztes magyar családokat sírva sirassatok.

Mert fa, melynek törzsét kivágják… ledűl!

S vágott fa virágán gyász, halál hegedül,

Idegen világban küzdünk, szenvedünk,

„Mint oldott kéve, szét hull Nemzetünk!”

Apró messiás

Hajnalt ütött az óra,

Négyet kongatott,

Valahonnan a friss hajnali szél

Kakas szót bodrozott.

Lassan elnyúlt a hangja

S úgy kukorékolt.

Mint éj lakatján a kulcs,

Ha lustán csikordult.

Kaput nyitott a reggel,

Telet köszöntött s friss havat,

Lábunk alatt a süppedő puha hóban

Vágtunk magunknak új utat.

Anyámmal kettesben barangoltunk

Mint messiást váró apró karaván,

Mint kik hosszú, messzi utakra indulnak

Mentünk mi is a fényes hajnalcsillag után.

Nagy, rácsos ház előtt a kocsink megállt,

Elnyelt a kapu, s bezárult mögöttünk

A külső, nagy világ.

Hosszú kőkockás folyosók

Lehelték magukból az éter szagát

S jajszót feledni, simító kezekkel

Hajoltak felénk mosolygó szemek

S fehér fityulák.

Puha gyolcsban feküdt

A minden anyák szemében

Jövendőt ígérő

Apró messiás,

Liliom, s rózsából

Fontunk fejére glóriát,

S könnyeink peregte gyöngyökből

Kirakott, királyi koronát.

De oh jaj, a rózsák mellett itt ott

Apró tövis lapult,

Ember sors, a tövis koszorúból

Krisztusnak is jutott.

Mert öröm, s nyomában fájdalom

Kíséri az élet vándorát,

Mert örömkönnyekből s fájdalom cseppekből

Készítik odaát, az égi Koronát!

Kis Kató, Télapó

Repül az idő suhanó szárnyakon,

Követem én is, szárnyát megkötni nem tudom.

A tél mint hívatlan vendég

Ajtómon bekopog,

Kezében bizarr ajándék

Hóból, zúzmarából font koszorút hozott.

Székkel kínálom s megkérdem tőle,

Mi járatban vagy nálunk télapó?

Eltévesztéd ugye házunk ajtaját '?

Nem csoda, hisz odkünn

Kövér pelyhekben hull a hó.

Nem tévesztém el házatok ajtaját

A házszám jó

Unokáidnak kacaját hallgatom:

Gyí cocó, gyí fakó!

Bölcsőt ringat s az örök anyák dalával

Altatja bábuját kis Kató

Valamikor rég, te is így daloltál

Két szép fiadnak bölcsője mellett

Csöndes altatót.

Fogadd szívesen, jó szóval

Télapót Meglásd, jó tett helyébe jót ád,

Megfizet néked gazdagon.

Szavad megfogadom s jó szóval;

Szívesen látlak Télapó,

Kávét főztem, illata szobánkat betölté,

Rőzse pattog a kályhában,

Ugye jól érzed magad minálunk Télapó?

Kettyen az óra, Gyorsan

Sebesen halad a perc mutató.

Nézem az ablakot, olvadni kezd a tél,

A zúzmarás ablak s a hótakaró.

Bimbó kukucskál ablakom párkányán

A muskátli levelek közül

Csattanó csókkal, nyakamat átfogja kicsi unokám,

S a buggyanó tavasznak úgy örül.

Így örül velünk az élet,

S bárhogy suhan az idő s az óramutató,

Hóból, jégből, zúzmarás télből,

Előbukkan a muskátli virág,

S bölcsőt ringat újra,

Unokám kis Kató.

Lacika

Mamika kapott egy piros brokát ruhát,

Bálba mentek

S megkaptam tőlük kis Lacikát.

Lehoztuk a kicsi, hófehér ágyacskát,

Tejes üveget, mackót.

Meg sokféle portékát.

Ámde, hogy alvásra került a sor,

Nem volt az egyéb,

Csak mosoly!

Meséltem néki tücsköt, bogarat,

Ágyába tettem

A selymes kis nyulat,

Sóhajtva kértem a csillagokat,

Küldjenek bársonyos

Álom pillangókat,

De Lacikánk csak játszott, nevetett,

Gúzsba kötötte a lusta

Álom szekeret.

Kivettem hát a kicsi ágyacskából,

S térdemre ültettem, mintha csak tréfából

Kergetném az álompillangókat,

Dúdoltam néki, régi öregdajkák dalolta

Altató dalokat.

Tik, tak, s mire az óra éjfélre haladt,

A bársony pillangók

Sűrű kárpitból

Szőttek alomfalat!

Aludj Kicsim! apáid késő unokája,

Kitépett, vérző gyökereknek

Átültetett Fája.

Aludj, csicsikálj Te édes

Te drága!

Jöttödet egy édes Haza,

Örökre visszavárja.

Délibábos rónák világa hívogat,

Fürtös hajadnak kalászos

Fénye simogat.

Ringó búzatáblák ölén kéklő búzavirág,

A távolba tekintő ábrándok világát

Csókolta benned édesapád!

Éjfélt ütött az óra, kongatja a múló perceket,

A báli éj csalfa varázsa suttogva kérdi:

Szeret nem szeret?

Emitt a hálószobák

Csöndes homálya,

Szent áhítatnak ad helyet,

S a kicsiny kacsók szorosan kezükben tartják,

Az eletet adó édes,

Langyos meleg tejet.

A kék hajnal opál homálya

Derengve, suttogja

A közelgő üdvözletét,

A báli éj varázsa szertefoszlik,

Szétpattan, mint szivárvány színekben cikázó

Szappanbuborék,

Aztán mamika szekrénybe akasztja

A lágy dalokat zengő

Piros brokát ruhát,

És szívére szorítja, e pelyhes életcsodák

Egyetlen igaz szívszózatát,

Az élet e kacagó, duzzadó,

Édes rügyfakadását:

Lacikát!

Sas szárnyakon

Mondhatod már nékem

Le is út, fel is út,

Én a fényes csillagokkal

Kötöttem randevút.

Ne hidd, hogy különc vagyok

Csak szívem elszorult,

Mikor láttam, hogy a föld honában

Mennyi a nyomorult,

Magasba vágytam,

A bilincs lehullt,

S most, hogy szárnyra kaptam,

Látásom kitágult.

Sohasem szerettem a

Langyos partokat,

Anyám kötényéből

Sas szárnyak fakadtak,

Magasba ragadtak,

Új kaput nyitottak,

S felhőparipákon nyargalódzva

Széllel futkároztak,

S most, szeretnék valamit

Üzenni azoknak,

Kik sohasem láttak még

Égi magasokat,

Felhők felett úszó

Repülő s zárnyakat,

Mesék világában élő

Táltos paripákat.

Felhő lovagokat

Királyi lánykákat,

Kacsalábon forgó

Tündér palotákat.

Ám de most, változik a kép,

Magasra lendült a gép,

Istenem, de szép,

E túlvilági kép!

A gép zúgását hallgatom,

Körültem királyi csend honol,

Kristályok azúrok fénye dalol,

S belülről valahol a szívem zakatol.

Úgy érzem e magas birodalom,

Királyoknak való isteni nyugalom

Angyali vigalom,

Talán már nem is az én honom?

Vendég vagyok!

Magamat megadom

Mert itt a Úr, valaki nagy Úr

S előtte… magamat mélyen meghajtom

Jó Munkát!

Kürtszó hasítja át az éjszakát!

Cserkészek mondják az esti imát.

Tisztelegnek s a zászlót bevonják,

Aztán bekapják gyorsan a friss vacsorát.

Éjszaka suhan a sátrakon át,

Tücsök hegedüli az esti nótát,

S úgy alusznak ők a tákolt fűpadon.

Mint akit táltosok csókoltak homlokon!

De alig hogy elhalkul a tücsök altatója,

Itt ott már pitymallik az erdő, a róna,

S mire megrezzen a sátrak lakója,

Ott piroslik már a reggeli nap csókja.

Megtelik az erdő hangos nótaszóval,

Itt ott szívderítő harmonika szóval,

Fűzfa furulyával, pásztortilinkóval,

Csattognak a balták a nyárfa husángon,

Loccsan a vödör a csobogó parton.

Megtelik a tábor zsongó gyermekhaddal,

Már csak a süveg hiányzik, fehér kucsmatollal,

Vezért választani… Honalapítóval.

De amint az est, a sátrak közé oson,

Úgy alusznak ők a tákolt fűpadon,

Mint kit Árpádok csókoltak homlokon.

De másnap, már komolyra válik a bohó csapat,

Pattogó vezényszavakra sorakoznak,

Állj, pihenj, indulj, balra át!

Egyszer meg kell védni a Hazát!

S amint fáradtan elnyúlnak este a padon,

Az éjszaka ismét, a sátrak közé oson,

S úgy alusznak ők tákolt fűpadon,

Mint kit Hunyadiak csókoltak homlokon!

S amint az éjszaka a táborra borul,

Elindulnak lassan, fent a csillagokról,

Árpádok, vezérek, királyok, katonák

S állanak őrt, a nyírfakapunál!

Lángoló kardjával Csaba Királyfi,

Az ólálkodókat, messzire elűzi,

S úgy vigyáz a megmaradt maroknyi csapatra,

Mint széthullott kévék ivadékaira.

Megbirkózik értük a sárkány vérével,

Pokoli hadaknak ellenségeivel,

Mert, ha elsodorná őket is az orkán,

Meglakolna értük, ki rosszban somfordál.

Ezért jól vigyázzon; ki a sátrak közé oson,

Mert úgy alusznak ők, a tákolt fűpadon,

Mint, kiket ősök csókoltak homlokon!

Kalász

„Mig magtalan, üres a kalász,

Fejét fennen hordja,

De mélyen hajol, ha dúsan megérett

S gazdag termését a földnek vissza adja.”

Emberek, fák, madarak

Tavasz volt, erdőben sétáltunk Te, meg én,

Víg madár dalolt a jegenyén

Piciny fészkét ahogy pelyhekkel kirakta

Remegő szárnyakkal meg-meg igazgatta.

Nyár volt, erdőben sétáltunk Te, meg én,

Vad gerle búgott a jegenyén,

Apró fiókáit ahogy etetgette,

Párja, édesdeden kacagott mellette.

Ősz volt, erdőben sétáltunk Te, meg én,

Vándormadarak ültek a jegenyén,

Hosszan tanácskoztak, tervezték utjukat,

S oktatták tudatlan fiókáikat,

Tél volt, erdőben sétáltunk Te, meg én,

Hó párnák takarták a vén jegenyét,

S ágaikkal amint ringva hajladoztak,

Víg madarakról, csókról álmodoztak.

Ki tudja?

Ma milliók ünneplik

A „space” tudományt,

Ki tudja, holnap?

Nem e siratjuk

Nyomán… . a pusztulást!

Ne csüggedj!

Horkol az erény,

A bűn, … arat!

Ne csüggedj!

Letiport rétek alatt,

Isten vetése

Mindig újra fakad!

Szíved

Szíved, mint régen elavult ócska kabát

Egy darabig még fogason függni hagyják,

Aztán… eldobják.

Vesznek helyette újat, divatosat,

Nem oly rég meguntat, ócskát unalmasat,

S a sétautakon mutogatják.

Szegény szív mért?

Hogy néki ezt a sorsot adták,

Nem kell senkinek.

Mint régen elavult lomkabát,

Kidobta magából az új világ,

S masszába gyúrva… gépek adagolják.

Nem gazdag

Nem gazdag, ki palotában él,

Dőzsöl vagy henyél,

Nem gazdag, ki pénzét élére rakja

S számuk milliókat elér.

Gazdag, ki szívét kitárja,

Magát megalázva él,

Ki földi kincseit elosztja,

Sóhaja, imája, csillagokig ér!

Megmondom ki vagy

Megmondom ki vagy,

Ha fátyol takarja arcodat,

De titokban elloptam

Rejtett mosolyodat.

Megmondom ki vagy,

Ha nem világ színpadán,

De rejtett kis szobád ablakán

Meglesem bánatodat;

S ajkadról elszállt sóhajodat.

Mert oh jaj!

Mosolyod s bánatod

Lehet százféle forrásból fakadó,

Lehet a mennyekből,

S lehet a gyehenna tüzéből való!

„Talita kum!” – „Kelj fel és járj!”

Mond Uram, ó mit jelent ez álom?

Halottat láttam ravatalos ágyon.

Koporsó selymére írva volt:

Itt nyugszik a jelen, jövő és a múlt.

Itt nyugszik a jelen, jövő és a múlt

Hamuvá égett és porba hullt,

Mert a szív, lobogó lángja kialudt,

Meghalt a világ, mert szeretni nem tanult.

Irtózva nézem ez álmot, mely valónak bizonyul,

Meghal a világ, ha szeretni nem tanul.

Uram! jól tudom Tiéd a hatalom

Uram! ó mond e haldokló világnak: „Talita kum.”

Vissza Istenhez!

Isten nélkül a világ elveszett!

De Istent keresvén újra megleled.

Vissza Istenhez! ez hát az üzenet

Lánggal lobogjon benned a szeretet.

Tüzes csóváknak fényében hirdessed:

Áll a világ, míg él a szeretet.

Áll a világ, ne mondd, hogy elveszett,

Míg él a hit, a remény, s el a szeretet.

Olthatatlan lángok

Előszó

„Isten, Haza, Család” olthatatlan lángok,

E három tűzoszlop tartja a világot.

Kedves Olvasó!

Ebben a könyvecskében olvasható írások, a minden ember szívében feltóduló érzelmeknek és gondolatoknak papírra vetései csupán, a ritmus szerelmének lüktetésében.

Az emlék, az érzelem, a gondolat ereje gyújtotta meg a lángot, hogy testetlen világok tengerén, megtaláljam azt a kis szigetet, ahol már csak az álmok és vágyak szárnyain repülhetek.

Igen, ez a rejtett kis sziget, az én birodalmam, melynek vérrel és könnyel áztatott földjéből legendák nőnek, pipacsok égnek, csennek hullanak az égbolt kékjéből a búzatenger virágaira, hol a gólyahír csókot lopkod az égő napsugártól, hogy sárgára fesse szirmait. Hol énekelnek a búzamezők és vágtató ménes dübörög végig a forró pusztaságon. Hol őseimet látom, az apámét is meg az uramét is, kik megcsókolták a földet, mely apáról fiúra, fiúról fiúra szállt.

Föld, föld, mindig a föld! Barna, sárga, fekete, szikes, humuszos, omlós, porhanyós, kemény, fekete föld! Göröngyös, drága, édes anyaföld!

Igen, ott járok én a tarlók kesernyés illatában, hol rozsdás szeder indák szúrós levelei közt, savanykás szeder kínálja magát. Bujkál az apró kis eper, mit halványra érlelt az őszi nap, míg húzó vadludak éles gágogása figyelmeztet arra, hogy itt az ősz. Ennek a halkan surranó hangulatnak késő párájába belekoppan a hazatérő nyáj kolomp szava, bele koppan a szív is. Fajón, sírón, dallá, ritmussá formálódik a gondolat. Így formálódtak írásaim. Így tódult fel szívemben a vesztett paradicsom fájó emléke. Nem, nem a kényes orchideák hivalgó pompája nem hívogat engem. Nosztalgikus szerelemmel ott, és arra járok én, ahová a küldetésem szólt. Ott, ahová beépített és beillesztett engem egy megmásíthatatlan felső akarat. Vérem, húsom, csontom oda épült bele. Apáim szívét is az a föld táplálta. Anyám tejével szívtam be azt a világot, melyből vétettem. Ami az enyém. Ami nekem rendeltetett. Mint kiszakított húsdarab, soha be nem gyógyuló sebként sajog bennem a hontalanság üres gyökértelensége. Ez a fájdalom indít el arra az útra, hol gyógyírt keressek az örök igazság erejében. Múlandóság helyett keresem azt ami örök (mert igazság az örök, mert az maga az Isten), Istent keresem, mert tudom, hogy Aki fájdalmat adott, az vigaszt is ad, erőt is, lángot is, tüzet is, hogy égjen, parazsat, hogy gyújtson, hogy soha ki ne aludjék a lélek, mely képes arra, amit fegyverek, rakéták, misszilek nem tudtak megtenni. A lélek, s benne a szeretet, a legnagyobb erő, a legnagyobb hatalom, mely Egekbe nő.

