Puszta Sándor

A fények rézsűt esnek

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Puszta Sándor

A fények rézsűt esnek

Versek

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1976-ban jelent meg az Ecclesia Könyvkiadó gondozásában az ISBN 963 363 601 9 azonosítóval. Az elektronikus változat az Ecclesia Könyvkiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog az Ecclesia Könyvkiadóé.

Az eredeti könyvhöz hozzáfűztük P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve című előadását, amely hozzájárul Puszta Sándor újra fölfedezéséhöz.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Kötetben megjelent versek

Betűrendes mutató

Puszta Sándor könyvei

A szerző bevezetője

P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

Csillagszedő 1930–1941

Vegyétek, egyétek

Hozsanna

Vándorének

Áldásféle önmagamra

Kezdés

Alkonyat

Örökség I.

Biblia

Nyári éj

Babér

Hála

Giorgone

Egyszerű dal az egyszerűségről

Számadás este

Gyalogösvény

Ősöm

Az a másik

Magyar sors

Magyarságom

Honfoglalók

Magyarok szimfóniája

Tihanyi domb

Hazám I.

Somogyi táj, aranybölcső

Bogár Imre

Áldassék

Örök embersors folytatásnak lenni

Különös, furcsa imádság

Tégy félre valamit

Magyar nyelv

Életem

Betlehemi éj

János apostol egy szirommal beszél

Húszévesek malma (Korunk falára)

Invocatio

A szentlélek himnusza

Tűzhimnusz

Genesis

Katicabogár

Mária

Vagy-vagy

Úrfelmutatás

Hittanóra

Hegyibeszéd

Ideál

Egyszeregy

Ember

Vádlottak padján

Szent Sebestyén I.

Elszakadt, tépett gyökerek

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Titkok között folyik életem:

Fiatal nyári éj

A Monte Pinción

Őszi szél a tengeren

Moment musical

Michelangelo

Csillagtalan háromkirály

Giordano szobránál

Köszönöm

Somogyi köszöntés

Apám

Karácsonyi graduálé

Aranycsipke

Impression du Matin

Véres alkony

Jardin du Luxembourg

Metró

Katicabogár a Szajna-parton

Zárás a Louvre-ban

Olvad a hó

Hóvirágok

Gyümölcsoltó

Micsoda tavasz lesz itt

Áhítat

Koratavasz

Március

Hajhó április

Hajnali ének kotta nélkül

Tanyai reggel

Valakinek mondom

Vasárnap

Barátom

Nyár

Halk nyári számadás

S lám fennakad

Nocturno

Káprázat

Képecske

Este van, bársony

Dal

Pók a tükrön

Somogyi éjben vonaton

Édes Dunántúl

Szomjasan jöttem

Késői ének

Estima

Anyám I.

Önarckép. Arvi Järventausnak

Példázat egy őszi levélről

Ősz

Micsoda kezdés

Skarlát őszi fák

Fényt vet

Őszi dithyramb

Szeretném, ha szeretnéd ezt a verset

Őszi vesperás

Megőszült, őrült tenger, ősz

Hóra ejti

Száz paraszt kaszál

Részesaratók

Asztagrakók

Máktörők

Tengeriföld

Csordapásztorok

Bábel

A szitáló korom balladája

Jószerencsét

Aranycsináló

Csőszéknél voltam provideálni

Intelem magamnak

Telihold

Virrasztók

Szólítás

Csillagszedő

Gyerekkor

Aratás

Magyar zápor

Késői konok számadás

Kora tavaszi vers

Villanó zápor

Szénakaszálók a kapos mentén

Búcsúsok

Pilisi bukolikák 1941–1951

Én úgy hoztalak magamban

Hajnali öt

Laterna magica

Carmen heroicum

Édes teherben

Pilisi bukolikákból

Valamit tudnak az őzek

Zöld

Erdőn háltam

Virágzó fák

Tünemény

Tavaszi fák

Erdei félsz

Add csak kezedet

Békesség nekünk anyám

Mérd ki

Mélyből s messziről jöttél

Éggel takarózom

Ámulj s csodálkozz

Jöjj, megáldlak

Hamvazkodunk

Halhatatlanság

Kezdő

Minden csak jel volt

Táj

Három villanás

Egy kis patakra

Sumér váza

Ős

Dongó

Megy a kék táj

Családfám

Búcsúfia

Dunatáji Betlehem

Úgy megy a hold

Magyar táj, magyar aszály

Meddig jutottunk

Nyersarany

Az arányról

Marcus Aureliushoz

Augustinusi kör

Parabola

Emberi

Nagypéntek

Téli délibáb

Magnificat

A jerikói vak

Zsoltárféle

Takarodó

Te kezded el

Egy őszi fűszálhoz

Perel a szél

Csak tekeredj

Apokalypsis

Félhangon

Szürkület

Felfut a fára

Vigyázz

Vízözön

Esteli táj

Atombomba

Félelem

Ülök itt Jóbbal

Somogyi táj

Az est beönti

Ki zuhantat

Fámról is hull

Ordasok

Halálos ősz

Ixion

Ím ez volt hát

Ezt tetted elém

Carmen hiemale

Somogyi zápor

Féldd a rostalikát

Hóbokros téli éjen át

Nyitogató

Számadásféle

Tell

Tanács

Valahol mindig süt a nap

Rekonvaleszcencia

Ki hegyre megy

A tavasz még

Lám mégis készül

Romok

Vadludak I.

Márciusi fény

Fecskék

Hajnali Angelus

Példázat I.

Itt az új tagon

Vihar

Pannonia

Közelítő ég 1951–1961

Örökség II.

Hegyre menet ritkulnak a fák

Három tusrajz

Verecke

Federico Garcia Lorca

Vadlúdékkel szállt az ég

Arany violával

Anyám II.

Látomás

A szívemen vén magyar fa

Menekülő nyár

Naptár. Anno 1951

Intelem megtérésre

Epistola

Európa

Ideje lenne

Nagyon egyszerűn

Offertórium

Fatáblás kép

Cserép

Anyámmal őszülök

Szavak

Bizalom

Te csontig tiszta

Jónás

Noé

Mindennap

Elítéltek

Magány 3 milliárdnyi

Ibolyántúli kék

Liszt

Tavaszi háromkirályos

Májusi rejtelem

Pictura parva

Esti rajz

Halk esti dicséret

Almafavirág

Faluvég

Nyári est

Béke

Miniatűr

Augusztus

Andante

Játék

Csillogó

Tócsák, füvecskék

Szeptemberi pasztel

Tömjén

Őszi tündöklés

Száll a nagy ék

Immár negyvenöt

Ikon

Aidephone

Boríts be

Közelítő ég

Békesség féle

A fehér nyír

Magyarok

Szemmérték

Téli halászat

Mohács

Vadludak II.

Megdűl a szél

Egy omló házra

Idézet

Tenyerem

Farkasok

Szegénylegény

Melyik ős lelke

Köszönöm, köszönöm

Szóljatok rólam

Ők

Ozora

Apám öccsét megidézem

Apám mosolya

Meddig ért

Példázat II.

Katakombák

Emeld égre

Temetés

Szomjasan

Somogy

Gyerekkori húsvétok jönnek

Otthoni szél

Rinya-parti tücsökszó

Messzeséggel betakarlak

Ezüst fénybe áll a malom

Hullámzik a búzatenger

Clairobscour

Hirtelen nyári zivatar

Tihanyi Angelus

Füredi öböl

Másnap vihar

Körkép a tájban s magamban

Ikertestvérem

Fürdés Tihanynál

Koppány

Aszófői ingoványon

Csoda fiúszarvas

Rinya

Ó ezek a hajnali

Száll, száll

Egry

Esett és megkeményedett a hó

Emberi mértékem

Vigyázzatok rám

Gázlók 1961–1971

Ábrahám

Józsue

Uriás

Absalon

Johanan

Salome

Annunciáció

József töprengése

Szent éj

Mágusok

Színeváltozás

Kéfás

Példabeszéd

Triptichon

Hora tertia

Pilátus

Secundum Mattheum

I.N.R.I.

Tudósítás

Hal

Ante portas

Szent Sebestyén II.

Öntőformád

Reggel megnézem fésűmet

A tékozló fiú atyjához tér

Szedjétek fel

Feloldozhatatlan

Emberfia I.

Csupa hajnal

In diebus illis

Bújnék beléd

Áldozat

Két irányból

Közelebb

Ha csak nem lesztek

Egyszer

Végül I.

Homokóra

Bizony mondom

Pantheon

Zsoltár rendkívüli

Fölajánlás

Ötven

Hála

Immár ezüsten

Visszapillantó tükörben

Pásztor

Visszatalálok?

Hát dolgozz rajtam

Színváltás

Számvetés

Egy villámgyújtotta fához

Villanó körmű

A szántódi révben

Óda egy szőlőszemhez

Láttál már ezüstlő estéli mezőt

Hephaistos

Mérleg

Egy magam ültette barackfa halálára

Canticum

Split

Dalmácia, Dalmácia

Tücskök

Éji hajóút

Kastély

Ijedtség

Menü

Tücskös éj

Őszi graduale

Egyidősen

Szép szeptemberi kék

Mint a villám

Lassan legenda lesz

Riasztás

Őszi evangélium

Hamarkodón az est

Levelek

Carmen autumnale

Egy őszi fűszálra

Őszi sóhaj

Őszi egyenleg

Őszi mérleg

Őszi nézés

Scena autumnale

Exodus

Őszi hórák

Ezüst könyörgés

Őszi hamvazkodás

Párbeszéd egy őszi levéllel

Zsoltározó

Anniversarium

Levél magamhoz

TV

Veszteséglista

Nem tudom lemosni

Villanófényben

Füstszűrőn

Jégkocka

Reciprok Gilgames

Anteus

Ének

Nyár végi kék

Amulett

Szívemből száll

Gázlók

Anabasis

Meztelen szívvel

Korosztályom személyi lapjára

Csak éppen ilyenkor

Jótanács

Címerfordítás

A metró építőihöz

Gyorsfénykép

Nyárutó

Hova tűnt

Bartók embléma

Fohász

Rendeltetés

Mindig

Hettita dombormű

Kezdetelőtti

Váltóláz

Agonia humana

Emberfia II.

Világvégeiglen

Könyörgés

Inter

Egy holt verébre

Agonia Christiana

Galambok

Levétel a keresztről

Erőm – fölötti

Bronzveret

Canticum vespertinum

Mérce

Szomorú katona

Hetedik menny

Indiferentes

Árnyékok

Személyre – szólón

Gemma

Egy másik

Még egy

Dramasis

Utolsó kapás

Bennünk fénylő csillag

Itt hagyták nyomukat

Csak könnyeim és szavaim

Előregyártott

Korunk hőse

Homo

Máté 11.20

Egykezesek

Őseim sírja

Átlátni rajt

Hazám II.

Beléd kapaszkodom

M. Zs.-nak szeretettel

Miket tudsz te

Megátalkodott

Dózsa-ikon

Szoborkompozíció

Magadban semmi

Anyanyelv

Óvatosan

Csokonai

Ars poetica

Mert ez

Sed fugit

Most már

Múlt

Fegyverletétel

E. Cardenálnak

Bekerít

Még az előbbihez

Odysseus

Tüleion

P. S.-hoz

A fények rézsűt esnek

Verőfény naplementi

Végül II.

Bocsáss meg

A századvég alkonyára

Kéziratszélre

Egyszóval

Emeltetés

Leltár

Hálaének

Ikontekintetű 1971-től

Játékszabály

Imitatio Christi

Mi marad

Elrendelés

Admiratio ultissima

Gyertyaszentelő

Ikontekintetű

Feketehétfő

Füvekre hajlik a dér

Donum

Dédelgesd

Precízen

Átlábalok

Úgy kezdődik

Ezúttal is

Kiálts Esaiás

Balladáim

Összegezés

Földközelbe

Jelkép és vallomás

Visszaszámlálás

Lépésváltás

Még nyílnak a

Kötetben megjelent versek

A kötetek rövidítése:

B = Búzaszentelés (1934)

J = Jegenyék üzenem a nyárnak (1936)

Gy = Gyümölcsoltó (1937)

P = Pók a tükrön (1938)

VÖ = Versek (Összegyűjtött, 1940)

V = Vadludak (1940)

R = Rapszódiák könyve (1941)

H = Hegyre menet ritkulnak a fák (1969)

Br = Bronzveret (1974)

Kötet Vers címe

Br A századvég alkonyára

J A szentlélek himnusza

J A szitáló korom balladája

H A tavasz még

Br A tékozló fiú atyjához tér

H Ábrahám

H Absalon

H Add csak kezedet

Br Agonia humana

H Aidephone

Br Áldozat

H Almafavirág

H Ámulj s csodálkozz

Br Anabasis

Br Anniversarium

H Annunciáció

H Anteus

Vö Anyám I.

H Anyám II.

Gy Apám

H Apokalypsis

J Aranycsináló

P Aranycsipke

V Aratás

Br Árnyékok

Br Átlábalok

Br Átlátni rajt

H Atombomba

H Augusztus

H Az est beönti

P Barátom

Br Bartók embléma

H Békesség nekünk anyám

Br Beléd kapaszkodom

Br Bennünk fénylő csillag

H Bizony mondom

Br Bocsáss meg

H Boríts be

Br Bronzveret

Br Búcsúfia

J Búcsúsok

Br Canticum vespertinum

H Carmen hiemale

Br Címerfordítás

H Clairobscour

Br Csak éppen ilyenkor

V Csillagszedő

H Csillogó

J Csőszéknél voltam provideálni

Br Csupa hajnal

Br Dédelgesd

Br Donum

Br Dózsa-ikon

Br Dramasis

H Dunatáji Betlehem

P Édes Dunántúl

H Éggel takarózom

Br Egy másik

H Egy ősz fűszálra

H Egy őszi fűszálhoz

B Egyszeregy

Br Egyszóval

J Életem

J Elszakadt, tépett gyökerek

B Ember

H Emberi

Br Emeltetés

Vö Én úgy hoztalak magamban

H Epistola

H Erdei félsz

Br Erőm – fölötti

H Esteli táj

H Esti rajz

P Estima

H Európa

H Ezt tetted elém

H Ezüst fénybe áll a malom

H Fámról is hull

H Farkasok

H Federico Garcia Lorca

H Félelem

H Felfut a fára

H Félhangon

Br Fohász

H Fölajánlás

Br Gemma

P Genesis

V Gyerekkor

Br Gyorsfénykép

Gy Gyümölcsoltó

Br Ha csak nem lesztek

H Hajnali Angelus

Gy Hajnali ének kotta nélkül

Vö Hajnali öt

H Hal

H Halálos ősz

H Halk esti dicséret

Vö Halk nyári számadás

Br Hamarkodón az est

H Három tusrajz

Br Hazám II.

J Hegyibeszéd

H Hegyre menet ritkulnak a fák

H Hephaistos

Br Hetedik menny

Br Hettita dombormű

B Hittanóra

Br Hora tertia

P Hóvirágok

H Hullámzik a búzatenger

B Húszévesek malma

J Ideál

H Ideje lenne

H Ijedtség

Br Ikon

H Ím ez volt hát

H In diebus illis

Br Indiferentes

H Intelem megtérésre

H Itt az új tagon

Br Itt hagyták nyomukat

H Ixion

H Johanan

H Jöjj, megáldalak

Br Jónás

B Jószerencsét

Br Jótanács

H József töprengése

H Józsue

Vö Karácsonyi graduálé

H Kastély

B Katicabogár

P Katicabogár a Szajna-parton

H Kéfás

V Késői konok számadás

Br Kezdetelőtti

Br Kéziratszélre

H Ki zuhantat

H Könyörgés

V Kora tavaszi vers

Gy Köszönöm

H Lám mégis készül

J Látod, hogy idefénylik Budapest?

H Látomás

Br Levétel a keresztről

Br M. Zs.-nak szeretettel

Br Magadban semmi

B Magyar sors

V Magyar zápor

Br Magyarok

B Magyarok szimfóniája

H Májusi rejtelem

Gy Mária

Br Még egy

Br Megátalkodott

H Megdűl a szél

P Megőszült, őrült tenger

H Mélyből s messziről jöttél

H Menekülő nyár

H Menü

Br Mérce

H Mérd ki

Br Mérleg

H Messzeséggel betakarlak

H Metró

Br Meztelen szívvel

Vö Michelangelo

P Micsoda tavasz lesz itt

Br Miket tudsz te

H Minden csak jel volt

Br Mindennap

Br Mindig

H Mint a villám

B Nocturno

Br Noé

Gy Nyár

H Nyári est

Br Nyárutó

Br Odysseus

P Olvad a hó

Br Őseim sírja

Gy Ősz

P Őszi dithyramb

H Őszi graduale

H Őszi hórák

P Őszi vesperás

Br Otthoni szél

H Ozora

H Példabeszéd

P Példázat egy őszi levélről

H Pictura parva

H Pilisi bukolikákból

P Pók a tükrön

Br Precízen

H Reciprok Gilgames

Br Rendeltetés

Br Rinya-parti tücsökszó

Vö S lám fennakad

H Salome

Vö Skarlát őszi fák

Br Somogy

P Somogyi éjben vonaton

Gy Somogyi köszöntés

H Somogyi táj

H Somogyi zápor

H Sumér váza

H Száll a nagy ék

Br Szedjétek fel

Br Szegénylegény

V Szénakaszálók

H Szép szeptemberi kék

H Színeváltozás

H Szívemből száll

Br Szoborkompozíció

V Szólítás

Br Szomorú katona

H Szürkület

H Táj

Vö Takarodó

Gy Tanyai reggel

H Tavaszi fák

H Te csontig tiszta

H Téli halászat

Br Tihanyi Angelus

Gy Titkok között folyik életem

H Triptichon

H Tücskök

Br Tüleion

H Tünemény

V TV

H Ülök itt Jóbbal

B Úrfelmutatás

H Uriás

Br Utolsó kapás

J Vádlottak padján

V Vadludak I.

J Vagy-vagy

H Valamit tudnak az őzek

Br Váltóláz

P Vasárnap

Br Végül I.

Br Végül II.

Br Verőfény naplementi

H Vigyázz

Br Villanó körmű

H Visszapillantó tükörben

H Vízözön

Betűrendes mutató

– A –

A fehér nyír

A fények rézsűt esnek

A jerikói vak

A metró építőihez

A Monte Pinción

A szántódi révben

A századvég alkonyára

A szentlélek himnusza

A szitáló korom balladája

A szívemen vén magyar fa

A tavasz még

A tékozló fiú atyjához tér

Absalon

Add csak kezedet

Admiratio ultissima

Agonia Christiana

Agonia humana

Aidephone

Alkonyat

Almafavirág

Amulett

Anabasis

Andante

Anniversarium

Annunciáció

Ante portas

Anteus

Anyanyelv

Anyám I.

Anyám II.

Anyámmal őszülök

Apám

Apám mosolya

Apám öccsét megidézem

Apokalypsis

Arany violával

Aranycsináló

Aranycsipke

Aratás

Ars poetica

Aszófői ingoványon

Asztagrakók

Atombomba

Augustinusi kör

Augusztus

Az a másik

Az arányról

Az est beönti

– Á –

Ábrahám

Áhítat

Áldassék

Áldásféle önmagamra

Áldozat

Ámulj s csodálkozz

Árnyékok

Átlábalok

Átlátni rajt

– B –

Babér

Balladáim

Barátom

Bartók embléma

Bábel

Beléd kapaszkodom

Bennünk fénylő csillag

Betlehemi éj

Bekerít

Béke

Békesség féle

Békesség nekünk anyám

Biblia

Bizalom

Bizony mondom

Bocsáss meg

Bogár Imre

Boríts be

Bronzveret

Búcsúfia

Búcsúsok

Bújnék beléd

– C –

Canticum vespertinum

Canticum

Carmen Autumnale

Carmen heroicum

Carmen hiemale

Címerfordítás

Clairobscour

– CS –

Csak éppen ilyenkor

Csak könnyeim és szavaim

Csak tekeredj

Családfám

Cserép

Csillagszedő

Csillagtalan háromkirály

Csillogó

Csoda fiúszarvas

Csokonai

Csordapásztorok

Csőszéknél voltam provideálni

Csupa hajnal

– D –

Dalmácia,Dalmácia

Dal

Dédelgesd

Dongó

Donum

Dózsa-ikon

Dramasis

Dunatáji Betlehem

– E –

E. Cardenálnak

Egry

Egy holt verébre

Egy kis patakra

Egy magam ültette barackfa halálára

Egy másik

Egy omló házra

Egy őszi fűszálhoz

Egy ősz fűszálra

Egy villámgyújtotta fához

Egyidősen

Egykezesek

Egyszer

Egyszeregy

Egyszerű dal az egyszerűségről

Egyszóval

Elítéltek

Előregyártott

Elrendelés

Elszakadt, tépett gyökerek

Emberfia I.

Emberfia II.

Ember

Emberi

Emberi mértékem

Emeld égre

Emeltetés

Epistola

Erdei félsz

Erdőn háltam

Erőm – fölötti

Esett és megkeményedett a hó

Este van, bársony

Esteli táj

Esti rajz

Estima

Európa

Exodus

Ezt tetted elém

Ezúttal is

Ezüst fénybe áll a malom

Ezüst könyörgés

– É –

Édes Dunántúl

Édes teherben

Éggel takarózom

Éji hajóút

Életem

Én úgy hoztalak magamban

Ének

– F –

Faluvég

Farkasok

Fatáblás kép

Fámról is hull

Fecskék

Federico Garcia Lorca

Fegyverletétel

Feketehétfő

Felfut a fára

Feloldozhatatlan

Féldd a rostalikát

Félelem

Félhangon

Fényt vet

Fiatal nyári éj

Fohász

Fölajánlás

Földközelbe

Fürdés Tihanynál

Füredi öböl

Füstszűrőn

Füvekre hajlik a dér

– G –

Galambok

Gázlók

Gemma

Genesis

Giordano szobránál

Giorgone

Gyalogösvény

Gyerekkor

Gyerekkori húsvétok jönnek

Gyertyaszentelő

Gyorsfénykép

Gyümölcsoltó

– H –

Ha csak nem lesztek

Hajhó április

Hajnali Angelus

Hajnali ének kotta nélkül

Hajnali öt

Hal

Halálos ősz

Halk esti dicséret

Halk nyári számadás

Halhatatlanság

Hamarkodón az est

Hamvazkodunk

Hazám I.

Hazám II.

Hálaének

Hála

Hála

Három tusrajz

Három villanás

Hát dolgozz rajtam

Hegyibeszéd

Hegyre menet ritkulnak a fák

Hephaistos

Hetedik menny

Hettita dombormű

Hirtelen nyári zivatar

Hittanóra

Homo

Homokóra

Honfoglalók

Hora tertia

Hova tűnt

Hozsanna

Hóbokros téli éjen át

Hóra ejti

Hóvirágok

Hullámzik a búzatenger

Húszévesek malma

– I –

I.N.R.I.

Ibolyántúli kék

Ideál

Ideje lenne

Idézet

Ijedtség

Ikertestvérem

Ikon

Ikontekintetű

Imitatio Christi

Immár ezüsten

Immár negyvenöt

Impression du Matin

Ím ez volt hát

In diebus illis

Indiferentes

Intelem magamnak

Intelem megtérésre

Inter

Invocatio

Itt az új tagon

Itt hagyták nyomukat

Ixion

– J –

Jardin du Luxembourg

János apostol egy szirommal beszél

Játék

Játékszabály

Jelkép és vallomás

Jégkocka

Johanan

Jónás

Jószerencsét

Jótanács

József töprengése

Józsue

Jöjj, megáldalak

– K –

Karácsonyi graduálé

Kastély

Katakombák

Katicabogár

Katicabogár a Szajna-parton

Káprázat

Kezdés

Kezdetelőtti

Kezdő

Kéfás

Képecske

Késői ének

Késői konok számadás

Két irányból

Kéziratszélre

Ki hegyre megy

Ki zuhantat

Kiálts Esaiás

Koppány

Kora tavaszi vers

Koratavasz

Korosztályom személyi lapjára F

Korunk hőse

Könyörgés

Körkép a tájban s magamban

Köszönöm

Köszönöm, köszönöm

Közelebb

Közelítő ég

Különös, furcsa imádság

– L –

Lassan legenda lesz

Laterna Magica

Lám mégis készül

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Látomás

Láttál már ezüstlő estéli mezőt

Leltár

Levél magamhoz

Levelek

Levétel a keresztről

Lépésváltás

Liszt

– M –

M. Zs.-nak szeretettel

Magadban semmi

Magány 3 milliárdnyi

Magnificat

Magyar nyelv

Magyar sors

Magyar táj, magyar aszály

Magyar zápor

Magyarok

Magyarok szimfóniája

Magyarságom

Marcus Aureliushoz

Mágusok

Májusi rejtelem

Máktörők

Márciusi fény

Március

Mária

Másnap vihar

Máté 11.20

Meddig ért

Meddig jutottunk

Megátalkodott

Megdűl a szél

Megőszült, őrült tenger

Megy a kék táj

Melyik ős lelke

Menekülő nyár

Menü

Mert ez

Messzeséggel betakarlak

Metró

Meztelen szívvel

Még az előbbihez

Még egy

Még nyílnak a

Mélyből s messziről jöttél

Mérce

Mérd ki

Mérleg

Mi marad

Michelangelo

Micsoda kezdés

Micsoda tavasz lesz itt

Miket tudsz te

Minden csak jel volt

Mindennap

Mindig

Miniatűr

Mint a villám

Mohács

Moment musical

Most már

Múlt

– N –

Nagyon egyszerűen

Nagypéntek

Naptár

Nem tudom lemosni

Nocturno

Noé

Nyár

Nyár végi kék

Nyári est

Nyári éj

Nyárutó

Nyersarany

Nyitogató

– O –

Odysseus

Offertórium

Olvad a hó

Ordasok

Otthoni szél

Ozora

Ó ezek a hajnali

Óda egy szőlőszemhez

Óvatosan

– Ö –

Önarckép

Öntőformád

Örök embersors folytatásnak lenni

Örökség I.

Örökség II.

Összegezés

Ötven

Ők

Ős

Őseim sírja

Ősöm

Ősz

Ősz egyenleg

Őszi dithyramb

Őszi evangélium

Őszi graduale

Őszi hamvazkodás

Őszi hórák

Őszi mérleg

Őszi nézés

Őszi sóhaj

Őszi szél a tengeren

Őszi tündöklés

Őszi vesperás

– P –

P. S.-hoz

Pannonia

Pantheon

Parabola

Párbeszéd egy őszi levéllel

Pásztor

Perel a szél

Példabeszéd

Példázat I.

Példázat II.

Példázat egy őszi levélről

Pictura parva

Pilátus

Pilisi bukolikákból

Pók a tükrön

Precízen

– R –

Reciprok Gilgames

Reggel megnézem fésűmet

Rekonvaleszcencia

Rendeltetés

Részesaratók

Riasztás

Rinya

Rinya-parti tücsökszó

Romok

– S –

S lám fennakad

Salome

Scena autumnale

Secundum Mattheum

Sed fugit

Skarlát őszi fák

Somogy

Somogyi éjben vonaton

Somogyi köszöntés

Somogyi táj

Somogyi táj, aranybölcső

Somogyi zápor

Split

Sumér váza

– SZ –

Szavak

Száll a nagy ék

Száll, száll

Számadás este

Számadásféle

Számvetés

Száz paraszt kaszál

Szedjétek fel

Szegénylegény

Személyre – szólón

Szemmérték

Szent éj

Szent Sebestyén I.

Szent Sebestyén II.

Szeptemberi pasztel

Szeretném ha szeretnéd ezt a verset

Szénakaszálók

Szép szeptemberi kék

Színeváltozás

Színváltás

Szívemből száll

Szoborkompozíció

Szomjasan

Szomjasan jöttem

Szomorú katona

Szólítás

Szóljatok rólam

Szürkület

– T –

Takarodó

Tanács

Tanyai reggel

Tavaszi fák

Tavaszi háromkirályos

Táj

Te csontig tiszta

Te kezded el

Telihold

Tell

Temetés

Tengeriföld

Tenyerem

Tégy félre valamit

Téli délibáb

Téli halászat

Tihanyi Angelus

Tihanyi domb

Titkok között folyik életem

Tócsák, füvecskék

Tömjén

Triptichon

Tudósítás

Tücskök

Tücskös éj

Tüleion

Tünemény

Tűzhimnusz

TV

– U –

Uriás

Utolsó kapás

Úgy kezdődik

Úgy megy a hold

Úrfelmutatás

– Ü –

Ülök itt Jóbbal

– V –

Vadludak I.

Vadludak II.

Vadlúdékkal szállt az ég

Vagy-vagy

Valahol mindig süt a nap

Valakinek mondom

Valamit tudnak az őzek

Vasárnap

Vádlottak padján

Váltóláz

Vándorének

Vegyétek, egyétek

Verecke

Verőfény naplementi

Veszteséglista

Végül I.

Végül II.

Véres alkony

Vigyázz

Vigyázzatok rám

Vihar

Világvégeiglen

Villanó körmű

Villanó zápor

Villanófényben

Virágzó fák

Virrasztók

Visszapillantó tükörben

Visszaszámlálás

Visszatalálok?

Vízözön

– Z –

Zárás a Louvre-ban

Zöld

– ZS –

Zsoltár rendkívüli

Zsoltárféle

Zsoltározó

Puszta Sándor könyvei

Versek

Búzaszentelés (1934)

Jegenyék, üzenem a Nyárnak (1936)

Gyümölcsoltó (1937)

Pók a tükrön (Cserépfalvi kiadás, 1938)

Vadludak (1940)

Versek (1940)

Rapszódiák Könyve (1941)

Hegyre menet ritkulnak a fák (Magvető kiadás, 1969)

Bronzveret (Magvető kiadás, 1974.)

Próza

Líra a művészetben

Levelek Anonymához

A szerző bevezetője

Izgalmas kaland az évek partjain visszafelé barangolva, találkozni arcainkkal. Nemcsak az idővel, velük is, el kell számolnunk. Mindkettő meghaladja erőnket. Számáthatunk-e irgalomra?

A sematikus életrajzi adatokon túl: – 1911-ben születtem Görgetegen, Somogyban; iskoláimat Budapesten végeztem, itt szereztem doktorátust esztétika, filozófia és művészettörténetből, s ezt folytattam egy ideig Rómában is; majd pappászentelésem (1934) után rövidesen, 1937-ben Leányfalura kerültem, melynek azóta, megszakítás nélkül, plébánosa vagyok s papi teendőim mellett, intenzíven irodalommal foglalkozom; – mindig izgalmasabbak a belső adatok és jellegzetességek.

Verseket korán kezdtem írni. Apám Ozora-i, anyám Marcali-i. Apám apja egy balos „jótállás” következményeképp elszegényedett s négy fiával és egy lányával, igen nehezen kaparta vissza dobravert házát az alvégen, s egy kispincés szőlőt az ozorai

„hegyben”. Rá is ment. Anyám apja „mónár” volt, pár gimnáziumot végezvén (híres lovait is Cerberus és Pontifixnek keresztelte), Berzsenyi-rajongó, sok versét tudta „betéve”, s iránta való tiszteletből vette ki árendába a niklai tekintetes úr birtokszomszédságában, a Bukógát-i vizimalmot. A szülőföldtől sosem szakadtam el. Így nyaraim s az iskolai szünetek a Sió, Rinya s Kapos, sorsos folyóim s az édes Dunántúl bűvöletében teltek, s égették belém, ősöktől kapott örökségként, a néphez, a földhöz s az e tájhoz kötődő, máig meg nem szűnő vonzalmamat.

Első kötetem, a Búzaszentelés, 1934-ben, a két utolsó, Hegyremenet ritkulnak a fák 1969-ben,  s a Bronzveret  1974-ben jelent meg, mindkettő a Magvető gondozásában. Több versem lírai antológiákban, néhány olaszul, németül, legutóbb pedig szlovákul Emil Boleslaw Lukács fordításában is megjelent. Valamint folyóiratokban, a Kortárs, Élet és irodalom, Vigília, Alföld, Új Auróru stb. közölték.

Belső jellemzés felvillantására pedig hadd álljon itt a Magyar Rádió – Gondolat, Költők albuma, Lírai önarckép c. – sorozatában elhangzott utalásaim vázlatos összefoglalása, mely valamiképp költészetem ars poetica-szerű megfogalmazása is. Mindhárom riporteri tudakozódás a költői alapállás és magatartás irányába tör, hogy milyen is témalátásom, mik verseim témája? Így foglalhatom össze: Minden, amivel szembetalálkozom: egyetemes. Isten és a teremtett világ, fű, fa, virág, csillagok! Az ember, horizontálisan és vertikálisan, külső és belső tájaival, természetes és transcendentális igényeivel és feszüléseivel. Az élet fényeivel és árnyaival. Életünk szépségeivel és mosolyával, könnyeivel és küzdelmeivel, sikereivel és eredményeivel! Korunk kozmoszával! Egyszóval, semmi elől ki nem térve, még retteneitől sem elbújva – hisz éppen mi, korosztályom, éltünk át két világháborút! – mindezt költői intenzitással, a költészet síkján vetítve, a költészet nyelvén fogalmazva: ösztönösen és igényesen.

Időzzünk csak kissé e lírai égtáj alatt.

Henry Brémond mondja a Poésie pour c. tanulmányában: minden költészet, valamiképp ima. Tehát valami szakrálisra gondol. Ezt vallom én is. A költészet valami szakrális, nagy, emberi. A belső legőszintébb megmutatása. Éppúgy, akár a tánc, a mozdulat és a mozgás, szinte agóniáig felkínzott eksztázisfergetege. Vagy a képírásban, táblafestésben a vonal mozdulatlan örökkévalósággá fagyasztott ikon-merevsége. Létrejövése, inkarnálódása első fokon a thaumadzein,  a csodálkozás. Másodfokon a közlés kényszere, még ha harcot, küzdelmet, krízist idéz is elő. Hogy vall Ady? „Ezért minden önkínzás, ének – szeretném magam, megmutatni!” Vagy Juhász Gyula: „Parfőmét érezni a szavaknak… s elvérezni egy fonák igén…” Ez bizony mindig küzdelmet jelentett. Küzdelmet és bizonyosfajta folyamatos előzményt. Azt hiszem, minden alkotó érzi ezt, akár színnel, vonallal, anyaggal vagy hanggal dolgozik. Meg kell küzdeni mindenért. Ha nem nekünk, hát elődeinknek! (Bár valami mindenféleképp ránk is esik belőle!) A remekműnek is van előzménye. Liszt olyan nagy, teljes, hogy utána már jöhet Wagner; Berzsenyi akkora óriás, hogy lehetséges Vörösmarty.

Az igazi költészet világokat és egek feletti egeket mozgat meg, ezért is tud örök érvényű szépséget, fényt, vigasztalást árasztani. Mekkora ez a mélység? Felmérhető-e igazán? Az angyalok az égből zuhantak, asztrális ködökből, fényévek ezredéből hull a csillag, facsúcs-magasból, ághegy-himalájáról hull a levél, a könny szemnyi magasból esik, asztal-magasból hull a morzsa, az ember álló helyzetből bukik – mégis magasabbról tud zuhanni, mint a csillag, s mélyebbre, mint az angyalok! Ezt nemcsak érezni, de érzékeltetni, kimondani is a költő feladata. Valami megrendítő van itt jelen. Valami nagy, nagy misztérium. Föntebb ösztönös és igényes megfogalmazást említettem. Célzatosan. Árnyalt szavak. Mindkettő az alkotóra s az alkotásra is vonatkozik. Én mindig inkább az ösztönösen-alkotó, mint a tudatosan formáló költőhöz vonzódtam; lényem szerint őt tartottam többre. A megérzés, az intuíció varázsát. A Hatodik Nap-tól kezdve minden könnyű, kész a teremtés! Mindennek neve, rendeltetése, feladata van. De az igazi alkotónak, a hat nap előttiből  kell hoznia valamit! S ez már diamonikus elem, a Tűz ellopásával azonos. Kísértés és megkísértés. Egyszerre útonlevés, vándorlás és hazatérés az emberiség közös nagy emlékezetébe. Onnan hozza ajándékát, revelációit.

S egy villanást, műhely-világomból is.

Nyolc verses kötetemben túlnyomóan a hagyományos költészet formáit, rímeit éreztem kifejezőnek, – vagy úgy helyénvalóbb – rámszabottabbnak. (Bár itt-ott régebben is, lázadoztam.) Ma egy belső átalakulás, fejlődés – küzdelem a százarcú szóval – révén, az avantgard rövid, zárt, töredezett, csaknem rímtelen, de szigorú, belső kötöttséget s törvényt hordó stílusát. Belső kényszer ez. Lényeglátóbb lettem? Valamiképp. Így fogalmazhatnám: a szó aszkézisén át eljutottam a képalkotás megrendítő, tömör egyszerűségére, amely egyszerre a lényeg egytömbből valóságát, legbensőbb belsejét tárja föl. Csoda, ha mindössze pársoros versek ezek? Jellemző képletei: a Lorca-vers, az Aidephone, vagy a Levétel a keresztről.  S itt kell említést tennem, az írásjel-nélküliségről, a vesszők, pontok stb. írásjelek elhagyásáról. Nem szeszély, divat, extravagancia, mégkevésbé hiú feltűnéskeltés ez részemről. Én ezzel, – ha első hallásra furcsán hangzik is – az olvasót tisztelem meg! Egy vers, kép, igazság oly sok irányból, oly sok felől közelíthető meg. Ha nincs a szokványos írásjel kitéve, az olvasó maga kényszerül kirakni, mégpedig belső egyéni felkészültsége, igénye, érzelmi gazdagsága szerint s így valósággal alkotó-társsá válik, kényszerül (ha nem is szó szerint) újrakölteni a verset. (Az esztétika ismeri az Einfüllungs-Theoriet!) Valami ilyesmi ez is, helyesebben ilyesféle… Így benne, az olvasóban lesz kész, egész a vers.

A kötet összeállátásánál a jellegzetességre törekedtem. S bár ehhez tartoznának a legkezdés kora-versei, melyek még Katona Sándor néven jelentek meg itt-ott, mégis elhagytam őket, mert épp a huszon-év verseinek válogatása okozott legtöbb gondot. Hisz a Búzaszentelés  megjelenésekor még nem töltöttem be a 23-at, tehát az e kötetben lévő verseket előtte  írtam. Amik itt mégis ezek elé kerültek, közlésüket annak a primér (vagy együgyű) bájnak, hamvasságnak (ki nem elfogult ifjúkori verseivel szemben?!) köszönhetik, mely tulajdonuk és jellemzőjük egyben. (Gondolok itt a Kezdés, Bogár Imre, Áldassék s még párra…) S épp emiatt belevettem olyanokat is, melyekről tudva tudom, hogy elhagyásukat a szigorú verstan javallta volna. Mivel mentegessem e tettemet, a kritika előrelátott kihívását? Mit mondhatok? Egy kérdést: nézted meg már figyelmesen egy fa évgyűrűit?

Költészetem szolgálat. Jegye a néppel, hazámmal, a tájjal való összeforrottság. A belőlük fakadottság és hozzájuk-tartozás, velük-eljegyzettség föladhatatlan érzése. S hadd utaljak itt lelkem transcendentális igényére is, amit így fogalmazhatnék: Lábam alatt föld van, fejem fölött ég, mindkettővel szemben tudom kötelességemet! Ez egyúttal a kitárt szív, a kitárt kéz mozdulata: az ember felé, hogy boldogabb, – a világ felé, hogy szebb, a föld felé, hogy otthonibb legyen!

Íme itt fekszik a könyv, itt fekszenek arcaim.

Vajon, hogy tekint rájuk az Angyal, kiről valaki azt mondta, hogy rettenetes…

mert minden megváltozik

mert nem az semmi régóta már

már tegnap sem volt az, tegnapelőtt sem

sőt már jóval azelőtt sem

csak az Angyal szeme ugyanaz

szemeim mögött

ahogy a Hegy mögül figyel

s nemsokára hazahív

P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

Tizenöt éve halott már Leányfalu papköltője. Katona-Puszta Sándor költői indulásának nagy lendületet adott annak idején Móricz Zsigmond elismerő kritikája a Kelet Népében (1942): „Puszta Sándor a legnagyobb rejtély volt előttem évekig. Ez a rejtély most megoldódott. Nem tudtam, mire válik ez a szép szál ifjú. Pap lesz? Huszonöt éves korában már leányfalusi plébános. Szónok lesz? […] De most azt hiszem, megoldódott a kérdés: mégis csak költő lett. Idezüllik közénk…” És Móricz Vörösmarty és Arany nevét emlegeti egyik zengzetes verse kapcsán: „A Dunántúl zengése és az Alföld áhítata. Örülök neki: Valaki jött.”

Sándor költőbarátom, amikor sorra megküldte versesköteteit Rómába és ismertetést kért, büszkén emlegette a móriczi kritikát. Utalt arra is, hogy Tüskés Tibor szép tanulmányt írt költészetéről a Vigilia 1976. augusztusi számába. Valóban Tüskés mesterien megrajzolta a hatvanöt éves költő útját. Helyesen állapította meg, hogy az öregedő költő egyik fő jellemzője az elmélyülés, a befelé fordulás – „belső aranylás”, a tömörség. Főleg a Bronzveretben. Idézek 1976. szeptember 4-i hosszú leveléből: „Kedves Ferim! […] Október 28-án leszek 65 éves. Itthon is most kezdenek 'zarándokolni' felém, jóvátenni valamit. Igaz, hogy 25 évig önként hallgattam s ez kimaradt életemből, vagy a szereplésből. […] Ne feledd, reverendában vagyok, így ötször jobbakat kell írnom, hogy egy állami kiadó igazgatója vállalja az esetleges támadást; ehhez különben elég a Bronzveret füljegyzetét olvasni. Azt ők írták rólam. […] Székely László írta a Tüskés-tanulmányra: 'egyedül neked sikerült a katolikus gettóból kitörnöd s államilag is súlyt képviselsz.' Így igaz, a rádió, Kortárs, Auróra stb. úgy kérik verseim, nem én nyújtózkodom. Az írók Szövetsége már a Hegyremenet megjelenésekor beválasztott, új kötetemet a Magvető már lekötötte Személyreszólón címmel…”

A levél még hosszan folytatódik. Most, hogy erre az előadásra készültem, elővettem nekem küldött leveleit és versesköteteit, valamint a Vatikáni Rádióban elhangzott ismertetéseim szövegét is. Elolvastam Tüskés Tibor szép, értő tanulmányát is. Én talán kritikusabb lennék a papköltő-társsal szemben. Tény az, hogy Puszta Sándor elhagyta korai pózolását, költészete letisztult; kései tömörsége néha Pilinszkyre emlékeztet. Gondolati elemekből, találó képekből összerakott, csontvázszerű verseit sokszor átizzítja a látomás melegsége. Pl. a Poverellóról szóló vers:

két száraz ág

nem tellett többre

soha tündöklőbb dallamot!