„ÖSVÉNY” című verseskötetem 1962-ben látott napvilágot. Jelen könyvecskét folytatásként ajánlom fel a Fatimai jelenések 60. és a clevelandi „Magyar Fatima Családok” 10 éves évfordulója alkalmából.

Szeretettel

Sz. M. M.

Egy résnyi villanás!

Egy pillanat

egy lobbanás.

Létünk ablakán

egy résnyi villanás.

Ennyi csupán

e könyvben olvasás.

Egérfogak

Költői nagyságról

sosem álmodoztam,

csak apró egérfogak

élét próbálgattam,

Elrágni kötelét

megkötözött jónak,

s szárnyát kibontani

megsebzett valónak.

Fatima üzen: figyelem, figyelem!

„For those who believe,

A hivő embernek

no explanation is necessary

nem kellenek érvek,

for those, who not believe,

ám akik nem hisznek,

no explanation is possible.”

érvek sem segítnek.

Fatima üzen: figyelem, figyelem!

Ki tudja vajon hol,

s mikor üt az óra,

s a szent égi szózat,

hogy válik valóra?

Amint jött kéneső

és jött vízözön,

jöhet most az atom,

mely mindent elsöpör.

De jöhet még valami

ezeknél is rosszabb,

út, mely tévtanoknak

világába halad.

Ezért volt „Fatima”

s ez hát az üzenet!

hogy a bűnös világ,

bűnéből térne meg!

Nem lehet sokáig

kettőnek áldozni,

Isten, vagy sátán

közt kell most választani!

Ne próbálkozzunk

hát új ideálokkal,

és ne cimboráljunk

Antikrisztusokkal,

vesszen és pusztuljon

minden mi bomlasztó,

minden ami közönyt

és kételyt fakasztó.

Veszélyben van a hit!

a világ, nem felel,

csak „Fatima” üzen

figyelem, figyelem!!!

Csöppnyi óriások

A két kicsi kis halott

Míg legelészett vígan

a csilingelő nyáj,

nagy tettek lapjait

jegyezte Portugál.

Nem vérrel íródtak

e tettek lapjai,

itt lélek nagyságnak

vívódtak harcai.

Itt lélek honából

írtak történelmet,

Hannibál seregnél

több csataküzdelmet.

Mert, akik legyőzik

a test kívánságit,

mintázzák azok,

a hősök legjobbjait.

S mert a „Szeplőtelen”

tiszta szívre vágyott,

Ferenc és Jácinta,

lett a kiváltságos.

Történt ugyanis,

hogy Fiú s egy kisleány,

Istennél, bűnökért,

vezekelni kívánt.

S bár e történetet

mindenki tudja már,

de vajh, ki gondolt arra,

s ki tudja miben áll?

mit meg nem magyaráz

a földi tudomány,

mit tagadni kíván

e modern új világ,

hogy anyag felett a

lélek magasabban áll,

s e magaslat tetején,

maga az Isten áll.

Nézzük csak a gyermek

robogó világát,

mindenik tükrözi

mohó kívánságát.

Mert cukrot, narancsot,

kenyeret vagy sajtot,

kicsi éhes gyomor,

dehogy is hagyna ott.

S ők mégis ott hagyták,

bárányoknak adták,

s kínzó éhségüket

magukba tiporták.

Egyszer a fiúcska

gyötrő lázban égett,

cserepes ajakkal fel,

az égre nézett

s míg lázas szemekkel

az italt kívánta

csuporból a kislány

vízzel megkínálta.

Reszkető kezekkel

már nyúlt is utána,

s a hűsítő forrásvíz

már ajkát nyalábolta,

patak vizét mégis,

magától ellökte,

s a gyönyör mámorát

messzi elvetette.

Kérdem, kik ismerik

gyermekek világát,

hogyan magyarázzák,

e tettek nagyságát?

Honnan ily hatalmas

önkéntes áldozat,

apró gyerekszív,

s e rettentő akarat?

Itt kell, hogy érezzük

„Fatima” csodáját,

ez életáldozatok

pecsételt nagyságát.

Ó törpe nagy-világ,

jólétben tobzódó,

Tudod? hogy e szív

már Egekbe nyilazó,

s fáklyákkal világít

óriás berkeket,

mert ennél többet

már alig bír szeretet.

Így lettek törpékből

csöppnyi óriások,

megváltás mezsgyéjén

csöppnyi útirányok

Kövessük mi is

e csepp óriásokat,

s áldozatainkkal

törjünk égi utat.

Titkok tengere

Ó mily titokzatos

ez a mi világunk,

rejtély az életünk,

rejtély a halálunk.

Nem értjük a múltat,

nem látjuk a jövőt,

nem ismerjük meg

a velünk szembejövőt.

S jaj, mekkora titok

szívünk dobbanása,

vágyak s gondolatok

futó villanása.

Ily titkok rejtekét

senki nem találja,

egy rejtett más világ,

titkok pattanása.

Fatimai gondolatok

Ha nem tudnál hinni

S nem értenéd meg Isten szavát,

Könnyes szemekkel tekints az égre

S keresd az Istenanyát!

Isten trónusa magas,

Agyaddal elérni nem tudod,

Istent felmérni, titkait elérni,

Véges, emberi elméddel, úgysem bírod!

Csak egyetlen egy út van számodra ideát,

Ürítsd ki fenékig, az alázat poharát

S mint fénylő napsugár,

Kévékben ömlik a kegyelem tüze rád!

Mert Isten a szelíd s tiszta szívűeknek

Magát megmutatja,

De a dölyfös, álnok világ előtt

Arcát eltakarja.

Azért született Jézus rongyos istállóba,

Hogy legyen szív, mely magát megalázza,

„Mert az én útaim, nem a ti utatok”

Én a földre szállt szeretet égő lángja vagyok.

Isten, sohasem kereste

A „nagyok” asztalát,

Az Úr szőlőskertjében szegény halászok,

S pásztorok voltak a diplomaták.

S követnek ó hányszor, de hányszor,

Leküldte a földre Égi-édesanyját,

Hogy szivárványhídon eljusson hozzá

E bűnös, nagy világ.

S most, remegve félik embermilliók

A megjósolt jövendő titkát,

Az égből földre szállt Fatimai Szűz

Figyelmeztető jóslatát.

Mert így üzent az Úr:

A döntés rajtunk áll,

Vajh, kitűzitek Isten zászlaját,

Vagy porrá, s hamuvá lesz a világ?

Immaculata – Conception

Mint rózsaszirom, hullt az égen át,

Egy sziklabarlang mélyén, leszállt,

Égi lebbenését nem láthatta senki,

Valaki Őt, az ég honából küldi.

Így kezdődött e történet, bús téli délután,

Rőzsét szedegetett egy vézna kisleány.

Vállait szegényes kis kendő takarta, csak a sors

Volt nálánál mostohább, mely tova sodorta.

Sírt a szél, mostoha sorsával együtt sírdogált,

Mígnem jártában-keltében egy sziklabarlangot talált.

Telt az idő, múlt, a fák lombos ága hosszúra nyúlt,

De nicsak ott! a barlang mélyén Valaki megmozdult!

Óh, ha valaki látott már földi csodát?

Bernadett színét váltotta, mint fehér hóvirág,

Remegő térdekkel a föld porába hullott,

Arca mennyei fényben fürdött, ragyogott.

„jer közelebb Bernadett, ne félj!”

Intett a fényözönben úszó égi Lény,

„Ki vagy Te?”  kérdé Bernadett remegő hangon,

Felelt az égi Fény: „Immaculata Conception”

Aztán Bernadett s az égi Tünemény,

Beszélgetésben, mélyen elmerült.

S amint szívet cseréltek egymás között,

E két szív, eget és földet összekötött.

Sok csodát ígért a lourdesi Szűz,

Hogy csodákon keresztül, az ember üdvözül,

Templomot kívánt a jelenés helyén,

S forrást fakasztott, hol a szív felderül!

Így száll le a földre az égi üzenet,

S ez üzenettől, a világ megremeg,

S egy évszázadon át, a lourdesi Szűz,

Testet, lelket gyógyítni, meg nem szűnt.

De egyet ne feledjünk, a legnagyobb talányt,

Isten, vajon miért küldi e földre szállt csodát?

Nem, nem azért, hogy a világot bajától megóvja

Hisz Bernadett baját, földi nyomorát is bíz mind meghagyta.

Sokkal többet ad Isten a csodákkal

Titkaiból látni enged egy-egy pillantással.

Mert a csodák Isten kezéből hullott fáklyafények,

Tüzek, melytől halott emberszívek új életet élnek.

Vakoknak szemeit megnyitja,

Hogy a mennyei gyönyört, megláthassa.

A bénát, járni megtanítja,

Hogy mindig az Isten útait járja!

S kinek hallása nem adatott,

Meghallja most a mennyei szózatot.

Ki mind mostanáig néma volt,

Istent dicsőítni, megtanult.

Százak, ezrek, és embermilliók

Szeméről, szívéről a hályog lehullt.

Óh, könyörögj értünk Drága Szűz Anyánk

Hogy szent Fiadnak irgalma hulljon ránk!

Ne keresd

Ne keresd, ne keresd

a földi hívságot,

szíved köré fon,

a hívság rabláncot.

Könnyeid sem hullnak

jajszó hallatán,

hiába zörgetnek

holt szíved ajtaján.

Élő hanglemez!

Van egy furcsa társad,

észre sem veszed,

tetszik vagy nem tetszik,

együtt él veled.

Járatlan berkekben

hangtalan vezet,

cipő kopogását

észre sem veszed.

Nem kíván mutatós,

hívó levelet,

hívatlan vendég ő,

így rendeltetett.

Nem láttál hűbb ebet,

kísér és követ,

és vitázik veled,

szóra szót követ.

Ő még álmodban is

hű emlékezet,

vigyázz, hogy el ne dobd,

él, e hanglemez.

Kérdezed, hogy honnan,

ily bátor vitéz,

ki őrt áll ajtódban,

s folyvást harcra kész.

Egy hang, odaátról,

nyomban megfelel,

vagyok a szívekben,

óvó intelem!

Hallgass hát e szóra,

Valaki vezet,

szívedben él e szó,

Lelkiismeret!

Távoli villámok

Mondd, úgy érzed te

is a jólét pamlagon,

nem száll már a szív

s nincsen bő vigalom?

Valami hiányzik

a lelki frontokon,

a szív, a szeretet is,

szárnyak nélkül oson?

Kristály, tele borral

lakomás asztalon,

de lélek lantjain,

a húr már meglazul?

Valami nagy titkos,

szent jelről álmodom,

szent, nagy közösségről,

mely mindent átkarol.

Egy jóságos szigetről,

ha volna valahol,

hol minden igaz szív

egymással hű rokon.

Lelki közösségek

fonalát kutatom,

de a gyönge fonál

elszakad valahol?

Jaj, úgy érzed te is?

Vagy csak én gondolom,

mintha kongó űrben

járkálnék valahol?

Valahogyan érzem,

egek morajlását,

távoli villámok,

viharok zúgását.

Egy mesterséges

világ ízzé porladását.

Miért?

Ó mondd Uram miért, ó mért is születtünk,

igazán boldogok, ha mégsem lehetünk?

Ó mondd Uram miért, ó mért is szeretünk,

ha délibáb a szív, mit el nem érhetünk.

Ó mondd Uram miért, ó mért is harcolunk,

ha gördül a szekér, és mindent itt hagyunk.

Ó mondd Uram miért, ó mért is vígadunk,

az élet alkonyán, ha elszáll kacajunk.

Ó mondd Uram, miért, ó mért is tanulunk,

az élet titkából, ha semmit sem tudunk.

Uram, ugye egyszer feleletet kapunk?

S az út végéhez érve, Nálad maradhatunk?

Mi a biztos?

Nem biztos az, ki sokat él,

bölcsessége, hogy égig ér.

Nem biztos az, ki sokat fut,

sok rossz közül a jóba jut.

Nem biztos az, hogy katedrán,

dönthetetlen a tudomány.

Nem biztos az, hogy sokra jut,

ki betűk halmazára fut.

Nehéz, nehéz az igazság,

mit ködbe borít az álnokság.

Zugban, ha mégis megleled,

értelmet kap, az életed!

Csodálatos kettő

„Mert vala kezdetben”

Isten és a sátán.

Csodálatos kettő

Küzdés szellemében

élünk e föld hátán,

mert „Vala kezdetben”

Isten és a sátán.

Kettő a sugallat

szívünknek sóhaján,

az út ketté válik,

szívünk sugallatán.

Mint ahogy két felé

hullámzik a tenger,

ellentét harcában

vívódik az ember.

Csodálatos kettő

az egész világunk,

fényben, sötétségben,

váltakozva járunk.

Így lett elrendelve

kettőből a világ,

van egy földi élet,

s van egy másik hazánk.

Vérben, testben élünk,

de van szellem világ,

van szív és szeretet,

és van gyűlölet láng.

S amíg ember jóság

magas tornyot épít,

gonosz ármánykodás

gyehennába szédít.

Igazság fonalát

hogyha megtaláltuk,

pártütők hadával,

nyomban szemben állunk.

Mi kettőt elválaszt

olykor, kicsi hajszál,

vajh drága igazgyöngy

avagy, hamisítvány.

Két nagy ellentétnek

ezer változatán,

megpróbál az Isten,

megcsábít a sátán.

Őrjít ez a világ,

őrjít e kettősség,

mert választásában

rejlik az örök lét.

Ezt mondja a vallás,

ezt mondja az ész,

nem futhatsz előle

akármerre lépsz.

__________________________________

Hol nincsen igazság és nincsen bizalom,

kupád borában sem rejlik vigalom.

Ám igazság ereje, ha egyszer átitat,

szirtek felett jársz, mint röptében a sas.

Az a kicsi hajszál

Álnok az igazhoz,

néhányszor közel jár,

olykor alig látszik

az a kicsi hajszál,

mi nem a valódi,

csupán csak hasonmás,

mint futtatott arany

mely szemeket kápráz.

Mi nem valódi gyémánt

csupán, üveg korong,

csak viaszból rózsa,

mely illatot nem ont.

Nem az élet bora,

csupán csak bájital,

nem a szív mosolya,

… ördögi kacaj.

Mi kettőt elválaszt,

olykor kicsi hajszál,

mégis benne rejlik

pokol vagy mennyország.

Bűn és erény

Vétek s erény

mindig voltak,

bajok csupán

ott akadnak,

hol bűn s erény

kezet fognak,

s Belzebubbal

együtt futnak.

Betűk világa

Ó mily furcsa világ

a betűk világa,

ó mennyi gondolat

glédába állítva.

Rendre sorakozva

mennek a csatába,

mindenik harcot vív

a maga számára.

Vannak igazságnak

zengő lármafái,

vannak bűnnek, zűrnek

kakafóniái.

Van betű, mely épít

hatalmas műveket,

vagy rombol és pusztít

tornyot és szíveket.

Betűk nagy garmadát, ma

tűzre vetheted!

Csillog a föld!

Istennek világát meglelni nem könnyű.

Csillog, villog a föld, és csábja gyönyörű.

Vakít a káprázat, s mert ördög kínálat,

kelletlen gyümölcs a Krisztus alázat.

Ó, balga nagy világ, vaksággal tetézett!

föld szemekkel mikor föld gyönyörét nézed!

Mert sárból van a föld és fénye mulandó,

míg lelked halhatatlan, örökkévaló,

de minden, minden ami más, az csupán mulandó!

Égi látomás…

Bábel zűrzavarban

őrlődik a világ,

tótágast állnak

az eszmék és ideák.

Összekuszált mindent

tagadás szelleme,

s ezer furcsaságot

cipel a szekere.

Agymosó gépeknek

morzéja fut, szalad,

füledbe kattogja:

add fel harcaidat.

Ne keress, ne kutass,

bűnt vagy igazságot,

gyomor és a gyönyör

váltsanak világot.

Freudok és Pikassók

ezrével születnek,

tiszta látásodba

vakságot kevernek.

S mert estetikának

mércéje elszakadt,

„Pietát” sepernek

absztrakt vonalak.

Nem tiéd már többé

szív és a gondolat,

kézen fogva vezet

egy furcsa akarat.

Ez új forradalom

nem tűr harmóniát,

s a zűr ha elborít,

nincs égi látomás.

Villanó percekben

Villanó percekben

Krisztus arcát látom,

gyarló földi utak

göröngyeit járón.

Felbukkan a szent Arc

éjnek sötétjében,

mikor lángot hordoz

barlangok mélyében.

Megvillan e szent Arc,

ezer évek óta,

minden Pilátusok

Kaifások óta.

Ha utcán hömpölygő

sokaság kiáltoz,

hol üvöltnek dőrén,

Barabást kiáltók,

hol dúl, halál felett

heródesi átok,

hol gyáván kezet mos

rengeteg Pilátus,

ahol vért csattognak

gyűlölet korbácsok,

szegény szenvedőben

Krisztus arcot látok.

____________________

Krisztus eszményképe,

kopott reverenda,

mely a szív jóságát,

kincsét takargatja.

Aki szűk agyában

mindent összekever,

ily zavaros agyból,

menekül az Isten.

Káoszban, zűrben

ki tisztán lát,

égi fény hevíti

lámpását.

Szent igazságokból

ha egyszer engedtél.

ingoványba süllyedsz,

s a jó célnak elvesztél.

Krisztus, vagy Barabás?

Van egy kép,

mely útmutatva lángol,

egy Krisztus Arc,

a népek piacáról,

egy Megkötözöttről,

egy véres Koronáról,

egy szörnyű választás,

az átkok szájából,

a Barnabást kiáltók

örök táborából.

Legyen hát e kép,

mely útmutatva lángol.

_______________________________

Olykor kudarcba fullad minden elmélet.

Teóriák tengerén, az ember eltéved.

Mint Niagarából omló zuhatag,

eloszlik, semmivé válik a gondolat.

Ilyenkor láthatod, mily véges az agy,

hol az Isten-tagadó egyedül marad,

s a labirintusból… nem talál kiutat.

Megmérettetés

Uram, göröngyös utadon

én tovább ballagok,

e korban bár üvöltnek

divatos szólamok,

de másra süket füllel

csak Reád hallgatok,

régi szent hűségből

semmit fel nem adok.

Tudom, reszket a föld,

új szózatok alatt.

Hullnak, omladoznak

ezredéves falak.

Ádáz üldöztetés,

régen megíratott.

Most is zúg a tenger,

s dúlnak viharok.

Ősi Egyházadban

mégis megmaradok,

mert él a nagy Mester,

a szikla bárhogy mozog.

Nehéz nagyon az út,

de tovább ballagok,

s míg mellettem

haladnak új Antikrisztusok,

érzem, hogy eljöttek

a megpróbált napok,

s a „megmérettetés”

mely megírattatott.

_______________

„Ízzé porrá zúzom

Rómát és Vatikánt”

Jegyzé a kor…

Napóleonnak szólamát!

„Hogyha nem zúzhatták

rossz papok és pápák,

Ön se zúzza porrá”,

Krisztus várfalát.

Válaszolt a követ,

mielőtt tovább állt.

Három kakas szó

Van egy csodálatos

égig érő fáklya,

amely olthatatlan

mint a szívünk lángja.

Van egy csodálatos

vihar verte bárka,

amely minden idők

viharát kiállja.

Van egy elő sírhant,

egy szegény halász legény,

Mennyeknek kulcsával

halotti csontkezén.

Van egy vég nélküli

láthatatlan sereg,

mely a lelki csodák

csatáját vívta meg.

Van egy csodálatos

liliomos Virág,

Ki szűz méhében szülte,

Csodálatos Fiát.

Van egy ezüstverte

klasszikus aranyház

mit Istennek épített

a forró ember láz,

Vérben és bíborban

tündöklik ez a ház,

mely vért és dicsőséget

Mesterétől mintáz.

Ez a földi csoda,

ez a lelkünk vára,

Liliomos szentek

szeplőtlen oltára.

Koszorús mártírok

véres vonulása,

csontjaik porlásán

lelkünk újulása.

Szikla, melyen átzúg

idő s történelem,

harcoknak dúlása

vér, könny és győzelem.

Mennyi életszentség,

ó, mennyi példakép,

mely igazság oltárán

csodálatos pecsét.

ó, szenteket avató

véres, édes Egyház

Ostya, mely kenyérrel

hős lelkeket táplálsz.

Ostya, mely lemossa

bűnök áramlását,

mindenkori ember

vétkes gyarlóságát

utódló Péterek,

kakasok szólását,

hirdeti a Mester

csalhatatlanságát,

irgalmas szívének

atyai jóságát,

s értünk kihullatott

vérének csorgását.

Évszázadok óta,

ó, mennyi tőrvetés,

De Krisztus nyomában

fogjon kezet a kéz,

Ébredjen a világ,

kakas szólására,

mely rút árulások,

kukorékolása,

Legyen a szent Kereszt

üdvösségünk fája,

s az egész világnak,

térdre borulása,

végső összefogás

romlás kapujában.

__________________

Amit olykor elhibáztak

gyarló papok s pápák,

Szent seregek légiói,

vérrel betapasztják.

Lucifer álma!

Majd eltűnik lassan

a gyűlölt régi világ,

a báj, a pír, a könny,

a fehér mirtusz virág,

Lassan majd elfakul

a szív és a lélek,

sóhaj, mely imába

téve Istené lett.

A láng, amely égve,

lelke volt a mécsnek,

majd kifolyt olaján

fekete éjfél lesz.

Majd lassan eltűnik

a gyűlölt régi világ,

hol századok pergették

régmúlt fonalát.

a puha fészek,

a meghitt boldog órák,

s lesznek majd helyettük

tanok, s teóriák!

Majd eltűnik a harc,

s nyomán egy új világ,

újra csak Bábelnek

építi fel ormát.

Majd eltűnik lassan,

ami szent és szellem,

s a lélekfalakból

már ha semmi sincsen.

Egy rettentő világban

felsír majd az ember…

Kit magára hagyott,

a megcsúfolt Isten.

Ezekről álmodik

az örök Lucifer.

Orkán szele zúg

Tartó oszlopokat

fűrészelünk mostan,

s bástya-falainkat

döngetjük bomoltan.

Sziklákat mozdítunk,

kőtáblát döngetünk,

törvényt, igazságot

hamuvá égetünk.

Csákánnyal döngetjük

az Egyház falait,

régi pápaságot,

szent hűség tanait.

A rend bontogatóknak

küldöm e sorokat,

Szent Istvánt kövező

sámán imádóknak.

Mert bálvány-imádók,

új pogányok lettünk,

s az Úr Isten ostora

csattog most felettünk.

A történelem olykor

ismétli önmagát,

Koppányok, Vazulok,

ütöttek fel tanyát.

S Ki voltál valaha,

„Magyarok Istápja”,

lettél most firkászok

zűrzavaros tápja.

Mintha ez a világ,

talajt vesztett volna,

önhúsába marván

az ellent szolgálja.

S van, ki most olybá lett

mint arcátlan pribék,

ki Isten-anyának

szennyezi köntösét.

Mert Magasságbeli

a Szűz, a habfehér,

s nevéhez fűződik

millió csillagfény,

Kinek neve áldott

az asszonyok között,

Akinek szívéhez

bűn sose férkőzött.

Vajh, Tót Lászlókká lett

már erény s tisztaság,

mely barbárok dühével

tör és zúz Pietát?

Ó, ti Vágó Pálok és

társutas vezetők,

ti tollforgatásban

ügyes tőrvetők,

István királyt űzvén

a szent Törtetőt,

az Ország-alapítót,

a Krisztust követőt.

Az utolsó nimbusz

míg hamuvá nem porlad,

ó, lehet hát magyar,

ki ilyet akarhat?

A múlt szent titkaiba

vájjátok körmötök,

hogy sírjában forogjon

magyari ősötök.

Táltosok világát

siratnátok vissza,

ó, balga okfejtés,

torzkép a falakra

Hisz évszázados fának,

vágjátok gyökerét,

s évezredes sziklát

zúztok szerteszét.

Láttál-e már zsidót,

ki Mózesét gyalázza?

Vagy népet, mely fajtája

legjobbjait ártja?

Vagy láttál már embert,

ki sosem tévedett?

Hát bocsáss meg Néki,

ha netán vétkezett.

Tökéletes ember s

társadalom nincsen,

mert ki tökéletes,

egyedül az Isten.

Most orkán szele zúg

és gátak szakadoznak,

s mi ármányos kelettől

várjunk bizodalmat?

Keletre nézünk,

mert Nyugat nem segített?

Ám kerékfordulásnál

nincs más, csak önérdek!

Nem volt elég nekünk

tatár, török dúlás?

Régi kamarilla,

s annyi viszálykodás?

Hagyjuk csak egymásnak

a küzdő feleket,

legyen egyetértés

bennünk a szeretet!

„Életünk és vérünk”,

már sokszor áldoztuk,

idegen sorsokért

kardunkat rántottuk!

Vissza a Kereszthez!

Vissza, tehát vissza!

Nem elcsúszottaké,

Mesteré a példa!

A világ végéig,

állni fog e szikla,

s legyen áldott a szív,

mely a hűség borát issza!

Vigyázz!

Vigyázz, ha nagy vizek

suhanását járod,

vigyázz, mert az örvényt,

szemmel alig látod.

Gondolatnak is van

sebes suhanása,

s örvény, mit nem mutat

irányító tábla!

Riasztó ének kobzos lanton!

Hej kobzosok, hej lantosok,

itt az idő, hogy szóljatok!

Pendüljenek meg a húrok,

zendüljenek meg a lantok.

Énekeljetek hangosan,

szélviharnál hangosabban.

Ébredjenek füvek és fák,

ébredjen az egész világ.

Borzongjanak meg a hátak,

reszkessenek kezek, lábak,

mielőtt az éjfél leszáll,

s felettünk a végzet kaszál.

Énekeljetek riadót,

hogy felkapják szelek a szót,

lebukó nap sóhajába,

csillagok birodalmába.

Ország világ határába,

menjetek be minden házba,

zsúpfedeles kicsi házba,

fehér házba, piros házba.

Piszkosokhoz, rongyosokhoz,

torzonborz szakállasokhoz,

menjetek az óvodákba,

Kis Jézus hol olyan árva.

Nincsen neki jászolkája,

se dunnája, se szalmája.

Menjetek a tudományba,

félelmetes új világba,

Egyetemre, katedrákra,

van amikor bűntanyákra.

Siessetek és mentsetek,

szeressetek és üssetek.

Oltsatok el és gyújtsatok,

szíveket forrósítsatok.

Ének szóval térítsetek,

hitehagyott bűnösöket.

Hol a szívek nesztelenek,

virágaik meztelenek.

Igric lábakon fussatok,

minden mi él, vészben forog.

Üssétek a lármafákat

fussanak a bocskor talpak,

hogy a jog, helyére jusson,

minden más, gödörbe jusson.

S ahol énekelve jártok,

konduljanak a harangok,

sírjanak a vadgalambok,

amikor zúgnak a lantok.

Menjetek el a templomba,

hol a pap az Igét mondja,

Zengessétek a lantokat,

hogy a fülek megnyíljanak.

Hogy a szívek lángoljanak,

sírjanak és zokogjanak,

térdeikre roskadjanak,

bűnbánatot úgy tartsanak!

Mit mondjak még, mit tegyetek,

kinek mit és hol zengjetek?

Elmondani úgyse tudnám,

elfújná a sebes orkán.

Így hát szálljon égbe zsoltár,

dőljön össze hazugság-vár.

Kérjétek az igazságot,

fogja kézen a jóságot.

Ezt énekeljétek folyton,

igric lábon, kobzos lanton,

hogy a szívünk meg ne fagyjon,

hogy a lélek meg ne kopjon,

hogy az élet el ne fogyjon,

s a szeretet lángra kapjon!

Rózsák és tövisek

Rózsák és tövisek,

kacajok és könnyek,

kézen fogva járják

ezt a kerek földet.

Egy csokorba kötve

békében megférnek,

elválaszthatatlan

szövetségben élnek.

Rózsák és tövisek,

kacajok és könnyek,

isteni bölcsesség

útjára terelnek.

Tiszta szívek

Csak a tiszta szívek

szállnak fel az égbe,

az, ki sárban fürdik,

lent marad a mélyben.

Sátán almája

Ne mondd, hogy nem érzed

ízét az almának,

melyet a sátán nyújt

lelked világának!

__________________________

Elcsépeltük már e szócskát,

nem. érezzük kincses voltát,

Diktáljuk a szeretetet

szól a száj, de szív, nem szeret!

Fiastyúk

Régi szent hűségről

szól most az énekem,

mert régi dicsőségek

fátylát ha emelem;

inkább maradok a

hűség dalnoka,

megtépázott múltból

a jónak védszava,

Leszek hát kürt szava

és kongó lármafa, f

elejtett hűségnek

zörgető ajtaja.

Leszek őrtoronyban

a kiáltó ember,

alvók világában

egy hulló csillagjel.

Leszek messze kiáltó

hang, a pusztában,

leszek fiastyúk

az alvó éjszakában.

Leszek vészmadár,

mely halált kuvikol,

vagy őrző eb leszek,

mely ordast szimatol.

De leszek hangos tó,

mit szélvész felkavar,

vagy űzött vad leszek

mit kopó had zavar.

Leszek tisztavizű

tónak csobbanása,

ős örök anyáknak

éber vigyázása.

Leszek apadatlan

ős vizek forrása,

mely ágyasokat mos

kőzetek gyomrában.

Leszek térden állva

imádkozó ember,

hittel, reménnyel

és telve szeretettel.

Mert voltam, vagyok,

leszek Isten akarása,

benne és általa

vakságom látása,

göröngyös utakon

az élet járása,

de sohasem leszek

hűség elhagyása.

Téves tanítások

papagáj szólása,

őrült divatoknak

verseny futtatása,

s egy kavargó világnak

vesszőparipája.

Éjszaka árnyai

Kotródjatok tőlem

rút fekete árnyak,

ti kibérelt lakói

sötét éjszakának.

Ragyogj felkelő nap

reggel hírmondója

rút fekete árnyak

kerékbe tiprója,

remény sugaraknak

áldott fényszórója!

Aki gyönge, elveszett

Bűn zúdult a világra,

tépi, zúzza, cibálja.

Söpör, mint a fergeteg,

aki gyönge elveszett.

Minden nyitott ablakon,

bezúg, besöpör a por,

Minden ami tiszta volt,

rátelepedett a folt.

Bűn zúdult a világra,

ördögöknek módjára,

láncát tépi dobálja,

míg csak bírja a lába.

Minden oszlop megremeg,

minden szikla megreped.

Szél fújja a szemetet,

aki gyönge, elveszett.

Bűn hullik a világra,

minden élő vigyázza,

minden földi halandó

út porában vándorló.