De azért még kísért a régi póz és a szerepjátszás. A Cinkenyomban feloldott, nagyobb lélegzetű szabadverseket is olvashatunk. A költő fő témája az öregedés, az idő múlása, a búcsúzás. Szorongás és remény szövi át elmélkedéseit.

eddig kerülgetett

most már ideért ez már a Nagy Ősz

ideje a zsoltároknak

hócsipkés járdaszél

nikkel pályaudvar

vadlúd-szerelvények csörömpölése

szavaim alatt megalvadó vér

mindenen rajt az ujjlenyomata

átitat vízjegyével

ezüstöt önt kétoldalt homlokom köré

csenddel havazza szemeim

szétmorzsolt szavaim bevéreznek…

Kissé keresettek, erőltetettek a képek, hasonlatok. Nekem különösen az Emberfia című bibliai ciklus tetszett. Itt egyszerűbb, bensőségesebb a vallomás:

egyéni

helyi

kicsi golgotákkal

teli a lét

mindnyájunknak meg kell halnia

Vagy egy másik részlet ugyanebből a ciklusból:

Vissza kell adnom

mindent neked

Uram

ím vissza is adok

nincs már semmim

és senkim sincs

kagylóhéj-üres vagyok

Te zúgsz bennem

örök Óceán

Mivel magyarázható, hogy a papköltő Puszta Sándort felejtik, életművét homály borítja? A Prohászka ihletésétől elinduló Sík Sándor vagy Mécs László költészetével sokkal többet foglalkoznak, újra kiadják verseiket. Mécs Lászlóról most jelentetett meg egy kis monográfiát Rónay László, aki – apjával együtt – sokat tett azért, hogy Mécs megtalálja helyét a magyar irodalomtörténetben. Illyés Gyula régi, igazságtalan kritikája után Vas István „mogorva jegyzetei” kezdték feszegetni a Mécs-titkot, miután külföldön megjelent a kétnyelvű Mécs-válogatás Paul Valéry bevezetőjével. Sík Sándornak ismételten kiadták összegyűjtött és válogatott verseit; ez utóbbit Jelenits István értő és kritikus értékelésével. Jelenits jól látta, hogy a két háború közti „hódítók” és „diadalmaskodók” világszemlélete ma kissé idegennek tűnik az újabb nemzedéknek, nekünk, akik jobban átéljük a hit drámáját, és a megkísértett, küzdelmes hitnek adunk kifejezést. A papköltő „triász” harmadik (vagy első?) tagjáról, Harsányi Lajosról is hallgatnak. Formaművészete sokszor üresen kongónak tűnik. Nem szólok itt a legmodernebb és minden bizonnyal legnagyobb magyar papköltőről, Tűz Tamásról, aki egyáltalán nem volt „papos”…

Talán Puszta Sándor leányfalusi magánya, a magyar és a nemzetközi kulturális élettől való elszigeteltsége is hozzájárult ahhoz, hogy ignorálják. Ha kifejezésmódjában modernebb is lett; tematikája, világszemlélete a régi maradt. Kissé provinciális. Hiányzott nála a Sík Sándor-i fiatalság, vagy a szenvedés és az üldöztetés megtapasztalása, amely Mécsnek aranyfedezetet adott, vagy a szerelem-témát is merészen megéneklő Tűz Tamás tüze. Talán majd fiatal kutatók felmérik Puszta Sándor értékes életművét.

Halhatatlanság

Puszta Sándor emlékének

…barátom ne vess rám követ

ha nem leszek halhatatlan

(Puszta S.: Összegzés)

Korán jött a tél

hallgató házak a hó alatt

zárt spalettás villaablakok

mögöttük porlepte tűnt nyarak

temetőd felé ballagok –

lám neved viseli ez az út

de minden hiába

„hiúságok hiúsága”!

A temetőben sírkövek intenek:

„tartósabbak vagyunk, mint ti emberek”

s olvasom a bölcsességet:

„Csak az hal meg, kit elfelejtenek”. –

Szerény túlvilág

ha csak pár jóbarát

őriz meg emlékezetében!

Ki menti meg porló életem

azt ami legjobb belőlem

azt amivé évek során lettem:

a gyümölcsöt, ha igazán szerettem?

Háttal állok a telet hozó szélnek

s most ismét a kövek beszélnek:

„Én vagyok – Krisztus mondja –

a Feltámadás és az Élet.”

Ez a megemlékezés 1998. június 27-én Leányfalun

a Petőfi Művelődési Házban hangzott el, melynek

végén Puszta Sándornak ajánlott, itt közölt

versét olvasta föl P. Szabó Ferenc.

Csillagszedő 1930–1941

Vegyétek, egyétek

Arany búzatáblán,

Arany szél hegedűl.

A végibe ülök,

Lá-lázva, egyedül.

Színarany jegenyék

Aranyló határ,

Arany keresztek közt

Misézik a nyár.

Arany felhőt nézek,

Arany betűt írva,

Hogy telik a kék ég,

S előttem az irka.

Hogy telik a szívem,

Édes gyötrelemmel,

Kerekedő szemem,

Kerekedő könnyel.

Vegyétek, egyétek,

Szétszórom a versem,

Íme ez a vérem

Ime ez a testem…

Hozsanna

Friss kazlas napjaim

Tetejében állok.

Hozsanna fehér köd,

Piros tulipánok.

Csillagok, fellegek,

Aranykérgű hársak.

Cigányképű tücskök,

Mezítlábas társak.

Kisded király-angyal

Ím most bontok szárnyat,

Aranyozzátok meg

Ti fű-koronámat!

Vándorének

Csendemet nem fogja rozsda,

Nevettem a tegnapokra,

Híreseket fütyörésztem,

Titkok partján üldögéltem.

Szemem tükrén mindig fény volt.

Fölöttem a tiszta égbolt

Pereméről lehajoltak

A csillagok, úgy daloltak.

A magányom csipkerózsa.

De tüske csak belül ójja.

Vár rám az ég, jöttem onnan,

Ember voltam. Költő voltam!

Ha bánat zúg rám patakban,

Aranyt mosok a patakban.

A szívem az, mit feldobok,

Kapjátok el víg csillagok!

Áldásféle önmagamra

Szeretném, ha enyém lenne

A legzordabb, büszke dac

És magányom, akár az érc,

Olvadatlan, mint a vas.

Enyém lenne a végső csúcs,

Fehérizzás, zord parázs,

Melyből kicsap az örök dal

S felszikráz a látomás.

Melynek csúcsa Isten-közel,

Tüzesszekér, szenvedés…

Csak az állja, ki örökli

Elijahu köpenyét!

Kezdés

Élet, hófehér subájú!

Nap, hold csillagok.

Fogjátok meg a kezemet,

Ki most indulok.

Út elején a szívembe

Csorgasd sok dalod.

Firkálj tele szépségekkel,

Még vázlat vagyok!

Alkonyat

A hegy alól, mint halk vonat,

Szép lassan jő az alkonyat.

Elébe áll egy kék virág,

Átlépi és csak jön tovább.

Elébe áll a temető,

Lépése már nem törtető.

Egy sírnál hosszan keresett,

De nem találta nevemet.

Tovább oson, kutakba néz,

Haja ólom, a szeme réz…

Kis udvarokba beszalad,

Ruháján könnyű szénaszag.

Rőzse lobban, felforr a tej,

Ring az ég, mint roppant veder.

A házeresz meg-megragyog

S lefolynak rajt a csillagok.

Örökség I.

Örökségem ennyi csak csupán

Könnyek között könnyen mosolyogni.

Meghajolni a gondolat előtt.

Ha fáj a szív, víg dalba fogni.

Vigyázni szélben bimbót, rózsatőt.

Szétdalolni szívem melegét.

Hídnak adni két erős karom,

Ha két bogárka szárnyszegetten áll

Lombvesztett, ázott, őszi gallyakon.

A végzettel mindig szembemenni

Bátornak lenni, ha zeng az ég…

Örökségem, látod, csupán ennyi.

De nekem elég!

Biblia

Most mondta el épp a hegyibeszédet.

Kéklett az ég, mert szemeibe nézett.

Nyúlt árnyaik a zöldes vízre dobták

A nyugtalan fák s harántdőlt vitorlák.

Szakadt hálókról kék, ezüst patakban

Vízgyöngy szakadt s tűnt el a rőt iszapban.

S egész közel az ismeretlen éghez,

Nagymessziről a Tábor csúcsa fénylett.

Méh zümmögött. Madárka szólt. És drága

Arany kalászok ájultak a nyárba.

Az öböl mögött a visszhang zokogott,

Mert hallotta, hogy a „sírók boldogok!”

És este lett. Szállt két évezred szárnya.

Akkor léptem én épp a Bibliába.

Uram, mondd, mi lesz üdvösségem sorsa?

Lehajolt. S valamit írt lassan a porba…

Nyári éj

Az erdő mély, zöld fák alatt,

Fehér halott, fekszem hanyatt.

Meghaltam rég, csak álmodom,

Hogy élek és dalolgatok.

Oly újszerű a nyári ég,

Rózsagallyon száz rózsa ég.

A fű között, mint bakter áll

Lámpással, egy jánosbogár.

Pár csillag reszket messze fönt,

A kakukkfű még ráköszönt,

Aztán elalszik sebtibe

A margarét s az estike.

A fák között suhan a szél,

Félálomban ő sem beszél.

Egy jegenye fény-ingben áll,

Szundikál, ha vánkost talál.

Fölötte kék felleg úszik,

Fejét ráhajtja, aluszik.

Az álom jő, kezében fény

És megül mindenek szemén.

Édes varázsát szétküldi

S a csend a holdat fésűli…

Babér

A költőszív elátkozott homlok.

Rajta csak az áldás hófehér.

Előbb a láng, majd a töviskorona

S csak aztán az irigyelt babér!

Hála

Nem lettem hadvezér, sem hős.

Nem ültem tort vad csatákon.

Ha zeng a kürt, győzteseknek

A vivátot nem kiáltom.

Nem voltam emberfeletti,

De ember a borús mákon.

Köszönöm, hogy látom arcod

Megragyogni egy fűszálon!

Giorgone

Surrannak a fecskék.

Az ég nefelejcs-kék.

A hold nefelejcs-ék,

Benn száz nefelejcs ég.

Ezüst fellegecskék,

Tenyerén az esték.

Tűnő bánat, festék.

Hulló levelecskék…

Egyszerű dal az egyszerűségről

Egyszerű légy, mint as ösvény,

Minden házba, mi betér,

Tártkarú és barátságos,

Mint a lányos pipitér.

Egyszerű légy, mint a korsó,

Vidámszívű és kitárt,

Fénylő mosoly, mi kinyitja

Szívek ajtaján a zárt.

Egyszerű légy, mint az álom,

Amiben hős is lehetsz,

Meg nem sebző, mint a holdfény,

Mely a csillagokba vesz.

Egyszerű légy, mint a kristály,

Szétsugárzó, szép öröm,

Féltsd a lelked szűz hímporát,

Ne mossa le soha könny.

Hajnalcsillag, alkonyégen

Kézszorítás, jó meleg,

Mint a harmat, mi virágok

Kelyhéről tisztán nevet.

Egyszerű légy, mint a gyermek,

Játékszere a nagy ég,

Ki koporsók, vermek hátán

Égi biztonsággal lép.

Tanítsd mesemódra élni

Ezt a nyűgös életet,

Hol kijut a szenvedésből

S minden vállra jut kereszt.

Hogy kis utak, csöpp kis célok,

Csöpp unalmak, csöpp csodák

Minden napok martyr-ágán

Rak fészket a boldogság!

A nagy élét titka ilyen

Egyszerűségben lakik,

Egyik naptól, másik napig

Tegnapoktól, holnapig!

Hős maradni! El nem esni!

Fénybe mártva homlokod,

Lágy kenyérrel visszadobni,

Azt, ki kővel megdobott.

Kétannyira elkísérni,

Azt, ki lépni kényszerít,

Megfelezni köpönyöged,

A sebekre tépni írt.

Tiszta légy, mint a szabadság

S szabad, mint a gondolat!

Mint tenyér, mit homlokával

Olvashat el a bús vak!

Egyet tanulj: hinni, hinni!

Mert csüggedni nem szabad.

Őrzők féljetek a strázsán,

Minden őr, rabnál rababb!

Légy ember az emberek közt!

Jóízű, mint a kenyér!

Titkot ne hordj, olvasható,

Nőni-szomjas, mély gyökér.

Bánat-völgyén csak zarándok,

Kit nem rág a félelem

S hazaérsz, már vár az Isten,

Kitárt-ölű Végtelen!

Számadás este

Lám ennyi csak, mit ma elértél

Mások helyett elmondtad az imát

S a te kérésed meghallgatatlan maradt.

Betegeknek, kik sajkáik elkötötték,

Csempésztél csöpp reménysugarat.

Fecskéket csaltál pár szegény-ereszre.

Dalt daloltál daltalan ablakok alatt.

Teltfényű, tükrös gyermekszemekben

Megcsillogtattad Istent s magadat.

Nem sok, hidd el.

Mire vagy hát büszke?

A mindenséghez annyi, amit tettél,

Egy fűszálat, mit letiport a láb,

kiegyenesítettél…

Gyalogösvény

Patkónyomak közt kanyarog

Az életem rajta gyalog.

Lankadatlan réten, vízen,

Sosem pihen, sosem pihen.

Nem torpan meg, hegyekre hág,

Viharokon keresztül vág.

Az őseim büszkén, lovon,

Én már csak így, gyalogoson.

Szívetekhez így is elér,

Amíg egyszer tetőre ér.

Csák jődögél Meotiszból

S lehet, egyszer visszafordul…

Ősöm

Szemében szikrázó,

Holdas országutak,

Szívébe ordas szél,

Dalok után kutat.

Arca mély tengerén

Vad, tarajos habok.

Magyar kezek vágták,

Kajtorgó labancok!

Futott Rákóczival,

Megtért Rákóczival.

Parolázott ninccsel,

Búsuló kuruccal.

De soha áruló!

Soha Bécs, se ármány!

Áll, mint egy magányos,

Ősi szerfa, bálvány…

Az a másik

Bizony bennem, sokszor érzem,

Láthatatlan él a másik.

Koppány üköm, táltos fajta,

Ki a vad pusztába vágyik.

Kelevézt kap, lóra pattan,

Amíg én a zsoltárt mondom.

Vagy tűz mellett, szeri kobzán,

Igricdalt ver, pogány módon.

Kétfelé húz az egy-vérünk!

Ha én térdem, fejem hajtom,

Ráncba fut két ferde szeme,

Küllő marad templomajtón.

De ha hulló fajtám sorsán

Kiáltani, vérem lázít,

Legbelül, a szívem mélyén,

Csak átölel az a másik.

Összebékél mindörökre,

A szívemből néz reátok.

Együtt kapunk föloldozást,

Vagy együtt száll ránk az átok…

Magyar sors

Ködbeszédült, megfakuló,

Áldottsorsú jegenyefák.

Oltári láng, gyújtott fészer,

Ének, sírás, bús tivornyák.

Semmi új és semmi régi,

Csupa szent és csupa titok.

Pusztaszer és szent Pilisek,

Horpadthátú királysírok.

Magyar sors és semmi, semmi!

Így bolondít Európa…

Mert itt mindig mienk a víz,

Hej, de másé mind a fóka!

Ilyen virtus még kevés volt,

Ilyen virtus nem lesz többé.

Csupa csók volt, csupa semmi,

Életünk az égé s földé!

Magyarságom

Egy a lázzal,

forrósággal,

az élettel,

a halállal.

Kárhozattal,

üdvösséggel.

Kenyér és víz,

egy az éggel!

Oltári láng,

gyújtott fészer…

Csipkebokrán

szívem ég el!

Honfoglalók

Fölöttük az ég viharral,

Tele pata s bivalynyommal;

Villogtatott ezer fenét,

Kifordított tengerfenék,

Előttük a bokrok ölyvvel,

Szláv, kabar és besenyővel,

Lassan több volt a sebesült,

Mint ki kócos lovakon ült,

Egész népe oda veszne,

Ha fordulna, visszamenne,

Föláldozták az agg Álmost,

ki népével visszavágyott,

S Árpád véres gyula-karddal,

Lezúdult egy marok rajjal;

S a szekérsor, a málhájuk,

Mint füst, lassan folyt utánuk…

Magyarok szimfóniája

A hold most csókos csoda-kút,

Ezüst poros a vén tejút.

Valahol zúg egy kőmalam

És elmereng egy dallamon.

Gellért és Walter hátranéz

És lassan minden ködbe vész…

Tihanyi domb

Hull a fény a Tihany dombra,

szórja az ég nyalábolva.

szórja, szórja, szórja, szórja,

mintha négy nagy sebből folyna.

hull a fény négy nagy kék sebre,

teméntelen nagy, kék vízre,

a nyihogó, vad habokra,

hullámsörényű lovakra…

hull, hull a fény, énekelve.

Aszófőnél egy lófejre.

Aszófőnél egy kopjára.

tán a horka sírdombjára.

Mikor testét felnégyelték,

ami maradt, itt temették,

átvert szívét, kivájt szemét,

Tihanyba meg szép Szár Endrét.

fénnyel telik száz barázda,

arany írással a tábla.

hull a zsarát hét határba.

a szívemre, a hazámra…

Hazám I.

Őszi levél

Őszi fákon.

Őszi holdfény

őszi tájon.

Őszi arcod

Őszi tájkép.

Hallgatagon,

Némán is szép.

Őszi szél csak

Fújja, fújja,

Felejtse el,

Aki tudja…

Keresztednél,

Ki megállott,

Annak neve

Legyen áldott!

Somogyi táj, aranybölcső

Ahogy dalom most kibontom,

Egész ég a pólyarongyom.

Rinya fölött arany felhő.

Várd, amíg a csillagod jő.

Aki vár, kit sors marasztal,

Nagyobb lesz, épp hét arasszal.

Mindenkinél nagyobb lesz ő.

Somogyi táj, aranybölcső…

Hej az apám, hej nagyapám,

Üres markát fújja a szél.

Tőlük nekem jussom nincsen,

Csak a szó, mi dalban beszél.

Bogár Imre

Látó szemed, jaj, kiszúrva,

Rajtuk két öl föld van.

A válladon, dacos szádon,

Hej, mekkora csönd van.

Nem fehérül vászonüngöd,

Sem fogaid fénye.

Grófkisasszonyt ölelgettél,

Léprementél érte.

Bogár Imre, ölőidnek

Megbocsájtasz, látom,

A sírodon nem fegyver nől,

Furulyafa, három…

Áldassék

Áldassék ez alkonyóra,

Simogass meg Istenem.

Szórd kegyed kis lázadódra,

Összeteszem két kezem.

Legyen békéje a szóknak,

Lehunyom a két szemem,

Könnyezőknek és síróknak.

Simogass meg Istenem.

Minden harc és minden lárma

Csituljon el szívemen.

Te lakjál benn, te légy álma.

Simogass meg Istenem.

Áldassék ez alkonyóra,

Összeteszem két kezem.

Szemem húnyom, figyelj szómra.

Simogass meg Istenem.

Örök embersors folytatásnak lenni

Ez vagy te, boldog huszonhárom évem,

Glóriás kezdés, megállt folytatás.

Tavaszaim fehér mámorában

Istennel kötött boldog, tiszta nász.

Tulajdonképpen

Fehér folytatás vagy

És kezdet egy nagy kezdet kezdetén,

Ahogy lelkem nyúl az ég felé,

Úgy teljesül benned is a fény.

Örök embersors folytatásnak lenni,

Bennem a folytatás mégis megakad,

Valaki testem márványsírkövére

Meg nem lett neveknek, koszorúkat rak.

Óh titkos embersors! egyre megy

Minden itt,

S te ugyanaz maradsz,

Minden percben mégis változol,

Öröktől-gondolt sorsúton haladsz.

Napjaim arcát magadban hordozod,

Igés jövendők hordnak benned hőst

S köszöntöd a tegnapok futását,

Mint régismert, titkos ismerőst.

És eljönnek a szárnyas látomások,

Piros esőt zúgatnak rád a fák,

Kínálkoznak harmatos Tejútról

Örök diadémnek csillag-koronák!

Tulajdonképpen

Fehér folytatás vagy,

Fényben kezdett kezdet, tiszta folytatás,

Mi tart mégis s formál ugyanazzá

S miért leszel minden percben más?

Különös, furcsa imádság

Nem kérek mást Uramisten,

Lankadt szívvel, nagysokára,

Csak egy csendes, szép imádság

Maradjon meg alkonytájra.

Hogyha majd az álmos este

Szívemen keresztbe fekszik

S a virágok fáradt kelyhük

Szépen, csendben leeresztik,

Tudjak mosolyogva halni.

Kísértésbe ne vígy többé.

Hiszen ilyen ritka rózsák

Az égé már, nem a földé…

Tégy félre valamit

Tégy félre valamit

Csendedből s tégy félre

Lármádból, nyárból is,

Mi elég lesz télre.

Tégy félre valamit

Örömből is, ha van,

Jó lesznek morzsái

Majd a bánatodban.

De bánatodból is

Tégy félre valamit,

Kell a súly, mi ajzza

A lélek szárnyait!

Tégy félre mosolyból

S a könnyeidből is,

Egyetlen drágagyöngy,

Mely soha nem hamis.

Szíved, mindent, felezz!

Emberséged soha.

Ha az kell: tékozolj!

Egészbe add oda!

Magyar nyelv

Magyar nyelv, édes,

Édes anyanyelvem,

Hol születtél?

Hol szívtad ízeid, színeid?

Csadamély-zengésű zenéjét friss, fürge szavaknak?

Néha vihar vagy! Néha parázsló tűzvész! Kikelet!

Néha meg telt ég s rajtad csillagmiriádok ragyognak.

Harmat vagy néha; pár furcsa virágon könny vagy és illat vagy! S nyáron

Madárdal. Halk patakcsobogás. Szitakötők szárnya-danája.

Édes, távoli zümmögés. Vagy kiáltó dörgés. Vad indulatok vad

Villámló zuhatagja. Fák szava, szél szava, rétek imája.

Völgy ölelése. Kurjantás. Ének. Szeri-dal Hallali! Harci vezényszó!

Havasok nyögése. Cikkanó késhegy! Kőbalták izmos zuhanása.

Néha meg nádsíp. Hajlékony fűzág. Fűvek lágy selyme-simulása.

Bársony tilinkó vagy, őz-sírás, fekete lombú vadonban.

Néha meg kard vagy!

S kit megsebesítesz, örökké érzi hűs pengéd élét.

Bárhol barangol, idegen földön; utakon, tájan, országhatáron –

Visszasír téged! És visszaérez, mimt anyját a gyermek,

Kirabolt sír a holtat, esküjét a lélek…

Szeretlek, édes anyanyelvem!

Igék, alanyok, lobogó hajú jelzők!

Bő teli-zengés, remegés, sejtés, leányszemű álom.

Férfi-erő! csillag, gyöngy, forró, diadalmas asszonyi alázat.

Mert te vigasztalsz, lelkesítsz, áldasz.

S rajtad keresztül hallom, szólni az Istent!

És szeretek mindent,

Mit kifejez csodadús-ölű árnyad,

Fényed, muzsikád, dallamod, hangzatod hajlékony s kemény vonala.

Szeretem azt, ki téged beszél! Ott csüngök az ajkán.

Kiben vérré válasz és más szívek rétjét öntözöd bő folyamoddal.

Játszom veled. Simogatlak. S mint piros cseresznyét

Szedegetlek rímed kosarába. Imádkozom rajtad.

Tisztellek. Ízlellek. Kortyollak halálos korttyal.

Belőled kötözök szárnyakat a földre,

Hogy közelebb jusson az éghez…

Mindenkit szeretek, akik értenek. Halkan mondanak téged.

Kik testvéreim a szóban, szavaidban!

Mint ámuló gyermek, állok előttük,

Kerekre-nyíló, csodálkozó, nagy teli-szemekkel.

Kik úgy jönnek le a dombról, viharos hegyekről, jönnek a rétről, mezőkről,

Mint hatalmas szálfák! Rengetegek orgonálnak szívükben.

Vállukon szerszám, kezükben kakukkfű, hajukban csillag,

Amiket ide áldoznak és szétszórnak közöttünk;

S mind, mind téged, anyanyelvemet beszélik.

Ujjongok velük, kik teveled indulnak, hódítni világot!

Hogy naggyá tegyenek, idők s emberek felett, örökre. Amen.

Életem

Úgy adták a századok életem

Kézről kézre, mint korsót

Áldomás után, harcos őseim,

Miből erős és boldog jövendőt ittak.

Tele van a rét gyöngyvirággal

S kelyhükből sárgabögyű rigók

Szürcsöltek, piros csőrrel,

Víg dalt és új tavaszt…

S elszálltak a hajnali szélbe.

Óh életem, te drágamívű korsó!

Gyöngyvirág édes, szűzi kelyhe.

Ki fog tele tölteni téged

S ki fog kiinni fenékig?

Betlehemi éj

A hold beszűrt a kunyhórepedésen,

Ezüst almot hintett szerte szépen.

A glória már fényes-messze zengett.

Elaludtak. Szendergett a Gyermek.

Mária édesen a bölcsőre hajolva,

József, az ács, s fejénél a szalma.

Aludt a csacsi és a hű ökör,

Ez éjjel nem riadt egy kutya sem föl.

Bogrács alatt a tűz. Csuporban a tej.

A fák, a bokrok, mind. És száz virágkehely.

Aludt a jószág. A tágas gádorok.

A mindig virrasztó csordapásztorok.

Egy kis bari, tán álmán, bégetett,

Sóhaja gyapjak tavába veszett.

Aludt a ház. A csend. A kispatak.

Háztetőn a nád. S a házelőtti pad.

Aludt a szerszám, a szíjj. Ostoron a nyél…

A gyalogúton állva, elaludt a szél.

Gyöngytollú szárnnyal, mind, a madarak.

Aludt az éj is, egy nagy fa alatt…

A glória már csak szinte zümmögött,

Mint a hold zenéje, alvó fű között.

A Hűség virrasztott

Léptét hallani,

Hogy ébren legyen itt

Mindig valaki…

János apostol egy szirommal beszél

Már nincs hazád!

Ég és föld közt lebegsz,

Akár a hold, akár a Nap,

A planéták és a csillagrendszerek.

Tán a Lélek szárnya mennydörög,

A természetfölötti fogantatás!

Még fogni szeretne a föld, örök

Súly s tép e fénylő szárnyalás.

E zuhanás, a mélyből fölfelé –

Vagy le; – hisz itt nincsen már irány,

Erre, arra. Az örvény van jelen.

Helyed ismeretlen már a fán…

Nincs jászol, szalma, – angyalak kara

Nem kiált rád zengő glóriát.

De leválva az almafakocsányról,

A világ hazád és már nem hazád!

Virág voltál, örökkön örökké!

Nem marad utánad egyetlen gyümölcs.

Eloldtad magad minden elmúlástól,

Csak pillanatra láthatott a föld.

Stigmád a fény, a lételőtti lét.

Nem tapad rád a végesség íze.

Ujjongva szállsz. S a fénybe hozsannázod:

Kezdetbem vala az Ige!

Húszévesek malma (Korunk falára)

Malom vagyok s az élet ittfelejtett,

Zúzott vitorláim nem próbálja szél.

Kifogyott a búzám, üres a garat,

Villámló viharral új harcra nem kél.

Bennem őrölték a háború lisztjét,

Doberdó vad poklát, ágyúszót és jajt,

Felöntőmön bús, véres álmok nyíltak,

Innen zsákolták a világba a bajt.

Eszméket öntöztek dúlt garatomra,

Kant és Nietzsche volt a keserű molnár,

Fekete volt a liszt, ganéja, pora

Befogta a tengelyt s azóta nem jár.

Tépett vitorlával, kigyúlt viharban,

Lisztemet szórták diplomata-boncok,

Egymást kenték vele, míg alig láttak,

Őrültek, zsenik, kanászok, bolondok.

Átfestettek és „új kultúrát” írtak

Megrokkant, esett, keshett vállaimra,

Tanították Hitlert, új „emberséget”,

Szemükben Isten – álom, utópia!

Kultúrából csók lett s csömör a csókból,

Kín a szerelemből, s adója véres,

Megőrült kánkánt jártak a századok,

Nincs búza garatra, ami van férges!

Jöjj hát Molnár! Jöjj tavaszunk a télre!

Friss szél feszítse a malomvitorlát,

Új emberség s a világ korhadt malmát

Forgassa meg vadul új fiatalság!

Invocatio

Az éj dajka énekelget,

Dajkálja a síró eget.

Épp most kezdi bepólyálni,

Fehér felhők pelenkái.

Ráülteti egy csillagra,

Tejút tejével itatja.

Tör melléje holdkalácsot,

Szinte hallani, hogy csámcsag.

Engem ne tejjel itasson!

Vad szelekbe pólyálgasson.

Nekem villámokat adjon.

Zivatarba takargasson.

Izzó koszorút fejemre,

Adjon csillagot kezembe.

Verjen, sose dédelgessen.

Engem viharnak neveljen!

A szentlélek himnusza

A Lelket várom, a Nagyszerűt,

Mi Szépségekben szíven üt.

A Lelket, ki az Atyától lett

S a vizek felett lebegett.

A Lelket, akiben élet forr,

És rózsáival teleszór…

A Lelket, mely gyújt, csodát mível,

És betölt kegyelmeivel.

Mi föntről, egekből árad át,

Az örök élet áramát.

Mi telít, ürít és újra tölt

És újjászületik a Föld!

A Lelket várom, az Ihletőt,

Ki megvigasztal szenvedőt,

Ki megihleti az alkotót,

Akartat velünk minden jót!

Ő áll mögötted, ha verset írsz,

Ha víg vagy és ha sírva sírsz.

És rádcsorog, mint hű, szende fény,

Mint piros szárnyú költemény.

A Lélekre várok, lesem én,

Mely örök ifjú, sose vén.

Ifjabb, akár e zengő tavasz

És szirmaival behavaz.

A Lelket várom, dús égi Szél,

Ott fú, hol akar és beszél.

Mond kimondhatatlan szavakat

És kormányoz világokat.

Mint Isten zord villáma repül,

Pápák szavára települ.

Zúgó Vihar, mi úgy rohan át,

Hogy elgörbülnek a koronák.

Mint irgalmas szellő lengedez,

Békéjével simít, legyez.

Megkérem, mondjon majd értem szót,

Védje az egyedülvalót.

Velem, veled, és vele legyen,

Hogy minden ember szent legyen!

Legyen, aki víg s ki bús, az is,

S legyenek mind a holtak is…

A Lelket várom, Vigasztalót,

Hogy szóljon és mondja azt a Szót,

Mi tisztán a Lélekből való,

S egyedül örökkévaló!

Amely minden szóba beleszól,

Melyre a cédrus meghajol,

Amely száll a Libanon felett,

És Kérdés is, meg Felelet!

Amely zengve zúg és zúgva zeng,

Magasságban s a mélyben lent!

Ki az Infernókban s Poklokon,

Az egyedüli Hatalom!

És ki egyedüli Úr csupán,

Pecsét, az Isten trónusán!

Tűzhimnusz

Tűz, te dalolj, okosíts,

Új reményre jogosíts.

Tűz ragyogó lobogó,

Madárdal, citeraszó,

Szárnyaim kidaloló,

Tépett eget karoló,

Te mohó, terebélyes,

Te veszélyekkel késes,

Sebeiddel sebesíts,

Fellegekbe menekíts!

Hordhassalak vállamon,

Légy mindig a pártomon!

Legyek hevedtől heves,

Lángos lángodtól tüzes,

Üllődön te verj sebes

Virággá, tündökletes!

Én te, én te, én te, én,

Fény te, fény te, fény te, fény!

Legyek veled telt edény,

Légy osztatlan az enyém!

Teljek színültig veled,

Míg egészen te leszek!

Te én, te én, te, te, te,

Versem izzó krátere!

Genesis

Szemedben roppant világok

Súlytalan és sötét

Tömege gubbaszt, de lényed

Lakja a menny körét.

Kezedben csillag-csapatok

Fény-serege fészkel,

Még nem teremtettél időt,

Még nincs nappal s éjjel.

Még nem mozdult a lusta köd,

Szárnyai letörtek,

Akaratodban volt csak ég

S alakja a földnek.

Még nem volt tér és nem volt hely,

Hol megvesd a lábad,

Még nem volt ember, ki dicsér

S zengje sok csodádat!

Még nem volt hang és ritmus sem,

Nem volt szín, sem alak,

Nem voltak halak, állatok,

Csak ernyedt ősanyag.

Időelőtti nagy idő,

Csend virraszt az űrben,

Minden nem-létező ragyog

Benned, mint tükörben.

Még nem indult el semmisem

S nem volt még megállás,

Magadban voltál, egyedül,

S kívüled nem volt más!

Ha szóltál, szavad visszahullt,

Visszhangként magadba,

Önmagadat szemlélted csak

S formáltad alakba…

Még nem volt múlt és jövő sem,

Folyamágy hat napnak,

Te tudtad, benned minden van,

De ők nem, hogy vannak!

S ím ekkor akartad: Legyen!

Minden külön képed.

Magadból kölcsönztél színt

S mindegyikbe lényed

Öntötted át s a létezés

Titkát rájuk szabtad,

És rajtad kívül zúgtak el,

Mik benned ragyogtak!

Szemedből villan, kidörög

A fény s énekelve

Hasítja ketté a ködöt,

Nappal s éjjelekre…

Már mozdulnak szép ujjaid,

Hogy vízeid mérjed

És fényes útját fussa meg

Sok zord égcseléded.

Hördülnek dörgő tengerek,

Esők trombitálnak,

Víg pacsirtáid egekig,

Fellegekig szállnak.

Fák születnek és tollasan

Lobognak a szélbe,

Még anyameleg az új föld

S kezedben a fészke.

A sár-agyagból indul már

Ádám, Éva teste

S a roppant csillagok félve

Néznek egy keresztre…

Katicabogár

Csak csöppnyi piros életed van

És hét petty apró szárnyadon.

De láttalak egy délután,

Mosolyt szórtál pajzán leányarcokon.

Kezükbe vettek, s csaltak, csaltak:

„Katicabogár, merre lesz a párom?”

S te öszötönből írt körökön repültél,

Szemükből aranyozott szárnyon…

Örömöt szórtál s kacajt vetettél

S ringattad őket csöpp, kis mese-hintán –

Apróka, hétpettyes katicabogárka,

Ha elindulnánk kis életed titkán –

S megtanítanánk mindenkit mosolyogni,

Csók-hintákból fonnánk örömöt,

Ledöntenénk minden tilalomfát,

Rózsa nyílna a tövisek között.

Ha csak egy csöppnyit szeretnénk egymást

S letörölnénk minden könnyeket

S vezetnénk örök, égi körökön,

Fényszomjas, tágult, ember-szemeket,

Hogy Istent lássák, örökre, mindig

S ne fájna beléjük a föld,

Egy mérhetetlen Tenger dalolna nékik,

Mely minden vágyat tép és tölt…

Katicabogár, csöpp kis pettyes élet,

Nyári napba haló szárnycsapás,

Én ma elraboltam tőled titkodat,

Mely egyszerű, nem büszke, nem is harsonás,

De mély akár a könnycsepp vagy a tenger –

Igaz, ribilliót, nagy csodákat nem ver,

De hova széthull csöppnyi vágya,

A szíveket szent glédába regrutálja,

S mosolyogni tanul, ki rég elfeledte,

Hogy csók-sövényből van fonva a kertje,

Hogy ringatni jó ezer mesehintán

S tükrözni Istent boldogan és tisztán

A legnagyobb kincs…

Óh kis pettyes testvérkém, köszönöm,

Nékem semmi problémám nincs már,

Ma láttalak és szétkiáltom, emberek!

Csak egy csöppnyi örömöt szerezzetek,

Mint a katicabogár…

Mária

Szemében ibolyák nyíltak,

Kékebb volt, mint a tó,

Kékebb volt, mint az ég,

Szemében ibolyák nyíltak

Hajával játszott a szél,

Fehérebb volt, mint a hó,

Fehérebb volt, mint a hold,

Hajával játszott a szél

A tópartan énekelt,

Hangjában erdő muzsikált,

Hangjában csadálkoztak a hegyek,

A tóparton énekelt

Kösöntyűjén tisztaság,

Szebb volt, mint a százszorszép,

Szebb volt, mint a csillagok,

Kösöntyűjén tisztaság

Cipőcskéjén gyöngyszemek,

Halkabban lépett, mint a fény,

Halkabban lépett, mint az árny,

Cipőcskéjén gyöngyszemek

Teljes lett malaszttal,

Benne szépült meg a föld,

Benne szépült meg az ég,

Megváltónk Anyja lett…

Vagy-vagy

Vagy-vagy!

S legbelül bennem roppant valami.

Vagy elérni a Végtelent,

Vagy egy szó tövébe roskatag omlani.

Vagy kigyúlni szikrázó Csodának,

Vagy mihaszna szélben

Elégni kis család-parázsnak!

Vagy-vagy!

Itt két út van és nincsen harmadik.

Vagy űzött leszel, egyedül, magános,

Vagy olyan, mint minden századik

Ember, kisszerű, cél-hős, hűhós, sietős,

Kis kert, kis szoba, asszony megigézett foglya.

Vagy megállsz szent

Fáklyának a legmagasabb Ormon

S dideregsz, ha meztelen virágok

Illatát csapja rád a szél,

Korbács lesz kezedben

S hű kutyaként,

Szűköl benned a vér!

Vagy-vagy!

Tán már századszor mondom.

Az Isten ment az éjszakán keresztül

S vállaltam a sorsom!

Úrfelmutatás

Tudom, ha nem lennék kettős, mint Tamás

Megáldanál a meleg csodával engem:

Táborhegy lenne minden Úrfelmutatás!

Tudom, ha tiszta lenne a szemem,

Engednéd, hogy lássalak…

De kettős vagyok, a lélek és a test,

A világé, a gonosz világé

S remegőn, félve, rajongva tied.

Kettős vagyok, igen és nem, a hívés

És a tagadás,

De csüngök rajtad mély, búgó szerelemmel

Szerencsétlen, kétkedő Tamás.

Pedig a kelyben szent Véred csobog,

A Vér, a Vér, amely kiontatott a Golgotán!

Ó, csak egyszer ízlelhesse szám, úgy,

Mint ízlelte a tizenegy tanítvány

Veled az Utolsó Vacsorán!

Ó, csak egyszer engedd, hogy rajtam átlobogjon

Az élet, az igazi, bőséges élet,

Mely ha a Szőlőtőn maradunk

Duzzaszt csodálatos ember-venyigéket,

Mert te mondtad, te vagy a Szőlőtő…

Engedd, nagy, szent zuhogással

Rajtam keresztül ömleni

Isteni életed rejtett titkait,

Hogy vérem, rossz vérem átváltozzan

S megéljem egyszer a konszekráció zengő szavait!

Legyek az Újszövetség ujjongó misése,

Vihessem misebornak a vérem,

Ostyának adhassam a testem

S átváltoztasson szavad kábító zenéje…

Uram, mikor már sokat miséztem

S felkent kezemben sokat hordtalak,

S életem a megélt Biblia keríti,

A Kosár, a Bor, a Kenyér és Halak

És tiszta leszek a naponkinti csóktól,

Mi ajkadról, ajkamra hull –

Fogadj el,

Élő, égő áldozatnak,

S fogjon ostyának engem Isten-ujj,

Állj a helyembe és fölém hajolva,

Rámvetve öröklátó, tiszta, mély szemed,

Leheld rám a konszekrációt, Uram,

Változtass át s legyek örökre a Tied!

Hittanóra

Itt nincs semmi.

Négy iskolafal

S a falon feszület.

Hatvan gyermek szeme tükröz,

Szórják felém éhes lelküket.

Valahol messze, egy nagy Ágon

Virág bomlik, mint itt a szívekben,

S a suhogó, nagy, kíváncsi csendben

A megtestesülést magyarázom.

Uram, Uram, add meg a szót,

Az értelmeset és egyszerűt,

Mikből áll az örökkévalóság,

Hogy mondhassam a nagyszerűt!

Kis kagylók ezek s Te vagy a Tenger.

Én meg gyarló, kicsi ember,

Akarlak mérni roskatag szavakkal,

Hogy értsenek, hogy lássanak.

Végtelent kilózom emberi súlyokkal!

Itt nincs semmi.

Nincsen mámor,

Mint, mikor a predikátor

Megrészegül saját szavától

S dörgő igéket zúg melle boltozatja,

S átmeditált, mélytüzű igéjét

Más szívekbe szelíden csorgatja…

Itt nincsen semmi!

Nincs ünneplés, zúgó tapsvihar.

Csak csendben omlik el a titok,

De tudom, mit most lelkükbe írok,

Az úgy marad.