Mert az Isten „nem halt meg”,

igazsága nem csalt meg,

csak az ördög cikázik,

örömében bokázik,

ha a lábát megveti

hamis szóval megveszi,

s gyehannába viheti,

mindazt, aki engedi.

Perc

A perc, mit futni hagytál,

örökre elveszett,

s van perc, mit megragadtál,

s benne jó született.

Extázis

A megszállott lelkek őrült szenvedélyével

gyűlöljük a bűn sötét világát.

A kígyómérget fröccsend viperák szisszenése

undort és émelyt keltsen fel bennünk.

Lényünknek minden atomja, forró lávaként

ömöljék el rajtunk, ha a tisztaság, fehér

köntösére, százlábú hernyók vizenyős

puha testei tapadnak.

Lelkünkben a kínok teperjenek földre,

az ártatlanok csapdába zuhanásán.

Vértől legyen piros az arc, a női meztelenség

határt nem ismerő szégyentelenségén,

hol csöndes mosollyal vagy méltó kacajjal

megelégedetten vidul a sátán.

A kard hűvös pengéjének érezzük az élét,

ha a hitetlenség és hamisság gyilkos

szavakba ömlik, s fekete lávaként hömpölyög,

hogy mérges gázokat lehelvén szedje

áldozatait a hivők sorából.

Isten angyalainak az égő pallósát kívánjuk

látni ott, ahol az egység áldott körében

a bontás szelleme fúródik, hogy ízzé porrá

zúzza az eszmék és ideálok lenge fátyolát.

Titkos labirintok sötét útain, keressük, kutassuk

az igazság fénylő kapuját, hol jelző táblák helyett

csapdákat állított az ős örök hamisság.

Mert szakadék szélén, hegycsúcsok tetején,

láthatatlan testben, vég nélküli lesben,

mindig készen áll az ős kígyó csábítása,

hogy mélységbe zuhanjon az emberi jó szándék.

Mint ahogy a sivatag számum szelétől cserepes

ajkú vándor szomjazik az élő víz után,

vágyódjunk mi is a jobb ember, a Krisztusibb

ember képének kialakulásán.

Van-e még szó?

Van-e még szó, mely

hegyeken áthatol?

Van-e még hang,

mely szívekben zakatol?

Van-e még hit, mely

hegyeket megmozgat

és van-e remény,

mely lelket megnyugtat?

Van-e még parancs,

mit ember meghallgat?

S lángol-e szeretet,

mely égig felcsaphat?

„Kályha, honnan elindulunk”

Van nekem egy öreg kályhám,

hová szívem visszajárkál,

Apám szava régi portán,

s egy akácvirágos utcám,

hol vittem a palatáblám,

reá nagy tudományt írván!

Anyám szíve, az is kályhám,

gyertyafény, virágos oltár!

Világban, ha botorkálok,

s ha szív tüze nem ad lángot,

kályhám, hozzád visszamegyek,

rejtett parazsat keresek,

lángra gyújtom a szívemet,

s parazsadból, tovább viszek!

Isten bűvkörében

Ha földi életünk lámpása

kialszik, odafenn…

kigyúl a fény.

Nem kell tudás

Uram, nem kell tudás,

hogy megismerjelek,

szórtál virágot, hogy

láthassam Képedet.

Adtál ember szívet,

hogy szerethesselek,

s vállamra keresztet,

hogy követhesselek.

Vízcsepp a tengerben

Csupán egy csillogó

vízcsepp az életem.

Majd elnyel a hullám,

s a tengert képezem.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Istennek Kezéből

teremtett lény vagyok.

A világmindenség

örök foglya vagyok.

Őrjít ez a tudat,

e rettentő szerep,

s míg lét és nem lét felett

titkok árnya lebeg,

lassan… reám hull a

falon függő Kereszt,

kitárt karjaival

bátorít és vezet,

a világmindenség Ura,

s nagy Teremtője…

szeret.

Csönd hullása hallik

Jaj, ki vagyok én

miféle jövevény?

e forgó bolygó pontra,

hogy kerültem én?

Ormok tornyok között

mit keresek én,

Vándor lábnyomában

hová jutok én.

Csönd hullása hallik,

nem száll felelet,

Nem szólnak a völgyek,

nem szólnak a hegyek.

Hallgatnak némán

erdő rengetegek,

zúgnak, háborognak

hullámzó tengerek.

Hiába minden,

csönd szava mit sem ér,

A hangos tudomány

ily útról nem beszél,

Nincs, nincs a teremtésben

máshol felelet,

egy jel mutat csupán

egy ácsolt Fakereszt,

Ha felnézel reá

és lehajtod fejed,

reád hull egy csepp,

megdobban szíved,

Ott, abban a Csepp Vérben,

ott van… a felelet!

Porszem vagyok

Porszem vagyok csupán

sivatag peremén,

mit számum szele perget,

s visz, tovább a szél.

Ma itt, e gyötrelemmel

szántott földtekén,

holnap, a végtelenség

tűnő szekerén,

de mindenképp az Isten

áldó tenyerén,

ez értem átszegezett

irgalom helyén.

Mindennap elmegy…

Mindennap elmegy

közülünk valaki,

Csillagcsodákban

eltűnnek nyomai.

Száll, száll a könnyű

testnélküliségben,

soha nem látott

ismeretlenségben,

a vágyak misztikus

vonzerejében,

a felmagasztosult

örök szerelem teljesülésében.

Csodákban élünk

Ne légy csodaváró,

csodák rég itt vannak,

csodákban élsz folyvást,

csodák körülfognak.

Minden csoda, a sziklás

hegygerinc,

s szikrázik az égbolt,

a szem, ha feltekint.

Minden csoda, mit

létnek hív a száj,

legyen bár óriás,

vagy atomnyi parány.

Nem csoda a szív,

mely szerelmet záporoz,

s millió spórából

egy élőt létrehoz?

Ha szállunk rakétán

éterek honában,

nem más e hatalom

mint agynak csodája,

műtő asztalon,

az ember koponyája,

melynek rejtekét a

tudás bár feltárja,

de elbukik hogyan

és miértek honában,

mert lelni sosem fogja

anyag világában.

_______________

„A vizek felszínén

semmi sem látható,

minden tartalom,

a mélyben található.”

Alfa, omega

Isten a mindenség

egyetlen tudója,

kezdet, s vég hatalmát,

egyedül Ő bírja.

Isten a teremtett élet

alkotója,

aranyló kelyhekből

mézek csorgatója.

Isten az életünk

fényes napkorongja,

Ő a középpont, az

élet fényszórója.

Isten a mi létünk,

vitorlás hajója,

Ő a szelek s vizek

főparancsolója.

Isten az ember-lét

egyedüli célja,

Ő az egyetlen út,

ki elvezet a célba.

Sehol nincs nélküle

szívnek nyugovója,

partot sem érhetne

életünk hajója.

Ő tévedhetetlen

s végső Igazság,

vérző szív sebére

egyetlen orvosság!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Kétkedők szívében

elvész az igazság,

az igaz hivőnek

Isten az Igazság!

Hangyák lázadása

Teremtett világunk

óriás mestermű,

Szerkezetében

hatalmas óramű.

Még annál is több,

mert hibát nem követ,

nem késik, nem áll,

nem fut és nem siet.

A rugószerkezet

soha meg nem áll,

s nincs az a mester,

ki rajta reparál.

Méreteiben utol

nem érheted,

számolni sem tudod

már a fényéveket.

És nincsen óra,

amelyen megmérjed,

az idő előtti

nagy mindenséget.

Meddig az a térség

amelyen belül,

arasznyi csöppnyi

lényed érvényesül.

S hangya lábakon

ki rajta járdogál,

Nagy Teremtőjével

mégis szembeszáll.

Próbálja ellopni

gigászi műveit,

ellesni véli

nagy titkok titkait,

ám nagy titkok ajtaja

nyithatatlan zár,

kapuját nem nyitja más…

csak a halál.

Mert a szív hatalma

Lejöttél a földre,

hogy köztünk lehessél,

s mint betlehemi kisded

szívünkbe költöztél.

Harminchárom évig

tanítást hirdetvén,

szóltál emberekhez,

az emberek nyelvén.

A megfoghatatlant

lehoztad minékünk,

s a megérthetetlent

megértetted vélünk.

Gyatra tudásunkat

megvilágítottad,

három-istenséged

kinyilatkoztattad.

Az élet kapuját,

s útját megmutattad,

az igazság fényét

nekünk meggyújtottad.

Gyötrelmek poharát

érettünk kiittad,

szörnyű bűneinkért,

véredet csorgattad!

Ácsolt fakereszten,

karjaid kitártad,

s megbocsátást kértél,

a kín okozóknak.

Halál borzalmain

emberként átmentél,

s feltámadásoddal,

hitet pecsételtél.

Az örök-haláltól

minket megmentettél,

s paradicsom-kertben

helyet készítettél.

Mindezt, csupán azért

mert végtelen szerettél,

s most:

hatalmas folyammá

duzzad a kifolyt vér,

mert a szív hatalma

véget sosem ér!

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Kis hegyi pataknak

kiszáradt az ágya,

ilyen lesz a szív is

ha elfogy imája.

Felhő záporozza

patakocska ágyát

Isten záporozza

a szívnek fohászát.

Lisieu rózsák, kötényéből

Olykor nehéz a hit,

s vannak hitetlenek.

Csodák azért vannak,

hogy hitben segítsenek.

Ezért hát leírok,

egy igaz történetet,

mikor tífusz gyötört

egy apró kisdedet.

Tik-tak, éjfélt ütött

falon a kis kakukk,

de nem kacagták most,

a megnyílt kis kaput.

Ébren volt a házunk,

az álom messze szállt,

csak az éj hallatta

bölcső halk dalát.

A párnás kicsi arc,

most lázrózsákban égett,

sziszifuszi harcát,

vívta rajt az élet.

S mikor fogyni kezdett

a remény sugára,

Szegedre vittük,

gyermek klinikára.

Ott vérátömlesztéssel

élt a tudomány,

s e pillanatban

a vér már folydogál.

Ám a baj nem javult,

inkább súlyosbodott,

s az ember-tudomány

már-már cserben hagyott.

S hogy gyötrött szívemnek

más vigasz nem jutott,

égi nagy hatalmak

forrásához futott.

Ám tépett anyaszívem,

gyors segélyt nem kapott,

gyönge volt az ima,

tán égig sem jutott?

A kórház teremben most,

néma csend honolt,

most élet, és a halál,

egymással osztozott.

Jött hát a professzor,

s szólt édes-anyámhoz,

„A gyógy-ír elfogyott,

nincs, ami reményt hoz.”

De az Édesanyám,

tovább imádkozott.

Belőle az ima,

soha el nem fogyott.

S most bennem is egyszerre,

megmozdult valami,

s a kaszással akartam

egyre megbirkózni.

Hej, de a kaszással

birkózni nem lehet,

egyedül az Isten,

ki mindent megtehet!

S most, óriás erővel

futottam, futottam,

míg ama kápolna

kövére zuhantam,

hol Terézke előtt

a földre roskadtam,

s szétkuszált agyammal

szavakat mormoltam.

Kis Terézke segíts,

eljött a pillanat,

kékülnek a körmök,

kékül már az ajak.

Imádkozz Terézke,

mert én gyenge vagyok,

erőtlen az imám,

a remény cserbenhagyott

Terézke mosolygott,

s tüstént szárnyra kapott,

szárnyak suhanása

fentről lehallatszott.

A szív a szeretet,

s a hitben élő remény,

csodákat szikrázott

mint millió csillagfény!

S míg roskadva térdeltem

a templom kövén,

betegünk ágyánál

a csoda megtörtént.

Az emésztő forró láz

tüstént szertefoszlott,

s a drága kicsi ajak

szelíden mosolygott.

Így segített rajtam,

ez áldott Kis Teréz,

Istent hozott hozzám,

ez apró égi kéz!

Mert a hit a remény

s óriás szeretet,

gyarló ember vállon

próbára tétetett.

Istennek kedveltje,

hatalmas Kis Teréz,

égi köténykédből,

míg rózsa hull felénk,

szeretet kertjéből ó,

ragyogj le reánk,

s hullass továbbra is

rózsákat reánk!

Vissza Istenhez!!!

Isten nélkül a világ elveszett,

De Istent keresvén, újra megleled.

Vissza Istenhez! Ez hát az üzenet,

Lánggal lobogjon benned a szeretet.

Tüzes csóváknak fényében hirdessed,

hogy Isten nélkül a világ elveszett.

Hogy két Úrnak szolgálni tovább nem lehet,

a bűnbánat ideje immár elérkezett.

Igen, Fatimából is jött égi üzenet,

hogy emberek, a bűnből megtérjenek.

Vissza Istenhez más út nem vezet,

csak a bűnbánatban elsírt, könnyes szeretet.

Hitvallás

Dús fekete földbe,

magot ha vetettél,

a hit szent titkáról,

bizonyságot tettél.

Elhitted mit ember,

szeme sose látott,

csírák rejtekén,

a fakadó virágot.

Mért nem hiszed hát,

hogy lelked szentélyében,

isteni gyökerek

fakadnak ilyképpen.

Mért nem öntözöd hát

a lélek- csírákat,

hogy virág boríthassa

szeretet-portádat!

Kerted ágyacskája

Ahol virág nem nő,

ott bízvást gaz fakad,

kerted ágyacskája

üresen nem marad.

Nagy most a gazvetés,

olyan az aratás,

verejtéket hullat

most a tisztogatás.

Vakond ablakán…

Nagy egésznek csupán,

kicsiny részét látom,

amikor a lelkem,

kalitkába zárom.

Mint vakond ablakán,

hold, ha bevilágol,

majdnem annyi csupán,

az egész világom.

Ám hogyha a lelkem,

onnan kiröpítem,

mint a víg madárka

szívem úgy röpítem.

Meglátom a világ

csodás birodalmát,

s benne a Jó Isten

végtelen hatalmát.

____________________

A világteremtés, s benne

az ember, oly nagy csoda,

hogy teremtett lény, azt

fel nem foghatja soha.

____________________

Ha nem hiszed az Istent;

tekints fel az égre,

s majd lámpát gyújt a csillag

biliárdok fénye.

Ősi rög

Hazaszökött lelkem

titkot őrző esten,

nyárfás utak mentén

barangolok csendben.

Nyárfás utak mentén…

Hazaszökött lelkem

titkot őrző esten,

nyárfás utak mentén

barangolok csendben.

Nyárfa leveleknek

sóhajtását hallom,

kolomp szavú nyár van,

szomjas esti alkony.

Frissen kaszált rétek

illata szálldogál,

itthon vagyok érzem,

itt van az én Hazám.

Távol, valahonnan,

harang szava csendül,

átzúg a téren és időn keresztül.

Nekem fáj a szívem…

vérzik, kegyetlenül!

Idegen áfium

Szeretnék még egyszer falvak között járni,

hol füstöl a kémény s virít a muskátli.

Embert is szeretnék még látni, egyszerűt,

pipázgatva lócán, házacskája előtt.

Valahol szeretnék, igaz embert lelni,

csalfa ragyogástól, messze menekülni.

Szeretnék magam is, emberként örülni,

idegen áfium ízét… elfeledni.

Ősi rög

Mindegy, arany serleg

vagy cserép kis köcsög,

nádfedél vagy kémény,

mely lustán füstölög.

Hív, magához hív a

göröngyös ősi rög,

idegenből a szív csak

vissza, vissza nyög.

S ereidben a vér

míg fájón hömpölyög,

benned a sors szekér

lármája dübörög,

mert távol tengereknek

zajló peremén,

az Ősi Rög felett

süvít az őszi szél.

Maroknyi föld csupán

a drága ősi rög,

s idegen a lárma,

mely rajta dübörög.

Üres lett a bölcső

és úgy, a kis köcsög,

s a forró anyaszív,

fészkéből elszökött,

s Hunornak Magornak

késő unokái,

csal álmok mezején

járnak már csatázni.