S ha nem is kapja szárnyra ezer újság,

Amit, itt elmondok nekik,

Egyszer tőlük is, de tőlem is,

Számonkéretik!

Mindegy mellett ott áll az Angyal,

Paradicsomot vigyáz, lángoló palossal!

Itt nincsen semmi!

Nincs bók, mosoly, selyemsuhogás,

Ha szépet mondunk –

Ez nem ünnepély, nem lázas rohanás

Gondolat-hegyek szélmarta ormain.

Itt nem kísért gyilkos meredély…

Egy van csak itt: a Mély!… a Mély!

Ezt látom itt minden szemben,

Buksi tavakban, kicsinyekben

S e kis tavakon zúgatok át,

Sok ragyogó szó-vitorlást,

Hogy vigyék e tiszta szívekbe be

A nagy Titkot, mitől Ágostan összeroppant…

Ó, Uram, én nyomorult hant,

Hogy magyarázzam meg e kicsinyeknek:

Te az embert úgy szeretted,

Hogy emberré lettél egy téli éjszakán

S meghaltál értünk a Golgotán…

Hegyibeszéd

Már régóta nem sírtak rózsát a kertek,

Meztelen testtel lihegett a nyár.

Megszorult magban meghalt a kenyér

S csókasereg csippantotta, kár.

Nem történt semmi! Holt mágusként,

Nehéz álmot álmodott a tó.

Csoda lenne, ha valaki most szólna

Fehér testet öltene a szó…

És szólt egy éhes, minden a Kenyér

És szólt a bölcs, több a Gondolat.

A kéjenc búgta, legtöbb a Vágy,

A filozóf, a Lényeg megmarad.

A hivatalnok, fizesd meg Adód,

A hatalam, Tömjéned add nekem,

A katona, legnagyobb a Kard,

A bankár hencegett, ki bír velem?

A vak sikoltott, jaj szeretnék látni,

A szerelmes, minden Szerelem,

Az optimista, minden csupa Rózsa,

S a pesszimista, minden Sírverem!

És nem történt semmi…

És ott álltak a hegy tövében mind.

A koldusok s a vétkes vámszedők

És éppen arról folyt a szó közöttük,

Hogy megtelnek mind a temetők,

Hogy elhervad a virág és gyönyör,

És kár jónak lenni, boldog az erős,

Boldog, ki mindig csak kacag

És mást legyűr, és rangos, tehetős…

S az út porában, vállig érő hajjal,

Lassan Valaki, föl a hegyre jött,

És úgy látszott, mintha, mintha szállna

S aranykör lebegne a feje fölött.

A tömegből még a panasz morajlott,

Mikor ő szólt halkan, hogy elég!

Homlokán megfénylett a betlehemi csillag

S testet öltött a hegyibeszéd.

Ideál

Úgy történt, a tanítványok

Kutatták, mi legértékesebb?

Mindegyik mást tartott annak

S vitájuk egyre hevesebb…

S szólt Péter, legszebb a tenger,

A mély és benne a halak.

Dehogy, szólt rá Bertalan,

Legszebbek a madarak!

Legszebb a csend, vélte Fülöp,

Tádé rá, a csillagok.

Legszebb az arany, suttogta Júdás,

Szivárványnál szebben ragyog…

Mégszebb a kalász, szóla Máté,

Belőle lesz a kenyér,

Jakab megtoldta, szebb a szőlő,

Belőle bor lesz s borból vér.

Tamás komoly volt, legszebb az ég,

Merengett a teremtett világ,

Jánas mosolygón álmodott,

Legszebb a rét s a hóvirág!

S folyt a vita… Sose lenne vége.

Sodra nőttön, gyorsabb, hevesebb.

Jézus ott állt, fehéren a napban

S magához vont egy gyermeket…

Egyszeregy

Szemben van a nagy iskola velem,

Hatvan-hetven apró kis fejen

Az egyszeregynek szörnyű titka jár.

Nyitott ablakon figyelem,

Hogy vergődnek szabad kis fiúk,

Mint kalitkába zárt madár;

Apróka, szöszke lányfejek

Siratják, hogy elfutott a nyár…

Egyszer egy az egy! – kiáltja

Kórusba sok gyerektorok.

A végtelenség ajtói mögött

Ezer kis huncut angyal mosolyog!

Mert nehéz, nehéz a számtan titka,

Pedig a számoknak lelke van!

Oh mit ér az, mit ér az, ha

E kis fejek előtt rejtve van.

Egyszer egy az egy! – kiáltja

Kórusba mind, valahány

S szűrődik a hangegyveleg

Az utcán át, szobám ablakán.

Fejem lehajtom. Töprengve töröm.

Bizony nem értem, hogy szaladhat

A Föld, a Nap s a többi bolygó

Biztos és örök körökön…

Bizony nem értem én sem, én sem,

S velem nem értik sok nagyok,

Hogy mért vannak gazdagok, szegények,

Mért vannak jó és rossz napok?

Bizony nem értjük mi sem a sorsnak

Kuszált és néma titkait,

Az élet, nádpálcás vén tanító,

Mindennap új titokra tanít…

Fejem lehajtom: a számnak lelke van?

Oh e tétel hamis, hazug,

Szörnyű képlet kifejezni

Számokban a háborút!

A számokban ott nincsen lélek,

Gsak millió és millió halott,

És vérben áznak az utcafrontak,

Gyárak, tetők és balkonak…

Oh, nekünk, nekünk is nehéz a számtan,

Kiszámolni, mily messze van az ég

S életünknek elgyújtott gyufája,

Mily mondhatatlan gyorsasággal ég!

Szörnyű kín, kiszámolni békén,

Hány ember hal meg éhesen,

Hány ember hal meg bűnnel lelkén,

Eltorzult arccal, rémesen…

Oh, szörnyű, kín a kétszerkettő:

Ma te halsz meg, holnap én!

És nem fáj sorsunk senkinek sem,

Ki sem mereng majd sorsunk kövén…

Élet, Élet, nagy tanító,

Porosak, sárgák a padok,

Mire minden titkodat megtanultam,

Úgyis tudom, hogy meghalok.

Mert soká tart, míg megtanuljuk

A sírás és az öröm dalát,

Soká tart, míg kijárjuk szépen

Az ezerosztályos életiskolát.

Saká tart, míg rájövünk, magunktól

A szelídség, több, mint az erő,

Az alázat a legszebb virág,

S a tisztaság, a legszentebb tető!

Szemben van a nagy iskola.

Az egyszeregy még kórusban cseng.

Száz kis arcon, száz kis szívben,

Virraszt az ismeretlen csend.

Az értés csendje. Az értelemben béke költözött.

S napsugár-ruhába, hófehéren

Az Isten jár a vén padok között…

Ember

Én láttalak a falanxokon

És láttalak, mikor lelked

a végtelennel rokon

a magasokba hívni szállt;

és láttalak, mikor az első

motor megállt,

mikor az első Elmélet megbukott,

mikor a dac, a vér, a jaj,

a szó – HAZUDOTT!

Láttalak, mikor agyadból kipattant

az első szikra, mérget-foganó

s lettél a szkepszisek rokkantja,

magad vesztébe rohanó.

Láttalak, mikor magad jajgattad

minden Tiborcok panaszát,

láttalak, mikor Izoldáért égtél

s megcsaltad, mint Fauszt

Margarétát…

Láttalak már gőgös fáraóként,

öntudatod nagy gúlahegyén,

s láttalak szétmálni romlott agyvelővel

tébolydák síkos sarkkövén…

És láttalak már – oh csak újra

templom-alázat arcodon,

Jézust kiáltottál s elestél bátran

Jeruzsálemért keresztesharcokon!

Lelked királyi kenetével

megcsorgattad öntudatod mélyeit,

Canossát jártál, vezekeltél

s újra élvezted Egyházad fényeit!

Ember! Ember! Ember!

kiáltsd, hogy Isten!

Mert

meghalnak az Elméletek

és elsápadnak a hűs csodák,

lemállnak a kultúra rongyai

s nagy szent testvériség fog át,

az örökből öröklét zenél,

igaz emberség harangja kong,

és meghalnak a politikák,

amiknek láza tép és ront,

lebuknak a Trónok, Börzék,

Bankok, Gyárak, Börtönök,

s elrácsolatlan önmagadban

megtalálod az örököt…

Vádlottak padján

Neve: Puszta Sándor

Kora: Huszonnégy év.

Haja: Barna.

Szeme: Kék is lehetne, de az is barna lett,

Belehalt az ősz, mikor született.

Arca: Ovális. Homloka: Fehér.

Vádlott lett. S nem tudja, miért.

Vád:

Szereti a csendet, holdfényes álmot.

Néha kezébe fog egy mese-husángot

S gondba-fúlt lelkéről elveri a bút.

Utálja a Kartelt. És a Háborút.

Vád:

Kicsit ábrándos, csodakergető.

Hiszi, a földre újra eljön Jézus,

Ki az Egyenlőség, Igazság és az Út.

Hiszi, hogy újra eljön Ő!

Vád:

Egy kissé, kissé bizony fiatal

S az élettől már mindent megtanult.

Új jövőnek harangját kongatja,

Mi dicsőbb s szebb lesz, mint a múlt!

Vád:

Éneke néha túlontúl merész,

Újzengésű, dacos, mélyet kongató.

Szava mégis a pusztába kiált,

Mint Sina-hegyén a prófétaszó – …

Vád:

Csillagot les hosszú éjszakákon,

Látomást lát, fénylő utakat keres.

Végigvágtat a magyar ingoványan,

Mint Gellért, legendás vándorszekeres,

Vád:

Istent és hazáját nagyon szereti.

Gyűlöli a lompos, cifra, úri szót.

Szent Pusztaszernek ős-dalát dalolja,

A gőgöset és örök lázadót…

Vád:

Hogy kissé korábban született

S vállal nagyobb, mint a többiek.

Forrás, vizében szárnyas csillagok,

Meríthessenek belőle több hitet…

Vád, vád után… S újra, újra vád!

A Bíró néz s arca épp olyan,

Mint a mélyből titkosan feltörő

Örökváltozású idegen folyam…

A Bíró néz… Újra, újra kérdez.

Bűnei… – Adatok – A vádak ezek …

Fejem lehajtom, magamban mondom:

Minden igaz. Én nem fellebbezek.

ítélet zúg. S a messzi, messzi kékből

Fejemre száll nagy, tüzes korona,

Kínzóm, gyötrelmes, szép poétasors

És nem vehetem le róla soha!

Csak állok, állok tehetetlen, szótlan,

Piros higanyként lobog fel a vérem.

Fölöttem a sors végzése harsog:

A vádlott bűnös!

Arra ítélem, hogy éljen!

Szent Sebestyén I.

Megálltam. Immár nem lépek, szent nyomodat követve.

Mint szálfa állok. Egyenes, vad cédrushoz kötözve.

Ne vesd meg, hű szolgád, Szemérmes. Hogy ily esztelen.

Előtted lángol. Vérében parázslón. Teljes meztelen.

Kifosztva ujjongok. Ujjongok, Előtted, ruhátlan.

De hulló véremből csurranó, bíboros ruhám van!

Zizegő nyilakkal szegezel vérző Tenyeredbe.

Sebestyén zörget, ó Irgalom, ajtódon. Ereszd be!

Elszakadt, tépett gyökerek

Kisfiú voltam, apróka gyermek,

A nagyok hívtak, halottat nézni.

Egész éjjel nem tudtam aludni,

Remegtem, kezdtem szorongani, félni.

Megfigyeltem, a felnőttek bátran,

A halotthoz hősen közel mennek,

De azóta borzongattak engem,

A frissen dombolt, fekete vermek.

Most a sorsom úgy hozta, felnőtten

A sírgödrök pereménél állok,

Haldoklók hívnak, temetek gyakran

S a halálról bátran prédikálok!

Szembe kell állnom a koporsókkal,

Látni, fájnak a szakadt a gyökerek,

Érezni, bárhol, bármerre járunk,

A temető jön egyre közelebb!

Megnőttünk, s látjuk, ezer gyökérben

Fáj, aki elment s aki ittmaradt;

Bús töprengéssel tudjuk magunkban,

Nekünk ezután, neki hamarabb…

Elszakadt, véres gyökerek kínja!

Mi az emberszíveket bevérzi,

Jó lenne lenni apró fiúnak,

S a temetőt, csodakertnek nézni!

Csodakertnek, hol fecskék dalolnak,

És bimbót nyit sok titok-virágszál,

Angyal jön, a szárnyaival ráüt

És sok sok lélek tisztán égbe száll.

Jó lenne dalolni szép tavaszban,

Mint víg pacsirta, ha int a nyár

S ha elmegy valaki, sose tudni,

Megnémította szívét a halál…

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Látod, hogy idefénylik Budapest?

Nem adnám érte, hidd el, kis falum.

A halk esti Angelust nem adnám,

Sem a csendet, mibe a nap kihuny.

Ott testet ront, forrósít az élet

S a Bűn tébolyként részegedve jár,

Itt akácok illata mond ávét

S hazaballag az aranyszőrű nyáj.

Látod, hogy fénylik, izzik ott a lég?

Az Pest, a földnek testén pörsenés.

Város, a csodák, titkok szigete,

Dorbézlón, tékozlón, forrón mesés…

Mégis, mégis mások itt az esték,

Csillag-olvasó leng a kis közön,

A délután meleg kézszorítás

S ha jő az alkony, békésen köszön.

A temetőn bölcs halottak hálnak,

Sírokra hajlón suttognak a fák.

És tavasszal kék patakba folyva

A dombról lejőnek az ibolyák!

Egyszerűség, csend van, mint Naimban.

Mindnyájonkat egy törvény ölel át.

Ott most veszik meg Pénzen az Erényt

S az Úr úgy sújtja, mint rég Szodomát!

Titkok között folyik életem:

virágkehely és holt bogárka szárnya,

napkorong a tenger kék vizén

vagy ősz hajszál anyám hajába,

mind titok az Isten tenyerén.

(Róma, 1936)

Fiatal nyári éj

Fiatal nyári éj dalol.

Róma fölött ezer csillag.

Dúdolgatok a nagy éjben,

Kitárt szívvel, csak magamnak.

Hát mégiscsak ideértem.

Szívem dobban most e dalban.

Nem tudom, a csillag vagy én,

Fénylik-e most magasabban?

Lelkem fehér jegenyéit

Keleti szél viharozza.

Én emeltem föl a fejem,

Vagy az szállt a homlokomra?

Róma

A Monte Pinción

Kék az ég, mint fecske szárnya.

Arany fény a bokrokon.

A dús illat, lomha gálya,

Leng a tamariszkokon.

Csendbe rívó pán-furulya,

Nymfa rejti szép fejét.

Lucrécia vére festi

San Pietro tetejét.

Haja szőkeselymű fürtje

Fénysugár a lombokon

S főlehajtva mellettem egy

Pogány isten eloson…

Róma

Őszi szél a tengeren

Őszi szél. Hideg. Sablonos.

Ilyen volt a tavalyi is.

Az éjszakák nem beszédesek,

Bár fogsoruk nem hamis,

Amivel szívembe tépnek.

Sósak. Csípősek. Vadak!

Rikácsolnak céltalan

Fölöttem furcsa madarak.

Bolond világ. Se ősz. Se tél.

Csak fúj a szél. Csak fúj a szél.

Ostia

Moment musical

Ó tenger! Ó éj!

Már semmi sincs. Csak

Hallgatagon leülni a kőre,

Hallgatni és nézni előre

S rádűlni az éjre,

Mely az éggel összeötvöződve,

Süllyed a vak mélybe…

Ostia

Michelangelo

Róma fölött vak-gyorsan este lett.

Ő halkan tette le az ecsetet.

Rőt fényt szitált a puha esti kék,

Szipogva itták szomjas estikék.

Az őszi éj vad színekbe bomolt.

Égerágra szállt vörösen a hold.

Nézte s szívében kezdett rémleni:

Ilyet nem tudtam soha festeni…

A Medici… Fáradt szíve, csontja,

Emberhangon megszólalt egy szobra.

Mikor faragta, felhörgött: Te élsz!

Térdére sújtott: Hát mért nem beszélsz!?

Az ég borult el? Szeme felleges?

Fölnézett. S már nem látta, mit keres.

A San Pietro századokba lát,

Ő tette rá a győztes Kupolát!

Szobrai, a festmények is élnek,

Freskóiról ködszerűen lelépnek.

Egy vén fáklyának fénye csordagál,

Mellette szótlan hét Sybilla áll.

Nem tudott nekik semmit mondani,

Pedig pápák voltak barátai…

És jött Az, kiért festett sok falat,

Holdak zúgtak el lábai alatt,

Most int. De mért süllyed a Föld? Miért?

Az Örök Kupola nyílt… Hazaért.

Róma

Csillagtalan háromkirály

Meggyújtom most ím a tömjént,

Mint ünnepen, azelőtt.

Meggyújtom, hogy boldog füsttel

Lengjen, önmagam előtt.

Aranyomat koldusoknak

Szórtam ezer alkonyon,

Messziről jött háromkirály

S most nincs semmi aranyom.

Fázó mirhámmal megkenem

Emberségem, homlokom,

Míg az Ég vár, küldje vagy ne,

Győzedelmes csillagom!

Róma

Giordano szobránál

Mindennap itt megyek el.

Orromba csap a máglyaszag.

Süt a nap. Megsütöttek, barátom.

Piazzi di Fiori, százezer virágon

Szikrázik… S az a század?

Nacsak,

Virág s halpiac ez egyben.

Süt a nap, őket is sütik,

Orrt facsar az átható máglyaszag.

Sorra kerülnek kicsik és nagyok…

Giordano Bruno, aki itt elégtél,

Mit jósolsz nekem, ki éppen ma,

Huszonötéves vagyok –

Róma, 1936. X. 28.

Köszönöm

A Pincio fái közt

Megyek magam.

Mily csendes az ember

Ha maga van.

Arany ágak között

Hal meg a nyár,

Tűzpiros ravatal.

Mily szép halál.

Nyomomban huszonöt

Évem kocog.

Most szöknék előlük,

De nem tudok.

Leperdül a fákról

Egy-egy levél

S korona lesz, mire

Fejemre ér.

Senki se látja itt,

Mint gyújt a láz:

Királlyá, Dózsává,

Hogy koronáz!

Róma, 1936. október 28.

Somogyi köszöntés

Babits Mihálynak

Arany csizmában jár a nap

a hó tetején,

Bele se süpped, szállongva száll

és szállok vele én.

Hát hazajöttem. Újra itt vagyok!

Somogy, Somogy talaj és gyökér

maradsz te nékem, bárhol is járok,

örökké te vagy s te leszel a vér,

mi eremben tüzes napokat gurít,

dalra tanít vagy könnyet oroz,

gyermekéveim egy ingbe szaladnak

benned s tájad lágyan beporoz

csókjával, szívével s öreg tenyerén

egyformán kel a nap, jön a hold,

egyformán csavarog a Göncöl és

rínak az erdőn kis pulya dalok…

Most tél van. S a mélyben

alszik a gyökér,

szendereg s benne harsan a csíra,

pendül a vér

s úgy tavasztájon majd kilobog

a virág selymes lobogója,

ha megjön a fecske, megjön a gólya,–

vállán korsóval a lány megy vízért,

tele lesz patakod hallal és réteden

ujjong száz hold pipitér!

partodon hosszú haját majd csókra

lebontja a nyír, meg a barka,

játszik a szél s meztelen vállát

a fűz betakarja

s úgy néz el messze, hol ingük leeresztve

mosakodnak a fák, meg a bokrok az esteli fénybe

s ibolyák kora kacajából készül szivárvány,

kontynak a tájra s pártának az égre.

Jó, puha csend lesz,

kolomp se szól, vár,

alszik a pásztor,

alszik a nyáj már,

alszik az erdő s friss moha-párnán

álmodik az éj… Jön a hold s mint

piros pecsét nagy kék levélen,

lebeg az űrben, hallgat az égen…

Így lesz, tudom. De most tél van,

Alkuszom a nappal s egy kicsi fénnyel,

mert porzik a hó és zsebredugott kézzel

mint csavargó suhanc, fütyörészik a szél.

Mégis csak szép vagy! Rómából jöttem,

csended bársonyát terítsd rám puhán,

csókold meg forrón kisfiad szívét

s engedd, hadd nézem tájad, hol messze

mint fehér minarétek állnak

és várnak a jegenyék.

Apám

És minden elmúlik… Örök törvény.

Nézem, nézem fényképét a falon.

Magas homlok, szigorú, dacos száj

Mégis mosolygott a ravatalon.

Ez az első versem rólad, apám,

Égignyúló, hegy-ember, óriás,

Csillag kellett? válladról elértük,

S melletted elcsitult a jaj, sírás.

Kertedet s a méheket szeretted,

És álmaid, mint a virágas fák,

De szél cibált a tavaszi kerten,

Az élet néha ament is kiált!

És tenéked bús ament kiáltott,

Bennünk kongott tovább hideg szele…

Nézem, nézem fényképét a falon,

Szemem egészem az ő mély szeme!

Hirdette, hogy a látás boldogít,

Mi másoknál, mindig többet láttunk.