S tépázott fáról

míg hullik a levél,

az ősi rög felett

csak süvít a szél.

De míg a szél süvít,

a magvak porba hullnak,

tavaszkikeletkor

újra megfakadnak,

és bennük hevülő

vágyak domborodnak,

feszülnek új,

erős életakaratnak.

Egyszer tán szárnya nő

új gondolatoknak,

tán izmok feszülnek

új akaratoknak,

s mert reményét keresem

vigasztaló szónak,

törvényét elhiszem

kerékfordulónak.

Hiszek halál felett

egy új feltámadást,

hiszek Ősi Rögben

új… virágfakadást.

Mennék

Mennék én is mennék,

mennék, ha lehetne,

utakat vágnék

a sűrű rengetegbe.

Mennék, nekivágnék,

utat nem ismerve,

sebes patak vizét

szívemmel átszelve.

Mennék, s elindulnék

úttalan utakon,

keresztül vágnék

a zuhogó habokon.

Torony-irányt mennék

a harang szavára,

míg vágyódó lelkem

csak hazatalálna.

Mennék Hazám! mennék,

szívem majd megreped,

de zúgó szél ha támad,

azt súgja… nem lehet!

Hívnak emlékeim

a vér ösztönével,

három királyoknak

töretlen hitével.

Mennék csapzott fővel,

mint Julián barát,

mint fiukat kereső

síró édesanyák.

Fák és füvek hívnak,

s jó szagú virágok,

Koppányok, Vazulok,

s felkent szent királyok.

Kürtök, trombitások

harci lármája,

templomok csöndjének

áhítat imája.

Hívogat Budapest

a Bazilikával,

Gellért-hegyoldal

a szikla kápolnával.

Királyi vár udvar

a „Szép Ilonával”,

zörgő macskakövek,

lovak patájával.

Búg bennem a vágy

és zúg, zakatol minden,

mégis itt maradok

tépett szerelemmel.

Ami szép volt, rég volt,

az már álom csupán,

s régi seb marjulna

régi sebek nyomán.

Egyszer azonban én,

mégis menni fogok,

tán holtak lelkével,

de haza látogatok.

Mert bárhol éljek Hazám,

sorsoddal egy vagyok,

s a harang hívó szavára,

innen, vagy más világról is

de útnak indulok!

Máté gazda

Valamikor régen,

Úr volt Máté gazda,

Minden porcikáját

az Isten faragta.

Bő gatyában járt,

lovát megnyargalta,

dübörgő hangjától,

reszketett a puszta.

Valamikor régen,

úr volt Máté gazda,

széles nagy pusztaság,

királlyá avatta.

Gulya s puszta ménes

volt a királysága.

Legelők, itatók

jó füvek tudója.

Valamikor régen,

így szólt a bölcs Máté:

nem kell a pástétom,

nem kell csokoládé.

Szalonna kell, füstös,

érces búzakenyér,

jó bor a kupában,

pirosló, mint a vér.

Valamikor régen

ha szólt Máté gazda,

szavát jól megfogta

apraja és nagyja.

Asszony! feleség!

dübörgött a hangja,

villával a szénát,

míg boglyába rakta.

De mikor az alkony

rőt bíbort hasított,

kaszájával Máté,

utolsót suhintott.

S a jó szagú réten

míg haza ballagott,

bohoncos pulija

melléje baktatott.

Adj Isten jó estét,

köszönt Máté gazda,

pipáját csizmája

szűk szárába dugta.

Jó vacsorát Örzse

szaporán behozta,

míg asztalhoz kuporgott

háza pereputtya.

Majd vágott a kenyérből.

s az áldást osztotta,

valamikor régen,

ez volt Máté gazda.

Én Uram Istenem,

hol vagyunk azóta?

Űrhajón utazik

Úr Máté utóda…

Adta teremtette

eburafakója!!!

A falu lelke!

Előbukkant bennem

egy régi szép emlék,

hogy szerettem én

a jó Sziládi Örzsét.

Nem tudom miért volt,

nékem oly nagyon szép?

Hiányoznak nékem,

most az öreg Örzsék.

Velük így érzem

a falu régi lelkét,

békén, ahogy vitte

mindennap keresztjét.

Sohasem korholta

mindenek végzését,

vidáman hordozta

sorsok rendelését.

Így kondul meg bennem

ez a régi emlék,

mint szomjas nyárhevén

az eső cseppecskék.

Vélük így érzem át,

faluk tiszta lelkét,

templom-kondulások

rorátés emlékét,

az áldott kegyelem

balzsamos vetését,

melyhez hozzásimult

lágyan a reménység.

Így érzem igazán

a falu régi lelkét,

pünkösd vasárnapok

tulipános kedvét,

mézes bábukat

tükrös szív szerelmét,

Betlehem járások

pásztorköszöntését.

Mert én csak így érzem

faluk édes lelkét,

a békét harangozó

csöndes téli estét,

mint havas tájakon

elfekvő fehérség,

lelkemben sajog,

s él a régi emlék.

Ez a drága falu,

mint buggyanó forrás,

mint anyaméh ölén

az új gyermekáldás,

kínálta magából

az új erőforrást,

bűnös városoknak

a megfrissült váltást.

Duzzadó rügyekben,

a gyümölcs fakadást.

Kenyér és verejték

Mint forró kemence

kitátott szájából,

szikrázik a hőség

nyárnak sugarából.

A gémes kút ága

békésen nyikorog,

megloccsan a kútvíz,

vályúba csobolyog.

Pattant a karikás

kurjongat a kondás,

köröskörül csahol,

futkároz a bundás.

Odabent a házban,

friss kenyerek sülnek,

lángossal a kézben

gyermekek csücsülnek.

Delet harangoznak

most Jakabszálláson,

aratók megállnak

a búza táblákon.

Vadkörte lombjának

árnyékát keresve,

isznak csobolyóból,

fűre telepedve.

Időt méregetnek

felhők állásából,

s falatok terülnek

kendő bontásából.

Hullámzik az élet,

verejték cseppekkel,

mégis tele vannak,

megbékélt örömmel.

Minden a helyén van,

ember, és természet,

mosolygott az Isten,

fentről, ha lenézett.

Kenyér és verejték,

az ember földi jussa,

mert Ádám ős bűnét,

csak verejték mossa.

__________________

Mit ér a kultúra

és minden tudomány,

ha minden ami szent,

azt magából kidobál.

1949 Bremen

Koldusbotra jutott

földönfutók lettünk,

idegen világban

más kenyerét ettük.

Új hazát kerestünk

s eljött a pillanat,

hogy útnak induljunk

mint vándormadarak.

Anyámtól búcsúztunk

a germán fák alatt,

Ő mosolygott akkor is,

ha a szíve szakadt.

Lengettük utána

a fehér kendőket,

míg látásunk lassan

a ködben eltévedt.

Ez volt az életem

első búcsúzója

azóta nincs annak

se vége sem hossza.

Akkor még nem tudtam,

azóta már tudom,

lettünk mint madár,

mely fészkéből kihull.

A hajó dudált,

a sorsunk ott maradt,

eltűnt, mint bíborban

úszó esti hangulat.

Vajh lesz-e még tavasz

a hosszú tél után,

lesz-e még kémény

a régi dűlt tanyán,

hová a gólya

fészkére vissza száll?

A megcsúfolt „gyermek”-jogok – 1957

Nyugat mázsányi lapjain

apró cikk lapult.

„Kivégeztek százötven

fiatalkorú magyar vértanút.”

Rövidke cikk,

alig pár soros,

e borzalmas, véres világcsalás

nagy betűt nem kapott.

Százötven gyermek,

kit a láz heve elkapott,

bátor tüzes szívek,

bohók meggondolatlanok,

gyermekszív, mely a

szabadság vágyától

megmámorosodott,

hát ki tudná nyomon követni

a gondolatot, hogy anyát,

hazát védeni,

fegyvertelenül is

fegyvert fogott.

A séma megszokott,

a hős ügy, elbukott,

újra patakban folyt

a drága magyar vér,

mint ahogyan az már

lenni szokott.

S míg száguldnak agyamban

rémült gondolatok,

kiáltok a nagy világ felé:

Hol vannak most

az igazság nevében

dobra vert „Emberjogok”?

Néma csönd, hiába hallgatok,

feleletet sehonnan,

semerről nem kapok.

Világ… hát nem hallod?

hogy százötven anyaszív

hogy zokog,

hogy százötven gyermekszív

többé már nem dobog?

Sehol semmi hang,

csak a szél zokog,

ablakom párkányán

bús eső kopog,

de mégis…

a messzeség…

valami zajt hozott,

úgy érzem a világ minden

tájáról harangot hallgatok,

s most… Krisztusra gondolok,

Ki meghalt, de harmad napon,

a halotti sírból, dicsőségesen

feltámadott.

Széchenyi után

„Meghalni tudsz,

de élni nem!”

E jelben élsz

ó, nemzetem!

Míg ostor csattog

a testeden,

csodákat mívelsz

szüntelen.

Ám ha a jólét

elvakít,

nincs, ki lemossa,

a szégyenpírt!

Hujj Tonuzóba

Ha nem tudnád mi az,

magyarnak születni,

Véred és a csontod

fel fogja derítni!!

Dalban és a táncban

a szív ha megkondul,

ereidben a vér

majd pezsdülni indul!

Ha forog már a világ

és forró lesz minden,

ha duhaj gyönyörűség zúg,

kavarog benned.

Az egész világot

majd ha átölelted,

ha dallá s szerelemmé

válik majd a lelked,

Akkor érzed majd,

hogy magyarnak születtél

ha szívben és ritmusban

porrá keveredtél.

Ha ujrázik a párod

„húzd a ragyogóját”

húzd, míg szétrepesztjük

a világ négy táját.

Hej hunor magorok

besenyők avarok,

kunok és kabarok,

itt vérség kavarog.

Itt minden pillanat

megannyi vallomás

szóljanak ha tudnak

gének s kromoszómák

plazmás sejtjeikben

Hujjj Tonuzóbák,

Hujjj a csatakiáltó

kopjázó hátszázát

Sok csizma dobogás

cipellő kopogás,

Csárdás! ez a csárdás,

hadd hulljon az áldás!

Borvendég csárdában

és palotás-házban,

buzog a magyar vér

e neki való táncban.

Szakad a mennyezet,

gerenda megreped,

tüzes a lehelet

forró a kis kezed,

Recseg a padozat,

hullik a vakolat,

omlik szakadatlan

könnye a magyarnak!

Mert sírva vígadunk

és vigadva sírunk,

s rettenetes vérrel…

történelmet írunk!

Koszorú kalács

Kovászt készítettem én is mint nagyanyám,

S anyám tanította kelesztett tésztából

Koszorút fontam.

S úgy ölelt át a koszorúba font puha

Foszlós kalács a szeretet

Gyolcs asztalán,

Ahogy a kis Jézus ölelő karjával átfogta

Szűz Anyát

Máriát.

Kelt a kovász, valamikor rég

S míg anyám a sok fehér néppel bajoskodott,

Szorgos kezével, száz munkát folytatott.

Szívét kitárva dolgozott,

Így gondolok Rá most,

Hogy én is dolgozok.

Ó, mit nem adnék én,

Ha itt volna most is velem,

S mazsolát szórna a kalács közé,

Megkenné tojással a szép

Kelesztett tésztát,

S örülne Ő is velem.

Mindig Rá gondolok, ha Jézust várom.

Forró szívéből egy darabkát

Kezeim közt, ha elmorzsálom,

Zokogva reá borulok.

Ízekre bontom, szétszedem, szétosztom

S darabjából az enyéimnek

Kik hozzám, szívemhez oly közel élnek,

Szétosztom, szétkínálom.

Vigyétek!

Ez ízekre bontott,

Százfelé osztott,

Édes anyamorzsát.

Jézus bölcsője ringat

Ennyi szeretet fakasztott

Édes morzsát.

Mindig anyámra gondolok, ha Jézust várom.

Harangfoszlányok, ha szívemre dőlnek

Őt látom.

Ijedt szívemmel, tétován,

E bozontos utat, ha járom,

Sűrű bozótban elveszett

Kis Jézus lábanyomait, ha nem találom,

Anyám tudja, hol, merre kell járnom,

Véle együtt az utat megtalálom.

Magam rajta kapom,

Ha kovászos kézzel a tálat fogom,

Zúg az orgona hangja bennem.

Így készítem a koszorú kalácsot,

S unokámnak adok egy darabkát belőle,

Hogy megszeresse,

Szívébe vésse,

Pici nyújtófával forog apró keze,

Lisztes a tenyere,

Így adott nékem is anyám

A kalácstésztából,

Így tanultam tőle Jézust várni,

Szorgalmas kezekkel koszorút formálni,

Míg a harangok zúgtak.

Így kell,

Szíved puha kalácsát szétosztani,

Jézus kicsi kezébe adni,

Szalmapárnáját megsimogatni.

Így készült otthon a kalács.

Sok házi nép között szétosztotta anyám

A sok örömet.

Most is látom karácsony este,

Ahogy áldott kezét megcsókolta

A sok fehér nép.

De mióta hazám elveszett,

Hazámmal együtt anyám is elveszett,

Apám is elveszett.

Apámmal együtt kihalt egy régi világ.

Anyámmal együtt meghalt

Az élet virág.

De a koszorúba font, édes foszlós kalács

Mint szívekből összefont

Szeretetlánc,

Amíg élek

Áld, és megbocsát.

_________________

Sok-sok emlék néz a

múlt honából vissza,

lenge fátyolát az ég,

míg fel nem issza.

„Ecce sacerdos magnus”

Harsona zendül

fújják a trombitát,

zászló leng a szélben

a szív üdvöt kiált.

„Ecce Sacerdos”

zúgják a harsonák

mert Ige jár közöttünk

s Ige száll reánk.

„Ecce Sacerdos”

zúgják a harangok,

s a „Homo sapiens”

a földig meghajolt!

Eltörpült a világ,

a földi horizont,

magasság és mélység

eggyé magasztosult.

„Ecce Sacerdos”

zúgják az orgonák,

mártírok kezében

babér és pálmaág,

magasba vezetnek

lelki hídon át,

kapuk kitárulnak

s a szív, üdvöt kiált.

Bíborszín palástban

lépked az aggastyán,

acél és akarat

megtört alakján.

Lelkéből sugárzó

vonzások fakadnak,

s mert Istent hordoz

a térdek, meghajolnak.

Bűnöket szánunk

és felnézünk Reád,

rózsák permeteznek

illat hull reánk,

ó, zengjen hálát a szív

égi Hatalmaknak,

mert közöttünk jár most

a Krisztusi alázat.

Van, Kire felnézhet

a huszadik század!

______________________________

Az óramutató éjfélfelé halad,

Uram, Ki létünk alkotója vagy,

fordulj felénk és mutasd meg magad

hitünk lámpásába, önts egy kis olajat.

Régi hazám

Ó, ha én egyszer még

hazámba mehetnék,

régi tornácunkra

hogyha kiülhetnék,

arcomra borulva

tán sírva fakadnék,

ha régi múltamból már

semmit nem találnék.

Felzúdulna bennem

sok szomorú kérdés,

Apám, s Édesanyám,

jaj, hová lett innét.

Sok nyíló virágot

ugyan hová vitték,

hová, merre szálltak

a kacagó gerlék?

S ha egy sárgarigó

füttyét meghallanám,

víg napok emléke

sajogva hullna rám,

felidézné bennem

ifjúság varázsát,

víg örömöknek

tovasuhanását.

Felidézne bennem

ezernyi emléket,

vajh, hová lettek

a régi hű emberek?

S én sírnék, siratnám

a vesztett puha fészket,

könnyek és kacajok,

nekem szép emlékek

kezéből az Isten

szórja a világra,

könnyel és kacajjal

a szívet próbálja,

s egy egész világot

tesz most… tűzpróbára!