Ő Forrás volt, én meg Delta lettem,

Évek avarján csörtet a lábunk.

De régen volt, hogy elmentél, apám!

Itt hagytál az életben magamra

S e borulatban, mint két jegenye,

Nézünk égre, örök csillagokra!

Karácsonyi graduálé

Ezüstöt fújt a zuzmara

A kertre és a fákra

Karácsony van, szűz béke hull

A békétlen világra

Mint hétágú gyertyatartón

Csillag ég a gesztenyén

Friss szél száll a fehér havon

S rád villan a hűvös fény.

Mezítlen fürge angyalok

Surrannak kint a hóba

Becéznéd őket itt fognád

Nem állnak veled szóba

Hová gurult a gyerekkor

A régi régi játék

Harminchoz nem vagy messze már

S felkomorlik az árnyék.

Férfi vagy már haj elfutott

Az ifjúság hős álma,

Kezedben fegyver szerszám toll

S hő homlokodon szánt a

Gondok ekéje, más sorsok

Zord virrasztója lettél

Neked csak csikorgó fagyot

És zúzt küld a hideg tél.

A jászoloknál József vagy

Nem a tied a gyermek

Más bölcsőkre hajolsz csak rá

S lábad alatt mély vermek

Nyílnak nyílnak s a napjaid

Búsan belé dobálod

De égő testednek tüze

Őrzi a dúlt világot.

Mi lenne mondd ha minden vágy

Beteljesülne menten

Ki szállna harcba vérrel itt

Ki élne akkor szenten

De induljon ki csillagot

A vakulásig látott

Oltson el minden tüzet hogy

Felgyújtsa a világot.

Hajíts hát fáklyát fénytvetőt,

Fellobbanót a hóba,

Vagy nagy fekete keresztnek

Állj útra ácsolódva.

Hol vannak régi váraid

- Ím tornyod van a gondból –

Mit könnyű kézzel formáltál

Rég jó puha homokból.

Hol a zászló és hol szemed,

Mi pocsolyákba tengert

Látott szép Óperenciát

És az emberben embert!

Férfi lettél, látod a kor

Bekormozott csúf-rútul,

Keresd meg anyád szép szívét

És füröszd meg a bútul

Szíved te szepegő gyerek

Hisz karácsony van, béke.

Az angyalok kék szeméből

Ibolya hull a szélbe

Tanítsd örömre sírásra

Legörbülő bús szádat

S visszalopott gyermekséged

Ezt a zöld fenyőágat

Lóbáld meg s hidd hogy csuda lesz

Virággá válik menten

Kuporogj a tövébe le

És édes önfeledten

Aludj míg egy látatlan száj

Csókol rá homlokodra

Béke virraszt és pár csillag

Száll be a vánkosodra…

Aranycsipke

Szép aranycsipke leng Krakó fölött,

Aranycsipkés vasárnap délelőtt.

Százkét torony fénybemártva áll,

Az egyetem halkan meditál…

Vén templomból Bachot hallgatom,

Száz rózsa ég a rózsagallyakon.

Mosoly lebeg a kőszentek arcain,

Mosolygok én is múltam harcain.

Elmúlik minden, csak a Szép örök,

Az elnem-múló Szépért könyörgök.

Bár tudom, csak kis része vagyok,

Két kezembe foghassam a Napot

S a lelkivakság éjjelébe vessem,

Hogy minden didergő belészeressen!

Úgy jöttem ide, mint bús idegen,

A Szépség mégis ölelkezett velem:

A Máriadóm kőcsipkéivel

Kőbevésett himnuszt énekel!

S szitál reám, akár egy költemény,

A Szépség dala Krakó főterén…

Krakó, 1937

Impression du Matin

Most született meg a reggel,

Sugarak a pólyarongyok.

Éj vetélte, most a hajnal

Babusgatja a porontyot.

Az őszi fák vézna karral

Vajákolnak, körül állják,

Térdig fénybe botladozva,

Kötényes, vén, sárga bábák.

Vénebbek, mint ódon Párkák.

Hajuk hulló, foguk likas

és időtlen vénlányságukban

Tapogatják combjaikat…

(Páris, 1938)

Véres alkony

Véres tócsa most a nap,

Felhőhabok ringatnak,

Véres habok ringanak,

Fönt Salome táncolgat.

Borzongató alkonyat.

A szél rémülten szalad,

A szél bénultan szalad,

A tánc vad, egyre vadabb!

Az ég-kárpit megreped,

Hull a vére és pereg,

Dűl a vére és pereg,

Salome visz egy fejet

Visz egy levágott fejet…

Jardin du Luxembourg

Ezüst pofon,

Szinte csattan,

Tó tükrén a nap.

Bujkál a szél

A szobrokon,

Ruhájukba kap.

Karcsú bokák

Alatt zizzen,

Roppan a kavics.

A fák banyák,

Horgolnak… a

Fogsoruk hámis.

Piros kendő,

Száll a szél és

Viszi messzire.

Mint oldott haj,

Szüntelen hull

Szökőkút vize…

(Páris, 1938)

Metró

Robog a metró…

miféle menny, pokolba be

ragad e zörgő Illés-szekere?

a város tekergő vak beleibe?

vagy még mélyebbre az üres semmibe?

mint egykor Jónás a Cet roppant belében

mozgunk zuhanunk egy mesterséges éjben

ez a csörömpölés ez a duhogás

mindőnket egyként a pokolra ráz

a kezekben újság szemük mosolytalan

e nagy tömegbe mindenki maga van

az arcokon fáradt neon-pocsolyák

fejük körül vézna petyhüdt glóriák

kitől kérdezzem, zavarba vagyok

ezek kárhozottak vagy mind angyalok?

állomás… tárul megnyíl a kocsi

mint lelkek a Styx-partra úgy tódulnak ki

mellettem mintha Dante állna itt

együtt nézzük az üdvözülteket

kiket az éjben közönyük vezet,

hogy veszik elő perzselt ócska szárnyaik

s szállnak szállnak föl föl föl a fénybe

a föld alól Páris sötét egébe

Páris (1938)

Katicabogár a Szajna-parton

Véletlenül s ügyetlenül

Tán végtelenből hullt ide

Elém ez apró bogárka

A szajnaparti zöld fűbe

kézbe vettem és becéztem

bíztatgattam, repülj tovább!

bár tenger a Szajna néked

s a másik part egy más világ,

de azért van szárnyad s piros

páncélod burka megvigyáz,

hét pettyedben a szerencsét,

úgy hordozod, mint senki más,

repülj bogárka! arany por

rezeg át a hidak alatt

és vén kortyokkal issza fel

szikrázón, szomjasan a nap,

az a te íved s a pályád

szivárvány-ív, nem mint hiszik,

apróka kör, mely összetör

egyik virágtól másikig…

Bíztattam egyre s föléje

a fű, mint Eifel, úgy hajolt,

láttam, mindkét hártyaszárnya

erőtlen, csüggedt, béna volt.

Vízbe hullt és eláztatta

a hullám s kidobta ide,

épp elém, e forró délen

a szajnaparti zöld fűbe.

Szegény bogárka! ős-rokon!

hányan így járunk, emberek,

mámor-folyón ázik szárnyunk

vagy letépik gonosz kezek,

eláruljuk csillag-utunk,

magához csal pár hús-virág,

pedig ívünk az égi kör

s részünk az Istenfiúság.

Fűre tettem. Notre Dameban

nagy ércharangon szólt a dél,

csend aludt a Szajnaparton

s a fák alatt aludt a szél,

szárítkozzunk mind a ketten –

sóhajtottam s a lelkemet

kiterítettem a napra

melléje, mint egy szőnyeget,

szőnyeget, min tudomány s vágy

ezer szekere áthaladt,

Páris roppant fénykazlai

szárítsátak meg szárnyamat!

(Páris, 1938)

Zárás a Louvre-ban

zárás,

már csörgetik a kulcsokat,

Velasquez s Goya

elalszik a falon.

halhatatlanság ásít

s unalam.

az égbolt préselt,

grécós,

giccses,

az alkony kanáris.

a Madelaine, torony nélkül,

vaskos

oszlopai alá várja,

télkozló

leányaid, Páris.

(Páris, 1938)

Olvad a hó

Olvad a hó. A Pilis hosszú álom után

Dörzsöli szemét. Nevetnek dalos csermelyek.

Hóvirág nyíl s mint cigánypurdék pőrén

Fogócskáznak friss tavaszi szelek.

Újholdkor, mint süldőlány homloka

Tele lesznek apró kiütésekkel a fák,

Levelet hajt néma szerelmük

S vadmalacok szopnak alattuk anyát.

Még

bundán hál a pásztorlegény, de bűvös

Ujjai alatt a fűzág bont már víg sípot.

Valami csiklandósat álmodik a föld

S a csalitosban szólnak a rigók…

Hóvirágok

Fehérszoknyás hóvirágok állnak

Asztalomon s a váza peremén

Csintalan és huncut mosolygással

Játszogat a friss tavaszi fény.

Hányat aludtunk, míg eljöttetek?

Ugye, most már itt is maradtok?

De sötétek voltak az éjszakák

Fényetek nélkül s messzi partok

Nélkületek csupaszok, soványak!

Ti hozzátok apró szívetekben

Az új dalt, mire erdők várnak

S megváltatlan, hó-korbácsolt mezők,

Pendelytelen, ázott kicsi bokrok,

S testvéreink, szótlan szenvedők!

S ti dobtok színes, kacagó csokrot

Fecskétlen, borús ereszeinkre.

Isten mézet önt nyelvetekre

s új igéket szól a boldogságról.

Ezüst kürtötök dala megtisztít

A könnyektől, gondtól, manóktól.

Mezítlen lábbal futtok szívünkben.

A hold éjente pufók s kerek,

Ágról-ágra ugrik és a földben

Indulnak csöpp tavaszi erek!

Olvad a hó s a ritkás dombokon

Itt-ott kiüt már a zöld moha,

Bimbót dajkálnak menyecske-ágak

S vitorlást sok vidám pocsolya!

Holnap már a levelek bomlanak,

Aranyhajuk fésűlik a fák –

S tavasz folyójában kis szoknyájuk

Térdig felhúzva jönnek

már az ibolyák…

Gyümölcsoltó

Fut, fut a hó,

jön a csoda

s mint ujjongó orgona,

énekel a tó

hajlik a fűz

dereka,

a fény apa s gyerek a

pöttömnyi tűz

megújuló fák dalán

átzeng a domb,

csupa kék pont

az ibolya, oldalán

vagy nézd, a tót,

a napot pici

kacsa viszi,

mint hal a buktatót,

feldalol, cseng a berek,

az új hatást nyesik

s bújukat elvermelik

az emberek

(Áldás)

lehajlik egy rózsaág,

feldobom rá szívem és

mindenki, ki belenéz,

lássa szebbnek benn magát!

Micsoda tavasz lesz itt

Micsoda tavasz lesz itt!

A fák lefutnak, mosakodni a folyókba

S tótágast állnak a lágyfüvű parton.

Szeretnének gyökereiktől elszabadulni

S repülni, szállni a jószagú szélbe!

A havat megették éjjel a csillagok.

Egész közelről, melegen ragyognak.

Csókolgatják szeretőn a földet,

Mely holddal s nappal tartja a nászát.

Mert dús és nagyon fiatal,

Két szeretőt tart, kettőre is telik!

Micsoda tavasz lesz itt!

Szerelmes dalt énekelnek a bokrok,

Bokrokon a kandi rigók

S kicsinyeik sejpítve utánuk mondják.

Szerelmes dalt csacsognak a folyók,

Források, tarka patakok

S apró hullámaik mind eltanulják.

Énekbe fognak, himnuszt énekelnek.

Apró napokat dobálnak s gurítnak magukon,

Míg lent a fenéken, halak

Vidám hada hemzseg s keszegek szárnyán,

Hulló fények buboréka pirul.

Micsoda tavasz lesz itt!

Lombon mókus hintázik s a gally,

Mint nagy lobogó, dobogón kiterül.

Levelek széle éles, mint kés s a sima

Levegőbe hasít. A csend síkos és tejfehér.

Aranybombát dob, zuhant bele a nap.

Rádül a rétre s fuldokolnak tőle

Az ibolyák s máris újra kacagnak

Csöpp lila szájuk csucsorítva nyújtják a napnak!

Micsoda tavasz lesz itt!

Rügyekből kiszállnak a ritka virágok.

Fehér és piros a színük, meg piros és újra fehér.

Mosolyognak a fényre, nevetnek a reggre.

Vidámak, derűsek, pajkosak, bohémek.

De, ha az ágra köszönt az anyaság,

Komolyan bólintnak az esetre

S úgy tartják az újszülött gyümölcsöt

S vigyáznak rá, mint anya a gyerekre.

Minden, mintha virágokon járna.

Az öröm virágon jön a világba

S virágon megy el…

Micsoda tavasz lesz itt, mondom, micsoda tavasz!

Fütyülve szaladok, hajamba borzol a szél,

Szívemet szórogatom szét a világra

(Egész télen Jézus öt sebébe fürdött,

Tudjon virágozni, ha kell!)

Virágba borítom az utakat, mindenki járja.

Új evangéliumot hoztam a földre:

Az öröm virágokon jön a világba!

Felrózsázott szíveink, vigyük az égi határba!

Áhítat

Hadd álljak meg.

Engedd még csodálni

A fű kibomló omló bársonyát,

Pacsirtáid fényes énekét

S hogy egymásra lel két csöpp katicád.

Napjaimnak ingó tornyait,

A csillagok hűs csend-emeletét,

Anyám őszi stigmás tenyerét

Gyermekszemek tengermélyeit

Elhallgatok.

A fák zölden szavalják

Feltűrt-ingujjú fényes verseik…

Koratavasz

Az áprilisi égen furcsa fények

Szálltak tegnap, a fűzág aranysárga.

Kis csermelyek indultak el s a méhek

Leszédültek a vadzsályák szagára.

A föld fényes arccal járt, mint a gyermek,

Ki verset tud, de titkolja magában,

Holnapra minden síró ujjongás lesz

És felcsuklik egy nagy zöld kacagásban.

A fűre léphetsz, feláll majd, a lépted

Varázs, költi az alvó ibolyákat,

Majd csorog, mint egy észrevétlen ének

A dombról le, e kék folyó, utánad!

Pacsirta fúr a mennyei ereszbe,

Dagad a szél, pár felhő megcsikordul,

Akár a vágy, mi felgyűlt a szívedbe,

S zöld zápor hull az égi ablakokrul…

Március

Szád csucsorgó szegletét

Cuppantsd ide rám.

Nem hallod e víg zenét,

Rigó szól a fán.

Föld felett és föld alatt

Bomlik a sugár,

Kéz a kézbe fut, szalad

Két boldog bogár.

Március, hé, Március

Költsd a füveket,

Ég ívét, e vén, borús

Lomha üveget

Törd össze már felettünk

És a sutba dobd,

Vidámítsd fel a szívünk,

Kedved belelopd.

Március, hé, Március,

Ifjúság szaga

Herseg benned és fiús

Kamasz ibolya,

Úgy repül a szélben itt,

Mint dongó darázs

És kitárja fényeit

Friss tavaszi láz

Kip-kop, kip-kop kopogtatsz

Alvó ághegyen

És parancsot osztogatsz,

Hogy tavasz legyen!

Mézet csorgatsz ravaszul

Virág kelyhibe

Szerelmes lesz s belehull

Torkos méhike!

Nyíló bimbók lágy húsát

Megcsiklandozod

Viszed a vágy puttonyát

És szépség borod

Löttyintgeted itt meg ott,

Berúg a világ!

Kék szemedtől lángot fog

Pitypang, szarkaláb.

Részeg cseléd, zsupsz! na most

Dézsádból a nap

Földre hullt és szertefolyt,

Bolond sugarak

Dáridóznak szanaszét,

Kigyúl a mező,

Elszállt fölülünk az ég,

Arany szárnya nő.

Pacsirta leng kék ívén

Ég és föld között

És eloldja a szívét,

Víg parittyakőt.

Hóvirágokra esik,

Kérdik, jaj, mi az?

Kankalinok felelik

Ujjongva, tavasz!

Száz tücsök szól… S én velük

A fű között hanyatt,

S rámhajítják énekük,

Mint gránátokat.

Felrobban a muzsika,

Égbe tör a zaj,

Zeng Március himnusza,

Nap, fény diadal!

Hajhó április

Oh Tavasz!

Meghintem szemem ibolyák lila szenteltvizével,

Hogy csak szépet lásson!

De tele vagy széppel, de tele vagy kékkel,

De tele vagy éggel

S megáldom magamat mostnyíló

Ujjongó kis rügyek édes tenyerével

Oh Tavasz!

Belemosdok pacsirták és csízek egész friss

Szertelen fényes ünneplő dalába

Csaljon mosolyt a számra

S csaljon a világra

Visszajött fecskéid vidám kacagása

Hajhó Április!

Síkos ringó kölyöknapsugáron

Hátrakötött fejjel

Barna karjukon virág-gyerekkel

Mennek a gesztenyék, akár a menyecskék

Felettük felhők

Sok égi sajtár, habzó mostfejt csurgó égi tejjel

A fákon vadonatújak a levelek

Vadonatúj öröm lelkesüljön bennünk

S ahogy bolyhos kiscsibe tojásból,

Bánatunk búrkából, engedd, hogy kikeljünk!

Legyünk lepkéid és szép égi mézre

Szálljon a kedvünk, virágról virágra,

Április! Április! kamaszos víg kedved

Az öröm méhraját, ereszd a világra!

Hajhó Április

Be' meleg a szél!

Bokrok tövén az éppmostkelt

Rigók virágul, madárul, tavaszul beszélnek!

Hajhó Április,

Be' jószagú s friss az esőd!

Kötözd át virágos bokrétával a temetőt,

Mely úgy ring a dombon, mint egy víg hajó.

A Napot tűzted lám, árbóca hegyére,

S mint annak álmodó vidám halottait,

Hajhó Április! minket is,

Röpíts föl az égbe!

Hajnali ének kotta nélkül

Az orgonák, víg menyecskék,

Tartották virágukat,

Drótokon a megjött fecskék

Próbálgatták szárnyukat.

Friss fűben a labdarózsák

Labdáztak a szívükkel,

Az ibolyák félvilágért

Nem néztek rám szemükkel.

Páros legyek surrantak el,

Tűzbogarak futottak,

Kettesével, fűből épült

Selyemfényű híd alatt.

Elindultak körmenetre

Vastagizmú körtefák,

Piros bojtját fénybe mártva

Nyújtogatta pár virág.

Kardjukat az égbe vágva,

Vigyáztak a jegenyék,

Kelt a nap s hű testőrként

Figyelték, hogy merre lép.

Apró tócsák fénybe gyúltak,

A rügyeken tűz szaladt,

Az almafák még csak ingben,

Takargatták magukat.

Piros ruhás bokrok alól

Szarvasbogár cammogott,

Körülnézett s szarva közé

Kapta a kelő napot…

Tanyai reggel

Az ég még borús és fakó,

Tegnap sokáig esett,

A fák hajolnak, inganak,

mint árokban részegek.

A csend, mint fehér füst oson,

Békésen a házakon,

aztán kisurran, elpihen,

szuszog a szántásakon

az istállóban lámpa ég,

víg csöbrökbe fut a tej,

álmosan bólint itt meg ott

egy-egy borzas boci-fej.

tyúkólba piros tűztaréj

kakas hajnalt kukorít,

még mindent pihegő meleg

s álmos puha árny borít.

De fény futja be hirtelen

keletről most az eget,

és oly hangon sír fel az űr,

mint pohár, ha megreped.

Eltörnek mind a csillagak,

rongyba libben fönn az ég,

már dobolnak a sugarak,

gerendán a szekercék!

ajtóm előtt komondor ül,

ásít, a fénybe harap

s mintha torkán gurulna ki,

megcsillan fogán a nap…

Valakinek mondom

Valaki pacsirtákat hajigál a szélbe

s a rügyeket napsugárral itatja

ujja alatt hajlik a nyír és

sárgahajún kibomlik a barka

s tócsák csöpp tükribe kajla

kölyök-szivárvány szép tolla pezseg

a fűzágak sípok szeretnének lenni

s a nádak kicsi pánfurulyák

folyékony csendbe szipognak a fák

kérgükön gyanta gyöngyöz s nedves

tenyerükből jószagú víz csöpög a földre

áldozat ez: tömjén arany és keserű mirrha

mit bemutatnak buzgón a kisded-Tavasznak

mint fényért esengő szerelmes háromkirályok

ők meg a pendelybe guggoló bokrok

alázatos cselédei a Napnak

ki áldását szórja új lánggal rájuk

tegnap a méhek is kiszálltak mind-mind

biztos tavasz lesz pedig a virágok

alig bújnak még csak a szélnek

van mézszaga tejszaga jószaga s csábít

mintha ibolya-erdőt hordna ölébe

pedig csak a mélybe

menetel a csírák milliója

gyökerek serege egy zászlóaljnyi virágmag

pattan feszül hujjogat és támad

s földrengés lesz ahol majd kibújnak

egyszíkű kétszúkű száruk kiszökken

s mint zöld lobogót

kacagva a fény felé szúrják!

hurrá! a rétek a föld nyoszolyáján

tűnt perc alatt másállapotba kerülnek

kábító csiklandó illatú élet vemhez a parton

hol jön s megy a hullám – örök élet –

megújuló gyűrűjében forog a nappal

forog az éjjel tavasz nyár ősz tél és

újra tavasz… ezerszer

megszülető örök és ifjú kikezdés!