_______________

Legyen hited erős,

élő vallomás,

Isten bűvkörében

örök szárnyalás,

utad végeztével,

boldog számadás.

„Justice for Hungary” – Igazságot Magyarországnak

Népek szabadságát

hirdeti a világ,

nyelvek rakétái

hangszórón harsogják,

nincs ezentúl gyarmat,

elnyomó hatalom,

afrikai törzsek,

élhetnek szabadon.

Komor ábrázattal

hirdetik a nagyok:

Kis nemzetek joga

törvénybe iktatott.

De jaj, most ez a törvény,

ezer sebből vérzik,

Potsdamnak, Yaltának,

míg gyümölcse érik.

S emberi jogoktól,

bár fülek süketülnek,

Magyarország testén,

bilincsek feszülnek,

s óriás csizmáknak

mázsás súlya alatt,

magyar millióknak,

sűrű könnye fakad.

S míg szabad prédát kaptak

mezítlábas törzsek,

ősrégi kultúrák,

rabságot szenvednek …

Így, a világbéke

végveszélybe jutott,

emberi számítás

holt vágányra futott.

Senki sem látja már

a jövő holnapot,

mert elvész a világ,

az Igaz, ha elbukott.

Harminc éve már,

a vesztett csatának,

harminc éve már

az elnyomatásnak.

Harminc éve már

a garázdálkodásnak,

idegenbe hurcolt

bornak és búzának.

Már harminc év óta

pusztulunk és veszünk,

testben és lélekben

megtizedeltettünk.

Elvették az Istent,

szétzúzták a Hazát,

s a pelyhes, puha fészket

elhagyta a család.

Nincs többé oázis,

csak lelki sivatag,

mely írott betűnek

is poshadt szagot ad.

S ha rázhatja bilincsét, m

minden elnyomatás,

hát hallják meg a fülek

a magyar tiltakozást.

Fújjon szét a vihar,

álnok papírokat,

pecsételt okmányt

és Bábel tornyokat,

S ha van még a világon

sírba hullt becsület,

nyíljanak a sírok!

Hadd kapjon szerepet!

Erősíts meg Uram!

mikor imádkozunk,

nyisd meg a füleket,

mikor tiltakozunk.

Igazságot kérünk

az egész világnak,

s véle igazságot,

rab-Magyarországnak!

Ne féld a vészt…

Ne féld a vészt,

a véres csatabárdot,

féld, Ki megteremtette

e nagy világot.

Ki érted a magas

egekből leszállott,

s ácsolt fakereszten

érted kiáltott.

____________________

Minden ember annyit ér,

amennyit az igazság

szolgálatában tett!

Orgona virágok

Tanít, oktat, vezet,

az örök természet,

hogy szent csodáiból,

Istent kifürkésszed.

Piros tulipánok

Alusztok még

ti piros tulipánok,

hófehér dunnával

takar a tél,

nem érzitek az

anyaföld méhében,

hogy száguld a

zimankós bohoncos szél.

De várjatok csak,

majd másképp lesz minden

ha bokrétás kedvében

jő fel a nap,

majd buggyan a föld,

s ti égő tulipánok,

lángra lobbantjátok

az örök, tavaszt.

Virágot öntöztem

Virágot öntöztem

szeretet kannából,

visszamosolyogtak

piros szívhálából.

Égi harmatokkal

mindenkit öntözget,

egy soha meg nem értett

titkos nagy szeretet.

A gyökér dolgozik,

felszívja a nedvet,

ó, hadd szívjam fel

én is az örök szerelmet.

Májusi reggel!

Valaki titokban,

itt járt kelt az éjjel!

S gyönyörű csodákat,

mívelt szerteszéjjel.

Színes palettáról,

nagy mester-kezével,

kipingált, kifestett

mindent, rendre szépen.

A barna földhátat

smaragddal bevonta,

s tűzpiros lángokat

gyújtott az avarba.

Tündérkirály-lányok

dús arany hajából,

az álomvilágra

fényköntöst varázsolt.

Titokban Valaki,

itt járt-kelt az éjjel,

s Életnek magvait

szórta szerteszéjjel.

Öntözte csillogó

harmatok vizével,

ringatta kellemes,

zsongó lágy zenével.

Dús aranyesőket

a fákra hullatott,

s szórt kelyhek mézéből,

bódító illatot.

Kezét végig húzta,

a nagy mindenségen,

s kedvét lelte titkok

ölelkezésében!

Nem tudom, nem tudom,

ki járt itt az éjjel?

Ki rózsaszín csodákat

hintett szerteszéjjel.

Senki nem ismeri,

gyarló értelmével,

csak a szív, csak a szív,

csak szív melegével.

_______________

költészet a felhők

lelke felett lebeg,

hol lehunyt pillákkal

is látók a szemek,

vágyódik, izzik,

szárnyal és remeg,

míg gondolat vágyának,

társat keres.

Orgona virágok

Gyönyörű ábrándok

tündéri világa,

hová tűnt e kornak

lepkehálójában?

Hol vagytok, hol vagytok,

orgona virágok,

tavaszi zsongással

bontakozó álmok.

Hol van a rajongó

imádat varázsa,

hol szentté valósult,

a szív első csókja.

Hol vagytok, hol vagytok,

várakozó évek,

míg rózsákkal béleltünk

földi reménységet.

Mikor nap-nap után

vártuk a perceket,

mikor hoz a postás

rózsaszín levelet.

Naplóba beírtuk

az első kéz szorítást,

s szívszorongva vártunk

boldog viszontlátást.

S míg vázába helyeztünk

sok-sok piros rózsát,

Ég is meghallotta

szívünk dobogását.

Boldogság ösvényét,

halk léptekkel jártuk,

hogy fel ne ébresszük

a boldogtalanságot.

Ilyen volt régesrég

a mi mennyországunk,

hol vagy, ó hol vagy,

szép Magyarországunk?

_________________

Tiszta szív szerelme

csodákat szőtt álom,

hogyha megérinted,

elszáll pille szárnyon.

Tavasz oktatás!

Gyors angyal-szárnyakon

suhant be a tavasz,

érintése nyomán

ezer virág fakadt.

Megújult egyszerre

az alvó természet,

s lerázott magáról

mindent, mi enyészet.

Felrázta álmából

a lustálkodó fákat,

csókkal ébresztgetett

álmos madárkákat.

Varázspálcájával

csak egyet suhintott,

s duzzadó rügyekből

illatokat bontott.

Az ember is megszédül

fák, füvek kacagnak,

minden teremtett lény

ujjong a tavasznak.

A szív is ilyenkor

sebesebben dobog,

vágytüzek égnek

s a lelkünk is lobog.

S míg karjait kitárja

az örök természet,

Téged is átölel

s ölében becézget.

Tanít, oktat, vezet,

mindent megad neked,

hogy e szent csodákból

Istent, kifürkésszed.

__________________

Teremtett világunk

egy Isten – költemény,

s az olvasni tudónak

lobogó fáklyafény!

Rózsákat ültettem

Rózsákat ültettem

s tengernyi virágot,

hadd szálljon az illat,

bódítson világot.

Házunkat a repkény

sűrűn befutotta,

kertünket a sövény

békén átkarolta.

S mikor a madárhad

fészek után látott

az óriás juhar

tüstént kivirágzott.

Mert ki a világot

rendre megalkotta,

dalos madárkákról

feledkezett volna?

Dehogy feledkezett,

inkább úgy rendelte,

bokrétás ágakon

váljék lakóhelye.

Mindig gyógyító ír

az örök természet,

mert jótett helyébe

mindig jóval fizet.

Ha búban bánatban

megfárad a lélek,

cselekedvén a jót,

gond száll el felőled.

Az ős törvény marad!

Hintázik a lelkem,

dús, virágos ágon,

tavasz van, s a világot,

álmodozva járom.

Nem keresek én most

földi valóságot

hadd szálljon a lelkem,

hadd lásson világot.

Szép tollú madárka,

fennen ha szállana,

szívesen ülnék fel

lebbenő szárnyára.

Fentről a magasból

néznék le a földre,

virágtengert látnák

szőnyegül terítve.

Azt mondják felülről

másként látni mindent,

alig észlelni már,

a sok futkosó embert.

Ám akik lent vannak

alig- alig látnak,

eltakarják egymást

hosszú lábú árnyak.

És ha olykor mégis

összetalálkoznak,

sok-sok csetepatét

szörnyű bajt okoznak!

Jó volna, ha egyszer

megokosodnának,

fáktól, madaraktól

törvényt tanulnának.

Megtanulnák végre

hogy csalni nem lehet,

az ős-törvény marad,

rozsda nem eszi meg.

________________

Felhő paripákon

röpülnek vágyaim,

s tört cseréppé válnak

földön az álmaim.

Tavaszi ébredés

Ragyogott a tavasz

mikor felébredtem,

pompába öltözött

az élet körülöttem.

A nap is jókedvűen

ablakomra nézett,

kertünkben a pinty is

vígan fütyörészett.

Virágos bugain

vadmandulafának,

pompás öltözetű

pillangók cikáznak.

Barna domborulatán

az öreg földhátnak,

búja rózsatőből

bimbók kandikálnak.

Bontakozó vággyal

kínálják magukat

aranyban fürdő

nap sugarainak.

Pattanásig feszül

keblükben az élet,

illatárban úszik

kelyhükben a lélek.

Úgy vágyom e rózsák

bimbófakadását,

mint bűvös látomások

titkos pattanását.

Örök ideál

Oly szép nekem az álom,

hintázom virágos ágon,

Liszt, „Szerelmi álmok”

Meghitt szobácskám pamlagán,

százötven évnek távlatán,

hallgatom mélázva

hallhatatlan dalköltőnk dalát,

„Szerelmi álmok” zsongó himnuszát.

Hallgatom s idézem Őt,

majd emlékek, álomszárnyakon

elszállnak velem, hol

rejtelmes ábrándok világa

suttogja nekem,

az igézet szárnyain lengő

örök szerelem dalát.

Oly szép nekem ez álom,

hintázom virágos ágon,

ó maradj velem

vendég világom,

hótiszta, zengő

mirtuszvirágom,

ó ne menj még, maradj itt,

töltsd be szívemnek

halódó vágyait,

hadd pihenni még

emlékek ködén, fátyolán

ez édes múzsát.

Egy kissé még maradj.

Aztán, úgyis jönni fog,

hogy elfelejtelek.

Kék szárnyú lepkék

ha elszállnak veled,

a valóság hűvös pamlagán

fátyolt borít a csend.

Valami fáj majd idebenn,

s míg szívem hárfája zeng,

tűnő ábrándok taván,

száll az életem,

valótlan valóság hintaján,

„szerelmi álmok” hattyúdalán.

Mesék világa

Ne jöjj közelebb.

Maradj az álmok s ábrándok

rózsaszín fellegén,

maradj mint csodákat

rejtő messze délibáb

a Hortobágy ölén.

Maradj elérhetetlen

messzeségben az ismeretlen

titkos csillagfény.

Maradj a boldogság sziget

mit embervalóság

soha el nem ér.

Maradj az élet értelemmel

soha meg nem írt

valótlan regény.

Maradj a tündérmeséknek

édes varázsa, mit öreg

dajkáknak ajka mesél.

Virágzó almafa

Olyan vagy mint nyíló,

virágzó almafa,

mit meg nem csókolt még

tűző nap ajaka.

Oly édes, illatos, fehér,

mint hóesés,

ki reád néz abban,

megáll a szívverés.

Örök ideál

Ábrándvilágoknak

gomolygó, bolyhos fellegén,

az ős örök férfi

álmainak egén,

maradva él a nő;

a báj, a pír, az eszmény,

a töretlen tiszta

alabástrom edény.

Ókorban ódákat róttak

ódon görögök,

s a női ideál esztétikája

isten-szoborba öltözött.

Ám jött egy új világ,

jött Freud, és ömlött bűnös ár,

s az isten-szoborban

eltűnt az eszmény, a varázs, a báj.

Eltűnt, mi egyedül vonz,

a nő, mint ideál,

s az ős örök férfi,

az álmok összetört szekerén,

társtalanul, búsan

és egyedül jár

még felbukkan az Egy,

az ősi ideál.

Hulló levél nyomán

Múltakban élek én,

s Te, jövőben élsz.

Hulló levél nyomán,

a friss rügyben kélsz!

Enyém vagy ezért

sóhajtásaimban,

mint utód, az ősök

ivadékaiban.

Ringatlak ágamon

s úgy vigyázok Rád,

mint bimbót ha ringat,

termő rózsa ág.

Óvlak tövisekkel,

ha nyúlna feléd

hívatlanul bántó,

avatatlan kéz.

Vigyázok arra is,

mikor, merre lépsz,

virágok nyelvén,

ha mézekről mesélsz.

Vigyázom az egek

morajló zaját,

bontakozó szirmok

rózsaszín porát.

Vigyázok akkor is

ha madárka száll,

s méhet ha zümmögve

dús mézet kíván.

Vigyázok akkor is

jól vigyázok én,

hogyha fellegeknek

zúgó szárnya kél.

Ha lombok suttognak

feléd hajolnak,

erős karommal mindi

fogva tartalak.

Mert ágon a bimbót

ha lomb takarja,

izzó nap csókjától

védi s megóvja.

Megvédlek én

a zúgó zivatarban,

oltárok fényénél

térdekre omoltan!

_________________

Százmillió csillag

ragyog fenn az égen,

nekem is ragyognak,

unokák szemében.

Farsangi ábrándok

Harminchárom kislány

öltözik a bálra,

zizegő selymeknek

hallik suhogása

Harminchárom kislány

patyolat fehéren,

álmait követi

boldogság-szekéren.

Harminchárom kislány

öltözik a bálra,

remegő szíveknek

hallik sóhajtása.

Csupa virágillat

csupa tündér fátyol,

tán véget sosem ér

ily gyönyörű álom,

pedig jönnek évek,

és múlnak a lángok,

s álmok helyett jönnek

gazdag valóságok,

zsongó báli éjnek

rőt kábulatából,

dobogó szíveknek

új kapuja tárul.

Mikor a szív nem vár,

már csak ad, magából,

s mindig másnak ad,

a szíve legjavából.

Amikor majd egyszer

asszony lesz a lányból,

s szívét elégeti

áldozati lángból.

Bolondos kis szellő

Meseszép kertünket

járom gondolatban,

s iszom az emléket

mosolygó magamban.

Mert volt a fák között

egy irtó magas hinta,

s rém szerettem rajta

szárnyalni magasba.

Pad is volt mellette

olyan régi fajta,

s egy pesti fiúval

üldögéltünk rajta.

Dehogy mertem szólni,

Ő is csak gondolta,

de jó volna most,

ha szívünk megszólalna.

Szív ugyan már szólott,

de száj nem mondotta,

s ahogyan ott ültünk

szótlanul hallgatva,

még a gerle madár

is kacagott rajta,

amikor fészkéből

a fejét kidugta.

Úgy vélem ő szólt,

a szellőt biztatva,

s lenszőke hajamat

míg felé bodrozta.

Megtört a varázslat

egymásra kacagtunk,

s mindent a gerlice

listájára írtunk.

Walzer

A pesti „vigadó”

ragyogó termében

javában állt a bál.

S akkor, azon a régi bálon,

Strauss keringőt

játszott a cigány.

Ő meghajolt előttem,

s táncolni hívott

e varázs-éjszakán,

a zene lágyan szólt,

és szívünk lángra gyúlt

a tánc varázslatán.

Valahogy azt hittük,

az élet jött el értünk

szerelem hintaján.

De szívünk míg dobogott

a hintó elrobogott,

s ott hagyott mindent

a báli éjszakán,

a távolba tűnő

ábrándok taván.

____________________

Olyan voltál nekem

mint lezárt zongora,

mint néma billentyűknek

hangtalan kacaja.

Kakukk!

Akkor azon a régi régi

nyáron, azon az elhagyott

út menti sétányon,

akác virult és madár dalolt

a ringó lombos ágon.

Daloltam én is lassan,

búsan andalogva, mert

az ifjú szívnek olykor

bolondos bús a hangja.

Ritkán jár a földön,

kőköves göröngyön,

szürke utak porát,

ritkán érinti lába,

csak vágyak ormait,

kéklő tornyait, messze

világok csábító távlatit,

álomszekéren, kék hegyekbe járja.

Én is tovaszálltam,

kék hegyekbe jártam,

valóság szekerén

világot bejártam…

nincsenek kék hegyek

hol titkok rejlenek,

sem virágtengerek,

sem tündér emberek.

Csak tornyos házfalak,

mint kormos bűnfalak,

mik lelket fojtanak,

de vigaszt nem nyújtanak.

Ó, ha szállni tudnék,

most már vissza szállnék,

kakukk madárnak hangos szavára

most már jól vigyáznék,

de tudom, göröngyös

utakon mindhiába járnék,

mert olyan régi, régi fehér

akácos utat, ezen a világon,

már sehol, de sehol,

többé nem találnék.

Milyen jó

Milyen kár, hogy az

élet mulandó,

minden ködbe vész,

mi benne szép és jó.

Az ifjúság az álom,

minden ködbe vész,

s marad a lepkehálóban

gyűjtött bús emlékezés.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Milyen jó, hogy

az élet mulandó,

minden ködbe vész,

mi bús és szomorú.

A csalódás, a bánat,

minden elenyész,

s marad a lélekbárkában

gyűjtött bölcs örvendezés!

Hosszú nyárfás úton

Úgy jött mint szélvész,

s vihar sodorta fellegek,

jött, s léptei nyomán

a föld is reszketett.

Lova patái átléptek

évezredeket,

hisz benne szittyák ereje

s vére csörgedezett.

Jött, s Vereckén átlépte

a Kárpát hegyeket,

s egy hosszú nyárfás úton,

hozzánk megérkezett.

Jött, s pipázó apámmal

róttak bő beszédeket,

míg titkon, szemre vette

most, a házi tűzhelyet.

Fákról, lovakról, tavasz-

vetésről folyt a szó,

s koccintottak borral,

mert ez már így való.

Mesélné azt is, hogy

portája szépen, fedve áll,

s kitárt kapukon a ház,

már asszonyára vár.

Agyán csak átsuhant,

de szóval nem mondotta,

csak rövidke pipáját

tűzzel meggyújtotta.

Szikrát fogott a tűz,

s valami, lángra gyúlt,

s a szittyatűztől égve,

egy másik tűz is kigyúlt.

Asszonyt kapott az új porta

kitárt kapuja,

s szívet kapott az ős

szittyák, ifjú lovasa.

Tavasz virágzott, s benne

fütyült a víg sárgarigó,

ó mennyi ígéret, ezernyi

édes, tennivaló.

Lett áldás, kereszt palást

az eskető papon,

s elindult két forró szív,

a hosszú, nyárfás úton.

Fordított törvény?

Századunk világa

merőben új világ,

megfordítottak most

törvényt és bibliát?

E sáros földgolyó

nem tűr komédiát,

fordított törvénye

bosszúért kiált.

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Férfié a porond,

az ember elsőé,

verejtékes juss,

a kenyér keresőé!

Fordított a világ,

mely törvényt megcserél,

valameddig él,

de sikerben elvetél.

________________

Hol a szív tanyázik

ott fészkel a család,

ott nyílnak a rózsák,

ott nyílnak ibolyák.

Sátor embertől…

A nagy teremtésben

Ádám lett az első,

s oldalbordájából

lett a csodás kettő.

Sátor embertől az

atom korszakig,

Ádám az Évához

meg nem változik.

Legyen bár szerelme,

tűz, mely lángban ég,

reá hullathatja

csillagok egét,

lábához rakhatja

kincsek özönét,

de el nem tűrheti, a

másod szerepét!

__________________

Senki sem lehet nagy,

ki posztját elhagyja,

ki terhét eldobja

az kincsét ott hagyta.

„Tanulj a szemek csillogásától

mely mindent lát, de önmagát soha!”

Keretben éltem

Keretben éltem mint

falon függő képek,

melyek a keretből

soha ki nem lépnek.

Így állított őrt a

kor s a világnézet,

amely bástyafalat

épített a nőnek.

Mert a család szentély,

hol szív tüze éled,

s oltár, melyen hitek

s áldozatok égnek.

Ha kilépsz a keretből

falak összedőlnek,

„Róma ledől,

s rabigába görnyed”.

_ _ _ _ _ _ _ _ _  _ _

Család s társadalom

törvényt szab a nőnek,

melyek pillérei

keresztény eszméknek.

Reszket a csönd

Reszket a csönd, mint

lepkeszárnyú végzet,

Élted óráján

percmutató lépked.

Rögzített időben

gép órája lejár,

serceg a csönd,

lét órája… megáll.

Kinek, mikor, meddig?

Hetedhét országra

szóló lakodalom,

Gyönyörű menyasszony

násznép és vigalom

Templomi oltár és

harangok zúgása,

két kereső szívnek

eggyé dobbanása.

Terített asztalon

bőséges lakoma,

világos virradtig

szól a zenebona.

Mint hullámzó tenger,

csipke-szoknya lebben

andalogva lassan

majd mind sebesebben.

Suhannak a párok,

suhan a gondolat,

Mi is a boldogság

kinek mennyi juthat?

Kinek, mikor, meddig?

tengerben egy cseppnyit,

s ki meg nem becsüli

veszti valamennyit?

Olyanok is vannak

kik tenyéren hordják,

s apró forgószelek

mindig elsodorják.

Táncolnak a párok

csillognak a szemek,

s mégis, annyi ember

hord egy vérző szívet.

Szomorút meg fájót,

vihartól dobálót,

Olyan ember szívet,

olyan földön járót.

Úr Isten, Te hallod

szívek dobbanását

valahogy intézd el,

emberszívek vágyát.

Valahogy így vagy úgy,

Te jobban tudhatod,

sorsoknak könyvébe

kinek mi íratott.

Banyakemence

Csengő bongó aranyalmákról

mondjunk szép mesét.

Koldus, vagy király?

Mindegy,

apró kis köntösben

koldus, vagy király,

az ember-szív fájni,

megtanul korán.

Legyen bár kunyhód,

vagy fényes palotád,

megreszket a kis szív,

ha surran az árny.

Mert lélek az ember

akármilyen parány, s

a szív, mindig fáj

egy másik szív után.

S e parányi darabka

könnyen megreped,

ha nincsen anyakéz,

mely törül könnyeket.

Ó vigyázd nagyon

ez igaz gyöngyöket,

jóság balzsamával

óvd e szívsebet.

Jaj ne hagyd magára

ki téged szeret,

öleld magadhoz a

kinyújtott kezet.

Óh jöjj, minden anyákba

oltott szeretet,

deríts mosolyt

és gyújtsál meleget.

Dalolj anyám, ó ringass

mint lenge nád,

az emberszív, jaj,

hogy az emberszív,

ne fájjon túl korán.

Banyakemence

Uram, hogyha egyszer engem megkérdenél,

ez árvult világban, vajon mit szeretnél,

akkor én sóhajtva, csupán annyit kérnék,

Adjál egy vén öreg búbos, banyakemencét.

Mert akkor én abba, tüstént befűtenék,

vállamon hoznám a rőzsét s a venyigét,

járnám az utcákat, házakat szerteszét,

s minden síró gyermeket összeszednék.

Vélük körül ültetném a vén banyakemencét,

hoznék kis csuporban, nádmézes tejecskét,

Tündér Ilonákról mondanék szép mesét,

s csengő-bongó aranyalmákról zengenék.

Mondanám, addig mondanám a szép mesét,

míg felszáradnának a könnyes szemecskék,

míg kisímulának a gödrös kezecskék,

s a mindent boldogító álom édes,

csorgó méze folyna szerteszét!

Édes, aranyos, kisbaba vagy

Az élet fájának termése vagy.

Titkos, láthatatlan, felséges akarat.

Virág, mit a napfény körül kacag,

Kehely, hol nektárok méze fakad.

A jóság fájának termése vagy.

Jóság, mit fel nem fog, emberi agy.

Jóság, mely mosolyt és könnyet ad,

Jóság, mely el nem fogy, mindig csak ad.

Szeretet fájának termése vagy.

Gyümölcs, mely szív dobbanásából fakad.

Nincs benne szándék, nincs benne öntudat,

Titkok erejének rejtelmes foglya vagy.

Karácsonyi kis angyalok

Sok-sok kicsi angyal,

röpköd mostanában,

szakállas télapó

zúzmarás havában.

Sok-sok kicsi angyal

azt suttogja éppen,

karácsony estének

közelgő hetében,

a legszebb ablakot

hagyjuk nyitva éjjel,

hogy szárnyas angyalkák

berepülve szépen,

szorgalmas kezekkel

halkan észrevétlen,

karácsonyt hozzanak

kis Jézus nevében.

Az egyik angyalka

Ágicát keresi,

arany skatulyában

hű szívet hoz neki.

A másik Angyalka

Palikára gondol,

s arany skatulyában,

szeretet dorombol.

Aztán jön sorjában

Csöpi angyalkája,

arany-szívet akaszt

annak is nyakába.

Majd pici Annuskát

ölelik csókolják,

s játszadoznak vélük

rózsaszín Angyalkák.

Karácsonyi fények,

szikráznak az éjben

s a boldog szülőknek

könny csillog szemében.

S amíg álmodoznak

vigadoznak szépen,

kis ablakot nyitnak,

odafenn az Égen.

A Kicsi ablakban

ott áll a Jézuska,

apró kis kezével

a földet forgatja.

Benéz, bekukucskál,

minden kis ablakba,

meglátni, érezni

hallani akarja,

él-e még a földön,

szeretet hatalma,

mellyel a világot

megajándékozta.

Legszebb csoda!

Úgy nézd a kisdedet

mint a legszebb csodát,

mint Isten titkainak

legszebb ajándékát!

Nézz csak a szemébe,

s Ő, visszanéz reád,

s meglátod benne

a legszebb csodát.

De jaj, ki megzavarja

egynek is álmait,

irtózatos bárddal

az Isten visszaüt.

Szeresd a gyermeket

ez égi szent csodát,

s vigyázd az álmait,

lelkének halk dalát.

Nagy volt anyám

Nagy volt az én Anyám,

mert kicsiny tudott lenni,

gazdag, mert szívének kincséből,

mérték nélkül hagyott merítni.

Erős, mert gyönge vállain

a szenvedés súlyát,

jóság mosolyával

tudta elviselni.

Szent volt anyám,

mert hótiszta szívének

aranyló kelyhében hűen,

s igazán tudott szeretni.

Okos volt anyám, mert

hitté vált benne minden tudomány,

nem fogott rajta hamis szó,

s nem a settenkedő ármány.

Szép volt anyám,

mély tüzű szemének tükrében

élet, s boldogság fénye

sugárzott reám.

Ó, az egész világot oda adnám,

ha reszkető kezét csak egyszer,

csak még egyetlen egyszer

megcsókolhatnám!

_________________

„Isten megfoltozza

tépett ruháidat,

ha átadod néki

a nyűtt darabokat.

Édesanyjánál van

a tű és a cérna,

segítsél Neki, mert

nagyon sok a dolga.”

Élt, dalolt, szeretett…

Valamikor úgy néztem én

az Édesanyámra,

mint házunk előtt nyíló

legszebb rózsafákra.

Ám kertünkben az ősz,

lassan belopakodott,

s halkan, egy-egy rózsaszálat

a szél elkapkodott.

Aztán, mindig sűrűbben

jöttek a gond-napok,

Anya volt ő, kinek bő

s szent áldás adatott.

Eljött az ősz, s dér

csillogott már fekete haján,

míg halk furulyaszóval

köszönt el tőle a nyár.

De Ő szép volt nekem

így is, élte alkonyán,

nem torzult benne lázadás

múló tavaszok után.

Hiszem, ki dalolva szeretett

és hitt, ahogy Ő tette,

arra soha nem múló boldogság

vár már mindörökre.

_____________________________

Hivő ember a csapások alatt is él,

a hitetlen: a jólétben is elégedetlen.

Meggyógyított a szeretet

Az ágyamat megvetettem,

orvosságot is bevettem,

lázas szívem nem csitult el,

mindig csak hevesebben ver.

Hoztak másik orvosságot,

felírtak sok jó tanácsot,

se nem használt, se nem ártott,

szenvedéstől meg nem váltott.

Egyszer aztán úgy álmodtam,

Anyám járt itt míg aludtam,

fejem alját megvetette,

kezét homlokomra tette.

Rendet rakott a szobámban,

szőlőt hozott asztalkámra,

halkan tett-vett míg aludtam,

szemét le nem vette rólam.

Mikor aztán felébredtem,

Ő csak mosolygott mellettem.

Olyan volt mint régi nyáron

elfelejtett édes álom.

Egyszeriben meggyógyultam,

lelkét mikor nálam tudtam,

szívem tovább nem szenvedett,

meggyógyított a… szeretet.

_____________________________________

Nagy nagy bánatokra, nincsen más orvosság,

egy csupán a vigasz, mikor elfogadják,

s bűnük törlésére, az irgalmas Isten,

lába elé rakják.

Lacika

Mamika kapott egy piros brokát ruhát,

Bálba mentek,

S megkaptam tőlük kis Lacikát.

Lehoztuk a kicsi, hófehér ágyacskát,

Tejes üveget, mackót.

Meg sokféle portékát.

Ámde, hogy alvásra került a sor,

Nem volt az egyéb,

Csak mosoly!

Meséltem néki tücsköt, bogarat,

Ágyába tettem

A selymes kis nyulat,

Sóhajtva kértem a csillagokat,

Küldjenek bársonyos

Álom pillangókat,

De Lacikánk csak játszott, nevetett,

Gúzsba kötötte a lusta

Álom szekeret.

Kivettem hát a kicsi ágyacskából,

S térdemre ültettem, mintha csak tréfából

Kergetném az álompillangókat,

Dúdoltam néki, régi öregdajkák dalolta

Altató dalokat.

Tik-tak, s mire az óra éjfélre haladt,

A bársony pillangók

Sűrű kárpitból

Szőttek álomfalat!

Aludj Kicsim! apáid késő unokája,

Kitépett, vérző gyökereknek

Átültetett Fája.

Aludj, csicsikálj Te édes

Te drága!

Jöttödet egy édes Haza,

Örökre visszavárj a.

Délibábos rónák világa hívogat,

Fürtös hajadnak kalászos

Fénye simogat.

Ringó búzatáblák ölén kéklő búzavirág,

A távolba tekintő ábrándok világát

Csókolta benned édesapád!

Éjfélt ütött az óra, kongatja a múló perceket,

A báli éj csalfa varázsa suttogva kérdi:

Szeret, nem szeret?

Emitt a hálószobák

Csöndes homálya,

Szent áhítatnak ad helyet,

S a piciny kacsók szorosan kezükben tartják,

Az életet adó édes,

Langyos meleg tejet.

A kék hajnal opál homálya

Derengve suttogja

Közelgő üdvözletét,

A báli éj varázsa szertefoszlik,

Szétpattan, mint szivárvány színekben cikázó

Szappanbuborék,

Aztán mamika szekrénybe akasztja

A lágy dalokat zengő

Piros brokát ruhát,

És szívére szorítja, e pelyhes életcsodák

egyetlen igaz szívszózatát,

Az élet e kacagó, duzzadó,

Édes rügyfakadását:

Lacikát!

Az, ki anyává lett

Emlékek könyvének

míg lapjait forgatom,

megáll kezemben a könyv

egy jelzett oldalon.