Hol vár ránk Tavaszunk az örök ifjúság fénye

a megújulás szent jelvényét

a soha nemlankadó zöldet hol veri ki águnk

s hol zengik pacsirták

soha lenemnyugvó Napunk diadalútját

hol virrad ránk a megnemöregvő

szelid csillagú tiszta anyacsókillatú Béke?

Áldott légy Tavasz! szent anyaság

örök tiszta leányság szent dúsölű mátka

szépmellű kacér Szerető!

áldott légy szent Bölcső ki nevetsz és ujjongsz

a sírokat is teledobálod virággal

nem félsz semmitől s már rég rég

régesrég tegeződsz szívünkkel és

benn' a halállal…

Vasárnap

Aranybronz sugarak hullnak hajamba

s úgy öltöztet a nap fel, mint egykor anyám

öltöztetett hófehér gyolcsba,

mit maga mosott a szeme taván

az öröm kék lámpásai gyúltak,

fák levelén szagos a lágy levegő,

az ég ragyog, mint nagy lebegő,

kék lepedő, mi ráterül a fényre

s a pásztori sípból nevető

ujjongást csal elő

s pántlikaként lobog a szélbe,

szeretlek nyári vasárnap,

áldott, puha, ünnepi csend te,

mi elomolsz békén messzi harangok búgó dalába,

pacsirták rímeibe, alázattal lehajló kalászba,

szeretlek nyári vasárnap este,

diadalmas énekem bontom eléd

s téged is szeretlek izmos nyári nap, ki

fejem fölött pirosan,

lihegve vonod ekéd…

Barátom

Kenyérrel és mézzel kínállak,

Mint hajdan az ithakai király

Vendégeit s habzó serrel itatta.

Már lopakszik az est s a fügefák árnyán

A rigó aranyos csőréből itatja

Kicsinyeit… A rózsák leejtik viráguk

S karbatett kézzel alusznak…

A hold színezüst palástban lépked

A csend szentelvizébe mártom ujjaim

S megáldom a világot és téged…

Nyár

A Rinyában fürödtünk a Fekete Hídnál

S apró, ragyogó napokat fogtunk ki a vízből.

Távol az erdő ritkás zöld alagútján,

Mint fekete kuvasz, futott s lihegett a vonat.

A csend lábát jókedvűen lógatta a vízbe

S víg trappba kezdett messzi egy cinke-fogat.

A fák is vetkőztek, hogy a vízbe s a fénybe

Mossák bele elnyűtt, öreges vén derekuk.

Valahol szél pattant s pattant egy ostor

Vizet mert a gulyás a szőke gulyának,

Lábunk alatt szortyant az iszap dagadósan

S a bivalyok lomhán, szügyig belefeküdtek.

Csalt a víz s bátor mentőként kacarázva,

Piros tenyerünkkel fogtuk ki a belehullt napokat.

S míg tartott a játék, beborult fölöttünk,

Félig-öltözve rohantunk végig a réten,

Dobogó lábunk elől félve, ugorva szálltak a szöcskék,

De belement a tüske, útolért a zápor!

Bárázdákon porolt s az úton kocsi s lábnyom

Telt tükre kacagott s nézte a megdühödt egeket.

Mint piros madár, szállongott a villám,

S bús fekete labda, gurult a riadalom,

Dörgés, iszonyú nagy verő, égi cimbalom

Mint a húrok rég elpattantak kongva maguktól.

Megáztunk cudarul, egy-víz volt szálnyi ruhánk,

Mehettünk az új nap arany kazla alá újra

Fürödni s míg száradt a genye-gúnyánk

Betakart az öblös, puha, meleg szivárvány…

Halk nyári számadás

Tárult égen még csatázik

Villámaival az ég.

Itt-ott borzas tócsák ringnak,

Tetejükön buborék.

Heves volt a nyári zápor.

A sok lomb, úgy lóg a fán,

Mint száradó, nedves ruhák,

Dróton, nagymosás után.

Mit zöld vízben öblögettek,

Égi sajtár fenekén.

A Pilisek gőzölögnek.

Omlik a vad nyári fény.

Lent aratók uszálya ring,

Tűnő dallam, szétomol,

Aztán újra egybefogja

Arany kotta: kévesor.

Akár üdvözültek arca,

Tiszta és szép a világ.

Arra gondolsz, éveidet

Nyírik a kifent kaszák.

Hűtlen éveid, amelyek

Sosem jönnek vissza már,

Perceid, mik elsuhannak,

Akár e mély bíbor nyár

És nem adnak vissza semmit.

Szállnak. Meg egyik sem áll.

Nyomaikon csodálkozol,

Mik szép tested mértanán

Törölhetlen rajt maradnak.

Érlelik a dús időt

S lelked, mi a lomha évek

Folytán mind nagyobbra nőtt

Fütyörésznél… Lent kaszálnak.

Összeszorítod a szád.

A Nap életed porába,

Írja múló vonalát…

Diadal és vád is egyben.

Ám szavára, nincs szavad.

Mint egy kalászt, himbál a szél

Súlyosult benned a mag?

S míg szárnyatbont, formát keres

Izzó agyadban e vers,

Piros higanyként lobog fel

Száz pipacs és leheversz

Búzavirágok selymére,

Koszorút vár homlokod.

Mit a nyári Nap zsarátból

Aratók nyakába dob…

S lám fennakad

Az egyszeregynél egyszerűbb az éj

Kék kottába írt azúr szerelem

A végtelenség illata lebeg

A világon s az alvó kerteken

A hold fehéren hűvösen suhan

Most kezd leesni hull a kék egen

Pattogzik az éj zománca halkan

Mint máló festék régi képeken

Zuhanását mindenen megérzed

Gyűrt fodrot vet az éj lehelletén

Azt hiszed már ott sincs meg se látod

S lám fennakad egy tücsök énekén

Nocturno

Nyári réten fekszem,

Véres hold alatt.

Ájult virágok közt

Tücskök alszanak.

Alvó tücskök között

Didereg a szél,

A holdról rőt cseppben

Hullik le a vér.

Egy árny suhan felém,

Fehér, meztelen.

Ezüst tálat hoz és

Levágja fejem.

Salome, suttogja

Rémülten a szám.

S a tálról rámmered

Fejed Johanan…

Káprázat

Hold-parázstól sistereg

A csillagok bokra,

Kigyúl tőle a tejút

S idelent a bodza

Felgyújtja a fákat is,

Vastag fehér csóva,

S árnyékuk rárajzolja

Most hullt puha hóra

Persze csalás, nem is hó,

Kék holdfény e szalma,

Három körte mosolyog

És két kicsi alma…

Képecske

Forrás zenél

Pitypalatty panaszt,

Habfehér az ég,

Égfehér damaszt

Ahogy egy fenyő

Egek fele tör,

Lent is mutatja

A kék víztükör

Lent is mutatja

Ami fent fehér.

Hallani, szemem

Fenekére ér…

Este van, bársony

este van

bársony

zárnak a

boltok

sugara

árnyas

lombokat

oldoz

hajlik a

bodza

szélbe a

tornyok

fürdenek

rézsű

fénybe kék

dombok

nyitnak a

tücskök

nyílik az

illat

benned kel

föl az

esthajnal

csillag

Dal

Prücskörészek,

Heverészek,

Altatom az

Estikéket.

Ha virrad s dal

Fújja számat,

Ébresztem a

Hajnalkákat.

Tegeződöm

A füvekkel,

Telistele

Rigófüttyel.

Ha beborul,

Felleg támad,

Elmegyek majd

Szivárványnak.

Ráborulok

A világra,

Hogy ne legyen

Olyan árva.

Pók a tükrön

Tükröm a falon lóg. Fényes.

Egyszerre egy pók kényes

Lábbal átsétált rajta.

Tudom, a babona tartja,

Hogy szerencsét jelent.

Tipegett, jobbra-balra ment,

Aztán megállt fent, a sarokban

És nézegette magát.

„De szép vagyok! A teremtés albumát

Imerem jól, – játszott rajt a fény

Egyetlen teremtmény nincs olyan szép, mint én!”

Hosszú lábait külön-külön rázta,

Ropogtatta, kopogtatta

S mászta velük végig a fényes üveget.

„Pompás! mily szép csillogású szemek

Az enyémek. Igaz, szemöldököm nincs,

Legalább nem kell festeni,

Anélkül is lehet merengeni.

Fonok egy óriási hálót,

Mi átéri az egész világot

(A tükröt látta csak, az volt a világ!)

S szépséges karcsú vonalam,

Finom alakom s csinos magam,

Majd csak úgy vonzza a legyeket…!”

És leesett…

Leesett, mert a szobalány, Maris,

Harsogó hangon, mint egy haris,

Vidám dalt dúdolva, letörölte a ronggyal.

Aztán gondolva, ha írok, úgyse látok,

Magát illegetve, a tükör elé állott:

„De szép vagyok! a hajam, a szám,

A szemöldököm. Ha ünnepi ruhám

Fölveszem s benne a korzóra mék

Utánam néznek a bakák, meg a pék

Horihorgas segédje, Jani…”

Nézi magát. S csendben hallani,

Hagy zakatol szíve, a bolond kis motor.

Vére rózsákat, nárciszokat sodor,

Kipirult arccal magának csacsog:

„Szép vagyok! szép vagyok! szép vagyok!”

És elment…

Én írtam. És rámmeredt pár furcsa, furcsa sor.

S mondtam magamnak, most rajtad lenne a sor,

Odaállni a tükör elé s nézni magadat.

Hiúság! – dobbant felém s szavakat

Kerestem, mik födnék fölháborodásom.

S azt hittem, a kísértő ingert, majd lerázom.

De hiába! Versem tükör lett

S benne nézegettem festett,

Magam-csinálta világom…

„De szép vagyok!” s betűlagunákon

Szép gondolák úsztak. Velence tükrözött,

Róma énekelt s egy ember a fű között

Hallgatta a pacsirtadalt, aztán felkiáltott.

Láttam Fausztot, majd Margaréta állt ott,

Mint tavaszba öltözött fehér alma-ág.

S tetszett a verstükör a színes, szép hazugság!

S vallottam akkor, ember te kényes,

Te is tükröt hordsz, mely fényes

Üvegjén képét szemedbe porozza,

Jó hozzád, bánatod, könnyed néha elorozza

S kacag feletted hintázva az ég.

Tükröd van. S tükröt hord a pék

Hórihorgas segédje, Jani.

Tükröt a politikus, tudós, hivatalnak,

Utcaseprő s árulkodóan hallani,

Amint egy titkos pillanatban mind

Magának tapsol és csacsog,

„Szép vagyok! Szép vagyok! Szép vagyok!”

Fényes tükrön másszuk végig az életünk.

Magunknak tetszünk, de jaj nekünk,

Ha Isten talál rajtunk majd kivetni valót,

Mikor minden fény és hazugság elmerül

S Isten szobalánya, a halál,

Tükrünkről némán letörül…

Somogyi éjben vonaton

Hazafelé visz a vonat,

Somogyban van a hazám.

Valaki még csak rámismer,

Majd a jegenyék talán.

Gőz-táltos az éjszakában

Megy, fut, rohan itt velem,

Gyermekkorom mutogatja

Lelkét felém meztelen.

Itt megállnék, ott megállnék,

De csak száll a gyorsvonat,

Milyen szörnyű kényszer, ok, cél,

Mely örökre hívogat?

Éj gurul az ablak mellett,

Bús nagy labda, rémület,

Csillagok verik arcomra,

Nehéz, hűvös fényüket.

Dombok, rétek szagát érzem

Homlokomon, mint kezet,

A gyöngyvirág, fehér fogsor,

Erdők szájából nevet.

Göncöl rúdja, mint a kútgém,

Rám s a vonatra hajolt,

Bíboran, majd tejfehéren

Nézett be a nyári hold.

Szörnyű őrség, így vigyázni,

Virrasztani hajnalig

Kanyarból ki, kanyarba be,

Újabb fanyar kanyarig.

Rémülni, hogy hátha játék

Kocsi, mozdony, sín, vasút,

Mely egy óriás kezében,

Szörnyű karambolba fut!

És hogy alvó népemmel itt,

Mire virrad még az éj,

Álma szendergő, halálos?

Gyógyulást-hozóan mély?

Én szállok vagy a vonat száll?

Világ száll a vég felé?

Mily csikorgás? Népem szájában

A zabla?… vagy a fékeké?

Szállt a vonat, repülve szállt,

Fényt küldött a messze ég

S a horizonton mentek, mentek

Fény felé a jegenyék…

Édes Dunántúl

Itt térdelnek előttem kelta dombjaid Dunántúl,

S avar sáncaidon békés juhnyáj legel.

Úgy lépsz elém, mint ó-krónikákból a képek

S régi anyás karod, becézve megölel.

Csillagok ülnek erdős kontyaidon, ha az alkony

Leereszkedik s az estbe pásztarsíp kesereg.

Torkos sok patakod párt keres, elfut és benne

Piroshasú pisztráng villan s barna keszeg.

Halk, kicsi falvak ülnek öledbe s a házak

Tetején kelepelnek frakkos víg gólyafiak,

Kik itt voltak tavaly és azelőtt és annakelőtte

S a századik sarj is idetér, ha tavasz virrad…

Itt járok lányos réteiden újra meg újra

S füzérbe fűzöd illant gyermek-éveimet.

Akkor még kölyök-bokraid derekáig sem értem

S okos ösvényeid fogták a kezemet.

Barna szemedben hordtam az erdők vad

Szálfáit s lázadó vállaimon kék egedet.

Anyám vagy, Dunántúl, mondtam s ígértem,

Meglásd, nagy leszek egyszer még teveled!

Itt nőttem föl a fákkal, a széllel, a tájjal

S hű rokonom, testvérem, anyám a drága vidék

Itt heverésztem aranyhajú rendek széna-sorába,

Hajamba éj hált s bozontos csillag-pihék.

Itt hallgattam éji viharok haragos nyögését

S dombok alatt alvó őseim szeri dalát,

Amint kantárt és zablát eresztvén a holtak,

Kézről kézre adták a dacos vad harci kupát…

Itt vagyok most is, édes Dunántúl!

Látod, csak megtér kóbor költőfiad.

Rómát megjártam, Párist megjártam

S zengtek felettem büszke hidak!

Mégis te kellesz, gyantás mezőillat,

Szűz erdők szaga, gulya és kolomp,

Anyámként ölelsz somogyi lanka,

Ha fáraszt az élet, harc és a gond.

Dombjaid, mint nagy labdák gurulnak,

Vállukon koporsó és most kövein,

Mint táltos kiáltok fényes halottaknak

S költögetem dallal alvó őseim…

Szomjasan jöttem

Jöttem a zajból a csendbe ide

Fénylik a vízen a fények íve

Fénylik aranylik a messzibe nyúl

Rá arany nyárvég permete hull

Rá arany nyárvég csokra esőz

Ekkora héven győzhet-e ősz?

Fecske-betűkkel-írt habokon

Tündököl kéken a kék Balaton

Vizen aranyló nap tüze gyúl

Sirály köröz fönt hangtalanul…

Késői ének

A Balaton-örvényesi római villa romjainál

A márványlépcső hallgatag.

Fölötte késő éj dereng.

Kertjébe rózsák bomlanak.

Fönt csillagok… Pár fecske leng.

Az átrium csak álldogál.

A küszöbe nem vár urat.

A holt kőkutya fölugat.

A Holdsirály ím délre száll,

Ahol a szőke Tiberis

Habjai közt szép Júliák

Gályája ring… Jaj, nincs tovább!

És semmi hősi nincsen itt.

Pannon nyilak és quád nyilak

És surranó barbár halál…

Estima

Kint hold lebeg

Itt lámpám fénye

Ont glóriát a fejemre

Egy munkás nap után

Szelíd jó éjt kíván

Lombok közt szundiz a csend,

Fönt bóbiskoló csillagok

Összeteszem kezemet,

Ugye Uram alhatok?

Álld meg kiket szeretek

S kiket szerettem engedd meg

Örök játszótereden

Mind a gyermeked legyen.

Vess ágyat öledben majd

Hova lehajtom fejem

Ez éjszakán vagy egyiken

Ha rendelésed hozzád hajt

S oly békén puhán alhatok

Mint bennedfénylő csillagok…

Anyám I.

Anyám,

királyi csokor, te, februári menyasszony,

nézd odakinn már hullnak a rózsák,

jön a tél, jön a szél, és elorozzák

örömeink, de én kifutok még,

s ezüst hajadba fonom égi diadémnak,

hogy templomhomlokod koszorúzzák

És kel a nap, kardja pengve fúródik

rossz ködök éjén át a messzi egekbe,

hova te látsz csak, én a kezedbe

fogva kezem, vezetsz hűs égi úton,

öltöztetsz mesékbe s a hétfejű sárkányt

mindjárt legyőzöd könnyen, tudom.

Anyám,

te halkan ringatod ágyam,

a világnak tartod s csalod ki mosolyom,

hogy szépüljön az, kire ránevetek

s szenteld ujjaid homlokomon

csillagot vernek, anyám

Hajad ezüst drótjain immár,

szaladó esték kék fecskéi megülnek,

de nem öregszel – nem öregszenek a rózsák! –

csak valami csendesebb lesz egyre belül,

hol az élet piros harangja harangoz,

több szavad van a csendhez

s többet vagy egyedül…

Anyám,

te titkos, aranyöblű, dúsgazdag forrás,

ki rámpazaroltad lányságod és asszonyi

bájaid színzuhatagját,

te szent anyaföld, csók-zsoltár, eleven kút,

kiből majd jövendő századoknak

merhetek enyhet, tikkadt nagy utakon,

ha lombom alá lehevernek.

Anyám,

te őszi menyasszony, halkszavú őszi igézet,

ki legelőször hoztad a tömjént és aranyat,

hoztad a mézet,

bölcsőm rácsához s a teli holdat

játéknak dobtad vizeimre, míg messze lobogtak

a testvér-csillagok és a hajóm

az Isten-öbölnek partjain bolyongott,

– ha megállíthatnám a napot fölötted

visszaparancsolhatnám a lehulló

sárguló lombot!

Anyám,

aranyerdő, tiszta tükör, ragyogó fény, hajnali csillag,

versemet bontom ím te eléd aranyzuhatagnak,

aranyozd meg vele lombod,

aranyozd meg vele kezedet, melyek vezetnek

s ismerik titkát az élet-utaknak,

óvják lépteimet, mik tipegőn szaladnak,

jöjj te vezérnek,

s harcos ösvényeim majd elsimulnak, béke leng rajtuk

s az Istenhez érnek

Anyám,

úgy kell a szavad, most kell a simítás,

mikor már nagy lettem s a gondok

vicsorgó szelindekei marnak,

kínzó sebeket szívemen és egyre ugatnak,

rossz éjek láza rohan húsomon

s a hegyek fagyot és havat fúnak,

most kell a szíved tüze mécsnek,

a neved hitnek s jóságod az útnak!

Anyám,

aranyerdő, déli verő, te hajnali csillag,

szállj dalomon most vissza időtlen

napjaidba, mikor az erdőn, barna hajadba

virágkoszorút fontál s legelőször

gondoltál rám, ki szíved alatt, szavadba

s Isten titkaiban éltem

Anyám,

tavaszi hold, te, tavaszi csillag,

tavasz-virág a tavaszi réten…

Önarckép. Arvi Järventausnak

Kopjafára tűzött lófej előtt állok.

Véremben sámándob zubog.

Kordába fog kódex, ciliciumok.

Ma is elmarad a vágta.

1939

Példázat egy őszi levélről

Most kezd leesni.

Száll…

Sem a földé, sem az égé,

De a fáé se már.

Lebeg könnyedén, keringve szárnyal.

Nincs még kapcsolata a földdel,

Sárral és halállal.

Tiszta,

Mint legelső könny,

Mint tegnapnyílt hóvirágkehely,

Mint szívről leszakadt sóhaj,

Mint fényből született szivárvány,

Mint érintetlen hópehely.

Ilyen az életem.

Vagyok, aki vagyok!

Költő és pap – szívek közt lebegek.

Egy kicsit földé, egy kicsit égé,

Nem enyém,

Nem is a tietek!

Ősz

Kikötött zászlók a fák levelei,

Pókháló ingét veti a rét,

Bágyadt kökörcsin sárgán világít

S álmos a csend is.

Fázik a nap s égszürke bundát

Ránt vállaira, betegen ragyog

Kiszolgált fekete barázdát

Forgatnak az ekék.

Mint kirabolt fészek, olyan a táj.

Új koldus jön, a színtelen est

S kezüket fejük alá téve halkan

Elalusznak a szénaboglyák…

Micsoda kezdés

Vértócsák a levelek.