December volt,

elsejét írtunk e napon,

s vidám piros vasárnapot

hófehér hajnalon.

Nagy volt nekem e nap

s szép volt nekem nagyon,

mert anyává lettem én

ezen a szent napon.

Semmi sem volt többé

körültem a régi,

valami szent csoda jött,

a régit kicserélni.

Ám telt az idő múlott,

sok levél lehullott,

s madár a fészkétől

sokszor elbúcsúzott.

Kiröpült az egyik,

utána a másik,

s a gyönge fiókáknak

röpülése látszik.

S én, tűnődve nézek

az élet ablakán,

s csak nézem röptében,

ha száll egy kis madár.

Mert táncol az élet,

vihar zúg valahol,

az, ki anyává lett

többé nem szabadul.

Anyákért sóhajt e nagy beteg világ

„Adjatok százezer

igaz édesanyát,

hogy újra szülessen

egy haldokló világ!”

Anyákért kiált

ez új kornak embere,

tán forró anyaszív

még csodákat tehetne,

parazsat, lángokat,

tüzeket élesztve,

hogy egy halott világ

felébredne tőle.

Anyát rimánkodnak

bús árva gyermekek,

tárt karokkal várnak

dús anyaszerelmet.

Vajh feledve van már

a női hivatás?

és helyébe lépett

egy bősz versenyfutás?

Mert a tudományok

dübörgő szekerén,

valahogy eltűnni

látszik az ős erény.

Mit ér a világnak,

tengernyi tudomány,

ha dús életcsírák

elpusztulnak nyomán.

Ha üres lesz a bölcső

és üres a ház,

ha nincs többé mosoly

és nincsen kacagás!

De ha olykor mégis

az élet megéled,

s parányi kacsók már

ölelésre készek,

Ők anyákat várnak,

és anyát remélnek,

vajh, csak részét kapják

a puha kenyérnek?

Pedig ők az egész

anyaszívet kérik,

nem elég csak morzsát

vetni oda nékik.

Bizony nem elég,

a pompás gyermekszoba,

hiába játékok

óriás halmaza.

Anya nélkül nem szól

a fényes trombita,

szemét sem csukja le,

síró hajas baba.

Nem kell itt a párfőm,

a selyem kimonó,

semmi sem kell itt,

mi nem a szívből való.

Anya kell Anya!

Kit szeretni volna jó,

karjain aludni,

álmodni volna jól

Anyát, anyát kiált

e beteg új világ!

S nyomán virágos kertté

válna a világ.

Nem is volna többé,

bús, szomorú ember,

ki szeretni tanult,

az mind boldog ember!

Meghal a gyümölcs

Az ajtó megnyílik,

ifjú nő a soron,

majd műszerek zaja,

a műtő asztalon.

„Rövid leszek, nem érez

semmit asszonyom”,

s Ég felett ítélt most,

egy földi hatalom.

A végszó elhangzott

egy élni akarón,

s egy apró szív megáll

a boldogság tavon.

Az orvos meghajol,

s figyel szívhangokat,

mert élet lüktet ott

egy anyaszív alatt.

Igen, egy új élet,

a szeretet helyén,

egy boldog hitvallás,

egy boldog új remény.

Egy áldás a csodák

szent birodalmából,

titkos akarat,

a titkok világából.

Élő valóság,

a szeretet álmából,

mennyei ajándék,

az Isten karjából.

Egy titkos szent csoda

most vette kezdetét,

ó áldott anyaméh,

mely hordozza örömét.

Ám, ki most ott fekszik

a műtő asztalon,

vérben szövetkezett

egy élő magzaton.

Meghalt a gyümölcs,

letépték virágát,

meghal a nemzet is,

ha szívét kivágják.

_______________________________

„Ne felejtsük el, hogy akik

a születéskorlátozást hirdetik –

jóval előnyösebb helyzetben vannak:

ők már megszülettek.” (Betty Jerome)

Könnyező Cherubok

(„An Angel’s Epitaph” by Katie Collier – fordítás angolból)

Puha kis fészekben

békésen pihentem,

míg Cherub angyalkák

könnyeztek mellettem.

Piciny vagyok még

és meg nem értettem,

mért nem foghatja meg

anyám, a kis kezem.

Kevéssel ezelőtt még

apró kis Mag voltam,

de édes szüleimtől

életre hívattam.

S most mégis úgy hallom,

hogy arról beszélnek,

hogyan vethetnének

életemnek véget.

Valamit kell tenni,

mondta édesapám,

s valahová elmegy

az én édesanyám.

Azt mondják „abortusz”,

vajon, mit jelenthet?

Talán, hogy ők ketten,

engem nem szeretnek?

Tőlem telhetőleg

én mindent megteszek,

ne okozzon létem

fájdalmas perceket.

Annyira szeretném

megmondani nekik,

csupán csak annyit,

hát hogyha megértik,

hogy az én kis szívem

szeretettől vérzik,

hogy élni szeretnék,

élni, ahogy ők is.

Jaj, de mi történik?

jaj, édes Istenem,

úgy hallom ítélet

hangzott el felettem.

Halálos ítélet, ó

miért, mit tettem,

hogy élni szeretnék,

hogy őket szeressem.

Jaj, mit teszel anyám?

Égbe kiált e bűn.

Meg nem bocsát az ég,

bűnhődsz kegyetlenül!

Életet adtál, és

ha most elveszed,

véres lesz a kezed

s vértől ázik szíved.

Ez hát az „abortusz”

mit meg nem értettem.

Ezért könnyeznek hát,

Cherubok mellettem!

Apák napjára

Jaj ne feledkezzünk

az Édesapákról.

A cipőcskét, ruhácskát

feladni tudókról.

A lábujjhegyen járó

betakargatókról,

a viharban szélben

megállni tudókról.

A minden földi rongyot

eldobni tudókról,

az állhatatosakról

a csodálatosokról,

a minden bajok között

Éghez fordulókról,

a minden bántásokat

feledni tudókról.

Egy egész életet

csak „Nekik” adókról

áldja meg az Isten

szívek trónusáról.

__________________

Drága Édesapám,

amíg gyermek voltam,

gyatra kis eszemmel,

szavad panaszoltam.

Nagy idők intését,

szívem fel nem fogta,

bölcs szavad most,

az élet igazolja.

„Első és legnagyobb parancs a szeretet”

„A szeretet parancs”,

így mondá a Mester,

mert ha e parancs él,

több parancs már nem kell.

Nehéz parancs

Nehéz parancs a szeretet -

„szeresd azt is, kit nem szeretsz,

szeresd ellenségeidet!”

azt, ki átkot szór ellened.

Uram! hogy kívánhatsz ilyet,

szívet megcsalni nem lehet!

Tudom fiam, nagyon nehéz,

de nélküle semmit nem érsz.

Ha szeretni könnyű volna,

érted meg se haltam volna,

vérem se hullattam volna,

meg se váltottalak volna.

E parancsot azért adtam,

mert a szív, nem csalhatatlan.

Egyszer gyűlöl, máskor szeret,

kit ma feled holnap szeret.

Látod ilyen a szív titok,

mikor benned ajtót nyitok.

Meglelem kit elgáncsoltál,

és akit kővel dobáltál.

A szeretet nehéz kereszt,

de a legtöbb, mit megtehetsz.

Dölyfős szíved megalázni,

és minden nap megbocsájtni.

Önmagadat legyőzetni,

értem tudod csak megtenni!

Ez a földi élet titka,

ez a szeretet hatalma.

Csillogjanak fénysugarak

Amikor a jeget vágom, csákányt,

baltát kell használnom.

Ám a napnak egy mosolya,

arany folyammá duzzasztja.

Ömlik, árad, zúg a patak,

benne ficánkoló halak,

csillogják a fénysugarat,

felejtenek jeget, havat.

Szív is ilyen, mikor szeret,

dalol, mosolyog és nevet.

Így dolgozik a szeretet,

mikor begyógyít sebeket,

tépett, összerongyolt szíveket!

___________________

Mit ágyúk és misszilek

megtenni nem tudnak,

megteszik a szív és

szeretet hatalmak.

Ha szíved kőből van,

s nem aranyból való,

csak olcsó árucikk,

mit nem vesz meg a zsidó.

_________________________

Szeress szeretettel,

szeress szerelemmel,

szeress értelemmel,

szeress gyötrelemmel,

de szeretni kell,

mert így lehetsz csak ember!

Mindenki szívért könyörög

Ha nem kapnál szeretetet,

adjál másnak, hogyha lehet.

Nem kell érte messze menned,

csak egy lépésre van tőled.

Mind mi él, szívért eped,

ember, állat, fák és füvek.

Gazdag, szegény, mind egyre megy,

mind szeretet után piheg.

Szeress kutyát, kis verebet,

Embert, kit a sors kivetett.

Szeress szurtos kisgyereket,

kit a bűnös utca nevelt.

Szeress zúgó patak vizet,

folyásának készíts helyet.

Tedd el útból a köveket,

óvd a megsebzett szíveket.

Szeresd, kit a sors ostoroz,

kiben fajtád vére csorog,

kit cudarul földre vertek,

s nagyhatalmak félre tettek.

Homlokodra kereszt vizet,

pap tenyere ezért hintett!

Keresd a szenvedő szívet,

s bennük saját magadat felleled!

Mérleg serpenyőjén…

Segíts Uram! mert embernek

lenni oly nehéz,

folyvást küzdésben élünk

s hidd el, az öröm, oly kevés.

Hányattatásban élünk,

habzó hullámok vizén,

vágyaink magasba törnek,

majd újra elmerülnek

az élet tengerén.

Majd özönével hullnak

reánk, bő kívánságaink,

s ha miénk lett a vágy, már

miénk lettek dőre csalódásaink.

S mégis tovább futunk,

s szeljük a hullámot

új partok felé,

ködlő délibábok s gomolygó,

bolygó fellegek fölé.

Uram segíts hát, mert

embernek lenni oly nehéz,

világra jöttünket ismerni,

s a holnap zárt kapujában

éket verni, megint csak oly nehéz.

De legnehezebb mégis

emberek közt élni,

nyájas szavak mögött

szíveket szemlélni,

torzított tükrökben

magunkat megnézni,

mérleg serpenyőjén

sorsunkat lemérni,

hidd el Uram ez mind, mind

nagyon, de nagyon nehéz.

Apró szív-titok

Mi történt ma velem,

hogy ily boldog vagyok,

csillagok állásán,

semmi sem változott.

Dal van a szívemben,

s a lelkemben béke,

mint mikor nap süt le

a virágos rétre.

Vajon szeszély csupán,

szív bodros játéka?

Apró kicsi hullám,

mely egymást felváltja?

Tán valami fény,

mint velencei lámpa?

Csillagragyogásban

az árnyat nem látja?

Egyszer csak fény derült

e titkos játékra,

mint váratlan ajándék,

úgy jött birtokomba.

Nem, nem lehet ez más

e boldog szívtitok,

mindössze csak annyi,

hogy szeretni tudok,

hogy Istent átkarolva

felejteni tudok.

________________

Vigyázzunk nagyon

az emlékeinkre,

belőlük él, vagy

hal az ember lelke.

Ami szén volt, jó volt,

rámázzuk keretbe,

s ami szomorú volt,

takarjuk lepelbe.

Sebaj

Ne bándd,

ha mostoha sorsod

jóra sose fordul,

nézd a sziklás

hegyláncokat,

helyük, sose mozdul.

viharok megrázzák,

villámok pásztázzák,

sebaj,

a nap megcsókolja

gyopárral tarkázza,

csuhaj.

Ne bándd,

ha mostoha sorsod

jóra sose fordul,

így akarja Isten

a sziklás hegyekkel,

s int, hogy te se mozdulj.

Rágalmak nyaldosnak,

tűznyelvek mardosnak,

sebaj,

ez Isten hatalma,

szíved Ő akarja,

csuhaj.

Elmúlt a nyár

Ködben úszik

már a határ.

Életemből

elszállt a nyár.

Szél fújja az

őszi lombot,

nyár hevének

búcsút mondott.

Messziről már

ballag a tél,

havat szitál,

zizeg a szél,

s szívek lángjának

melegén,

a hulló csönd

békét mesél.

Levél Ilonkához

Ilonkám, jó lenne

Hozzád elröpülni,

s szívünket egymásnak

újra kiönteni.

Milyen jó is lenne

kávét gőzölgetni,

kandalló tüzénél

múltakon pihenni.

Idők tengerében

halványuló képek,

mélyen a rejtett szív

zugában henyélnek,

jó lenne vigaszul,

mostani időknek!

S míg lapjait forgatjuk

álmok emlékének,

idők múlt hárfái

halkabban zenélnek,

hullása is hallik

zizegő levélnek.

Szeptember végén

a fák is mesélnek,

izzó csókjáról

napsugár kévéknek.

Így ízlelem mézét

piros cseresznyének,

zamatát ifjúság

bohókás szívének.

S míg szállnak felettünk

múltak és emlékek,

hallom suhanását

száguldó időknek,

s gördülő kerekét

nyár szekerének,

végtelenbe tűnő

véges földiségnek.

Jó lenne még egyszer

átölelni téged,

emlékvirágokból

csokrot kötni, szépet,

asztalára tenni

új idők népének,

gépek világában,

a búsan élőknek!

Vissza kell menni…

Vissza kell menni

a régi, régi házba,

fundamentumiknak

ős talapzatára.

Vissza kell menni

a régi portához,

szent családi fészek

tiszta oltárához!

Vissza kell menni

a kitaposott úton,

a verejték taposta

szűkre szabott úton.

Vissza kell menni

a Teremtés Urához,

lángbetűkkel vésett

parancsolatához.

Vissza kell menni

a sivatag porába

a szegény Jézusnak

lába nyomába.

Vissza kell menni

a régi karámba,

az egyedüli Pásztor

ölelő karjába.

Vissza kell menni

a Golgota csúcsához,

megszaggatott ruhánk,

megfoltozásához!

Csillogó kardvágás

Tanuljunk mindennap

új életet élni,

mi tegnap összedűlt,

ma, újra felépítni!

Nap is minden reggel

szétárasztja fényét,

elfelejti dúló

viharok szeszélyét.

Tanuljunk mindennap

új szívvel ébredni,

vesztett csaták után,

új harcot kezdeni.

Új kardot rántani,

új lantot pengetni,

régi bút feledve,

új szívvel szeretni.

Tanuljunk mindennap

új életet élni,

tanuljuk a rosszat

jóval kicserélni.

Földi világunkban

nem lehet megállás,

legyünk a bozótban

csillogó kardvágás,

tépett fa gyökerén,

új tavaszi hajtás.

De jaj! sose legyünk,

vétkes megalkuvás!

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ösvény

Előszó

Regina Patrona Hungariae

Templomépítő magyarokhoz!

Ne mondd!

Nincs más utunk!

Valaki kopogott

Fatimai gondolatok

Immaculata Conception

Fatima csodája

Csodák világa a stadiumban

Isten világa

Karácsony éjjelén

Isten is így szeret

Vigyünk Jézuskának báránykát

Koszorú kalács

Zúgnak a harangok

Olvasd a szentek életét

„Nem hiszek csodát!”

Higyjetek, mint a gyerekek

Földi létünk

Agyagcsinálta korsó

Hazámban vagyok

Tavasz

Tavasz van

Szúnyog hegedű

Üveg furulya

Hétvégi szív-tánc

Rongy baba

Ősz van otthon is

Messzire hullott levelek

Szüret

Hová lett

Mi a szeretet

Úgy tűnik néha

„Anyám én nem ilyen lovat…”

Álmatlan éjszakák

Vigyázz

Cseléd vagyok!

Megállj

Döntesz, vagy építesz?

Az űrhajós

Rend

Születésnapon

Gyermek cipőben járunk!

Vigadni vágyunk

Én, Te, Ő

Édesanya