Bokor leng a semmibe.

Viszi a szél a fiát.

A köd hagyja, hadd vigye.

Kiáltanék, nincs kinek.

Rácsok a vak csillagok.

Hamuhintett kobakom.

Biz'uccse, hogy csillogok.

Rőt fűszálon leng a hold,

Egy pók húzta hegyibe.

Jön a hajnal, hadonász,

Fény-husánggal veri le.

Milliónyi tojáshéj

Hull darabja szanaszét.

Omló porceláncserép

Szilánkjától ég a rét.

Így kezdődik lám az ősz

S úgy vet cigánykereket

Fényes űrbe a világ,

Mint üngetlen víg gyerek…

Skarlát őszi fák

Ők eldobták fegyverük.

Én még harcolok.

Összecsukták szárnyaik,

Zord arkangyalak.

Az ősz harsány sortüze

Nem riasztja fel,

Homlokukon s szívükön

Skárlát vér, a jel

Álmukból, mi öröklét

Vagy halál jegye,

Végsőt rángó szív az Ősz,

Szívükkel tele…

Fényt vet

Szólnak a sárgarigók

hullnak a sárga diók

álmatag szánka a szél

álmatag száll a levél

csörgedez csöppke patak

viszi az álmaimat

puskátlan érzi a csősz

álmatag nézi az őz

álldogál, néz darabig

s táncosan eliramlik

porzik a négy patanyom

fényt vet a parti pagony…

Őszi dithyramb

Ősz,

te aranykoszorús menyasszony,

szép, késői lánya a nyárnak,

dús hajad kibomlik aranyon

S benned szép színek muzsikálnak.

Ősz,

te diadalmas, hű szerető,

királyi kezeddel emeled fel lemenő

napod, csodaszép fejedre

s az udvarló szelekkel

Üzensz távoli lovagodnak, a télnek…

Most ölelnek a fények

s a színek szeretnek.

Kibomló skála brokátruhádon a pompa,

a csodák csodaszép kedvese vagy!

mondd, milyen ecsettel

kendőzöd te magad?

Ősz,

te csokros, ragyogó, rokolyás, deli tündér

ki csókolódzol a tűnő szelekkel,

de tele vagy te titokkal,

de tele vagy te a csenddel!

A rohanó folyókra omolsz,

simogatod sápadt, szerető kezeddel

s úgy súgod el, holnap ilyenkor

meghal az erdő.

Ősz,

te ezüsthúrú hárfa, a halál kezében,

de zokogó, kopogó, szomorú,

szelíd a te muzsikád,

de piros és lihegő,

de bíbor a szád,

de remegő tested remek vonala

s szemedbe gyúl a távoli láng,

mi lobogott hazatérők mély őszi szemébe,

mikor a sír hívta már őket

s mindegyik elébe

odaállt valaki –

súgd el nekik, béke…

Ősz,

te aranykoporsó, melyben a habzó

múlt nemes ó-bora forr és kedve vonaglik,

arany tó, arany erdő, pajkos szöszi patakok

anyja, merre tilinkód szűz szava hallik,

elindulnak a mesék, mik puha ajakkal

csókolják szép szoknyád szegélyit,

elindulnak a csodák s a méla mezőkön

kinyújtott lila füsttel szállnak az égig…

Mi

meg öregszünk, szép, szende Királyném!

míg csalfa tükörben int sugarad,

megyünk feléd s jössz te mibennünk…

Engedd, dalom legyen diadém

és simogathassam meg szép hajadat.

Ősz,

húgom, alkonyi testvér,

útunk ím csendbe poroszkál,

csendbe követ, míg összefonódik

s megbékél szelíden majd

Isten szent tenyerén…

Szeretném, ha szeretnéd ezt a verset

Egy kéz eloldta fönn a lombokat,

Sárguló, néma arany kompokat

Kezükbe fogják béna szívüket

És átússzák a sápadt mély vizet

Nincs rajtuk annyi súly se, mint e szó,

Megszűnt a függés, gravitáció

Megszűnt a törvény, erő, ráhatás,

Sodorja őket őszi áradás

… Egyszer, meglátod majd, tán kel a hold,

Valaki halkan minket is elold

Bús életünkre bánatot ködöz

S mint levelet az ágtól, elkötöz

Úszunk a szélbe, mint e kósza raj,

Másik part fele, sok arany tutaj

Röpülünk, szállunk bódult szárnytalan

Idők, partok közt, mégis parttalan

Vak hullásunk szédült álomba fon

S felébredünk az örök partokon…

Őszi vesperás

Hunyt szemét az ég még

Távolról nyitogatta.

Sátor volt, a színe kék.

Ott álltam alatta.

Még futott hetykén pár sugár,

Szép kecsesen lépett,

Mint templom lépcsején a lány,

Ha pap már misézett

S az áldás ottbent véget ért.

Ruháján s dús haján kivitte

A felcsillanó gyertyafényt

S tömjénszag követte.

A tágas utcán úgy ment le

A Nyár is most merengőn,

A csend csengőit rázta és

Fényért sírt esengőn.

Mint nagy pohárban, állt a tó

Partjai közt kéken.

Szél szaladt a parti fák

Ágán s a vízsörényen

Lusta árnyak lebbentek

Rest testtel, mint szárnyak,

Lent piros kárász úszott és

A fenék fölött álltak

Ezüst falanxot víg halak,

Szájukon gyémánt buborék

Pattant, mint labda s tükrében

Játszott az ég s a vízfenék.

Naptár szerint, nyár volt még.

De volt valami bús már

A fecskeszóban s röptükben

Az ősz sandított lomhán.

Mint apró kották, hangjegyek,

Ültek fönn a dróton,

Gregoriánt énekeltek,

Nem emberi szókon!

Ködöt fújtak a hegyek,

Fáztak már a lombok,

Indultak a levelek

S a távoli dombok

Ideszórták kolompjaik,

Mélabúba mártva,

Virágfejek konyultak le

Dérbe és a sárba…

Nyár volt még, de furcsa nyár!

Az ősz jött orgonálva.

Ezüst sípok sírtak már

Az erdőkön a fákba.

Felhő-várak forogtak,

Furcsa kacsalábon,

Vad sörénnyel vágtattak,

Mint lovak át a tájon.

Csípős, zord szél csámcsogott,

A kökény kékre érett.

A réteken sarjúszéna

Vére feketéllett.

Álltam fémes ég alatt

S nem hallottam ez este mást,

Egyetlen dalt a föld száján

Szordinós, őszi vesperást…

Megőszült, őrült tenger, ősz

Ősz, te ködös, örök tenger,

Parttalan vad óriás

Rőt halottként úsznak benned

Októberi néma fák.

Játszol velem s a világgal,

Nincs benned semmi sziget,

Forró vagy, mint hirtelen láz,

S hideg, mint az őrület

Partodon itt, mint egy hulla,

Rémülettel heverek,

S birkózom, mert eltemetnek

Habjaid, a levelek…

Egyre nősz és egyre tágulsz,

Benned habzik az idő,

Rohanva rontsz élők ellen,

Tátott torkú temető.

Ki bír véled? Nincs erő, mi

Bilincselné habodat

S egymás után tördeled le

Éveink s a napokat.

Mint őrült agyban gondolat

Süllyed benned múlt, jelen

Levetkőzteted a fákat,

Benned minden meztelen.

Játszol, tudom, a világgal

S játszogatsz énvelem,

Habod, mint a láz a húsban,

Terjed, árad nesztelen.

A partodon fekszem, hova

Lerajzolod nyomodat.

Mint kígyó a bűvölőjét

Nézem hullámaidat!

Egy hullámod engem is visz,

Mint vitt minden születőt.

Benned hordva létezésem,

A kezdődő s volt időt!

Piros holtként úsznak benned

Októberi néma fák,

Mint kígyó a bűvölőre

Nézlek, nézek vissza rád!

Ne játsz tovább, néma tenger!

Őszült, őrült óriás.

Huszonhét éve ismerlek,

Nem voltál s nem leszel más!

Örökkévalóság csillan

Mindent orzó habodon,

Marad-e még szépség annak,

Ki holnap áll partodon?

Hóra ejti

Kötözné ezüst cérnaszál,

Ökörnyál, a hullt levelet.

Visszavarrná a csend rájuk.

Ősz van. Nem lehet.

A hold tűje kék csillogás.

Villog a holt erdő felett.

Bánatomat rázza a szél.

Száll a lehellet.

Lekushad a zsupp a tetőn.

Jégcsap fagy az eresznádhoz.

Árnyékot ejt hóra az éj.

Vadlúd kiáltoz.

Száz paraszt kaszál

Már kukorékolnak a kakasok

A reggel tömjénszaga száll,

Árnyéka csöpp, sugara sok

A völgyben száz paraszt kaszál!

Nézem a hegyről, amint a sereg

Karéja mozdul a völgybe –

Hökkenj meg, te kiélt-szívű világ,

Reszkess e csuda gyönyörbe!

Útjuk arany és szép szárnyuk a nap,

Délceg lépteik, az erő

Ahogy suhintnak, – áldott mozdulat –

Évezredek szele jő!

Évezredek növekvő vihara,

Gyönyörű, nagytüzű ciklon,

Kétszáz parasztkar ritmusa ring, hogy

Csuda-rendet kanyarítson.

Nap-lávaesőben nyomulnak elő,

Tűz-tenger ringatja őket,

Szétzuhogó, nagy pacsirtadalban

Felhőkig, egekig nőnek!

Fel, fel seregem! Neki a fénynek!

Vívd és nyerd meg büszke csatád.

Daccal lendülő kaszáid alól,

Szülessen egy újult világ!

Részesaratók

Megáll a fényben, felkiált

A szél és visszanéz.

Ázott falakról álmosan

Pereg, mállik a mész.

A szivárvány, szép ecsettel,

Mázolja az eget.

Magasban éber ölyv szitál,

Lesi az egeret.

Fáradt keréknyom boldogan

Lapos tócsát ölel.

Valahol éhes róka nyí,

Az ólakhoz közel.

A lajt szomjasan ásítoz,

Hűsén verébzsivaj.

Mozdulatlan, akár a dél,

A két sáros bivaly.

Alusznak. Az árok tövén.

Tűnődve valamin.

S messze, mint álmuk bíbora,

Lángol a baltacim…

Asztagrakók

Nő az asztag, most is látom,

A Siónál a dombháton.

Háromszor hét béres villáz,

Felettük az ég kék nyílás.

Oda kéne magasodni,

Azt az asztagot megrakni.

Hogy a sorsuk rajt beférjen,

Ég füstöl a villanyélen.

Legtetején hat vad béres,

Keveset ért a beszédhez,

Kavar, kavar a villával,

Vad kőműves-kanalával.

Nő az asztag: bábeltorony,

Hat kőműves szénáz azon.

Hajlonganak, morgolódnak,

De szegények csak maguknak.

S mikor estére leszállnak,

Szét se néztek, meddig láttak?

Se az égre, se a tájra,

Szívük bábel-nyomorába.

Hej, hányadik Tornyot rakják?

Hej, hányadszor tanakodják,

Hogy így kéne, hogy úgy kéne,

S marad minden a régibe…

Máktörők

Igáslovak lángot isznak.

Lángját tüzes pipacsoknak.

Piros kendős summáslányok,

Tördelik a zörgő mákot.

Fekete mák a kezük is.

Fekete láng a szemük is.

Szomjas délibábok tornya

Bukdácsol a szálkás porba.

Tályog az ég. Beleakad

Egy akácba. Ki is fakad.

Hull az alkony, hull sűrüllve,

Mintha mákgubákból dűlne.

Tábla giz-gaz. Majoránna.

Sötét térdepel a tájra.

Terül széle, terül hossza,

Béresekre, summásokra…

Holdfény lenget arany sátrat,

Benn Szent Dávid muzsikálgat.

Arkangyal áll egyik felén,

A másikon cigánylegény.

Fekete a bánat bokra.

Tűzpiros az éj kakasa.

Itt a csillagok is marnak,

Bárányfelhők meg harapnak!

Tengeriföld

Embernyi a tengeri,

Magassága embernyi,

Válligérő, jó magos,

Esti széltől harmatos.

Hány hold, ebből béresé,

Senki sincs, ki kérdené,

Pedig a sok hant alól,

Elhullt béresnép dalol.

Borona és bús eke

Jelként ide illene.

Aztán befutná a gyom,

Mérhetetlen unalom.

Belőlük nő és veri

Eget e sok tengeri.

Űzött sereg, menekül

Múlt elül, jövő elül.

Mit vallna, ha kérdenék,

Ha szólhatna a vidék,

De csak szél zúg szenvtelen,

Ez a nép itt nyelvtelen!

Hull a harmat fejemre,

A vállamra, szívemre,

Oly nehéz lesz, itthagynom

E tengernyi sírhalmon…

Csordapásztorok

Gyertyát ide, aranyat,

Lángoljon a tömjén,

Ahogy szép, lila havad

Ágak vertezüstjén.

Rorátésan megjelen,

Jön az Örök Bárány.

Farkasokra lessetek,

Örzők kint a strázsán!

Farkasokra lessetek,

Sistereg az égalj.

Akár szalonna pirul,

Szélein a hajnal.

Csodacsillag fészkel egy

Rongyos istállóra,

Angyaldalos fényt szalmáz

Boldogan a hóra.

Tiszta bocskort kössetek

Mezítlábatokra,

Piros szíjat fűzzetek

Fürgén sarutokba.

Őzet, nyulat süssetek,

Ropogós malackát

A beteg is hagyja ott

Ágyát puha vackát

Írós vajat, friss tejet,

El ne feledjétek,

Friss cipót is kelesszen,

Hamar menyecskétek.

Kisingecskét varrjanak,

Legyen neki pólya,

Szegény tudja, míly öröm,

S gond, ha jön a gólya.

Induljatok szaporán,

Míg nem jön a reggel,

Találjátok az Anyát,

Karján a Gyerekkel!

Adjon Isten! mondjátok,

S ad az Isten néktek.

Szegényeké a malaszt,

Gazdagé a vétek…

Bábel

Két kőműves

a szivárványra mutatott

„Míly óriási állvány

meszeljük be a kék eget!”

épp esteledett

s mikor hajnalodott

újra: „Falazzuk be a Napot!”

ezer kezdte hordani a maltert,

ezer a téglát meszelőt,

az ég, a kék egyre fogyott,

s a fal falánkan egyre nőtt,

a roppant Torony égig ért már,

a munka tovább mégsem haladt,

azóta is,

másképp beszél, aki fönt van,

s másképp, aki lent maradt…

A szitáló korom balladája

Proletárfiúcska álmodik

Szeretnék egy piros csúzlit nagyon

S biciklit, mi van a többieknek,

Akik gazdagok, és engem megvernek.

Egy krajcárról álmodom, amin

Veszek majd zsemlét, kenyeret,

Vagy kicsit csalva, moziba mehetek.

És anyuskáról álmodom, aki nincs.

Kis szobánkban gazdátlan a kilincs.

Apa részeg. S mindig összever.

Szitáló korom

Itt nincs erdő. Itt csak gyár van.

Szitáló korom fojtogat bennünket.

Mi az eget is feketének látjuk,

Feketén halljátak fáradt énekünket.

Itt nem nyit rózsa, bazsalikom.

Csak korom hull, a lassú bús halál.

S dalolnak kínnal a proletárok,

Míg fölöttük hulló korom szitál…

Emberek

Mindenki bánt. Gúnyol. És lenéz.

És nem tudom, mért nem jók az emberek,

Rámmutatnak s azt mondják: csibész!

Pedig nem lennék rossz!

Csak adnának egy kis meleget,

Adnának kávét, szőlőt, kenyeret,

Mit esznek ők, a gazdag gyerekek.

Nem lopnék, ha éhség tépi belemet.

Adnának meleg ruhát, mikor

Gyilkos, fehér hó temet.

S adnának anyukát nekem,

Nem lennék rossz, sohasem.

És vinnék el apát, ki mindig bánt.

S pénzén, mit szombaton hazahoz,

Bort vesz, meg dohányt…

Ne! Ne!

Ne! Ne! apát se vigyék el tőlem.

Apa ma ölébe vett.

Megsimogatott és könnyezett.

S azt mondta: kicsike fiam…

Csodafa

Ma álmodtam, csodaszépet.

Aranyhintón vittek angyalok.

Rózsát fontak szőke hajamba

S egyik megmosdatott…

Azt mondta, megyünk a Jézuska elé,

(Ott lesz anya is)

Kinek trónusán hajnalfény ragyog

Felébredtem. Hideg volt. Hullt a hó.

Hol vannak a fehér, tiszta angyalok?

Rendőr

Tőle félek legjobban talán.

Jobban félek tőle, mint apától.

Kardja van s rengő bajuszától

Szétfutnak az utcagyerekek.

Nagy úr. Sokkal nagyobb, mint

Vanyek bácsi, ki börtönből szökött,

Erősebb, mint a Félarcú, aki

Három embert összekötözött

S elvett pénzüket elmulatta.

Sokat remegek, sírok miatta,

Hogy megver, mert tegnap

Körtét loptam

Egy külvárosi boltban…

Félek, hogy kihúzza kardját,

Mely olyan, mint a fa –

Jaj, hát annak a bácsinak

Nincsen kisfia?

Váróteremben

A váróterembe sokat járok.

Mert sokan vannak, és jó meleg.

Innen indulnak színes vonatok,

Innen utaznak a gazdag emberek.

Miért?

Tegnap onnan is kiküldtek.

Megvert egy ember, s hazakergetett.

Csak az mehet be, kinek jegye van.

A rendőrnek szólt: kéregetett!

Csak az mehet be, kinek jegye van,

Kinek jegye nincs, nincsen igaza.

Az életbe is tán jeggyel jöttünk.

Hát nem jöttünk minden haza?

Templom

Ide szabad mindenkinek bemenni.

Itt a Jézuska lakik.

Innen nem kergetnek ki.

Hoznak neki sok sok virágot

S égetnek előtte gyertyalángot,

Mint a temetőben a

Szomorú emberek.

Itt összeteszik a kezüket

S oly egyforma úr-féle, proletár,

A sarki koldús fia is idejár

S itt egy úr, kinek autója van…

Jószerencsét

Este volt, bronzbarna este,

Elnyújtózott lomha teste,

Barna fák közt a közön.

Nem volt fény az ablakokba,

Csak az égi csillagosba

Nézett a hold vakoskodva

Kandin, némán odafönn.

Fürge tánccal vitt a léptem,

Zsoltár nyílt, ahova léptem,

S nyújtózkodott pár virág.

Szívemben egy csöppnyi éggel

Láttam költők jós-szemével

Koromsötét a világ!

S rámköszöntött férfiasan

Egy bányász az útkanyarban

Muzsikált a hangja szét,

Zendített: Jószerencsét!

Imádság volt ez a pár szó,

Békét hintő, andalító

Fényt-derítő, szent zene.

Régen elmúlt, most is érzem,

Véremben bent lüktet mélyen,

Mintha folyton zengene.

Adjon Isten! feleltem rá,

Jószerencsét mi kettőnknek,

Kik járjuk a tárna mélyet

S ránkhuhog a vaksi éj.

Adjon Isten! Jószerencsét!

Neked testvér, nekem testvér,

Adjon Isten! Jószerencsét!

Minden házba mi befér…

Jószerencsét! Adjon Isten!

A gazdagnak, a szegénynek,

A leánynak, a legénynek

Szép mosolyt és kacagást.

Jószerencsét! Betegeknek,

Sajkáik, ha ködbe mennek,

Bizodalmat, gyógyulást.

Jószerencsét! Mindenkinek!

Adjon Isten! kinek, kinek.

Amit szíve tisztán kér.

Adjon Isten! szent családot,

Boldogságot, áIdást, álmot

Ne romboljon a rossz vér!

Adjon Isten! Jószerencsét!

Mind, akik csak jót akarnak,

Minden árva bús magyarnak.

Jószerencsét! Jószerencsét!

Adjon Isten! Adjon Isten!

Adjon Isten! Jószerencsét!

Mindnyájunknak…

Aranycsináló

A csillagom most tán egyezik azzal,

Mit Isten elgondolt felőlem.

A horoszkópom jó jegyben áll,

A Mérleg-jegyében…

Öreg fóliánsok közt olvasok:

… a varázsló élő vért rakott

a tűzre. S cseppentett rá könnyeket.

Összetört szívet tett belé,

hogy megpillantsa a lényeget!…

s aranyat csinálni, mégsem sikerült!

Eh, hát ez a bús átok a földön.

Ez az örök lehetetlen!

Súlya, kínja véresre vérez

S vergődünk alatta tehetetlen.

Hiába minden gondolat,

Őrület, dac, kín, akarat,

A rög, rög marad! – a sár meg sár!

Ma mégis, mégis mond ki száj,

A csillagom jó jegyben áll,

Ma megpillantottam a csodát.

Rájöttem, hogy minden szívben

Rejtett el Isten aranyat,

Csak meg kell látni az arcokon,

A kín, a gond, a jaj alatt!

Alkimisták jöjjetek!

A titok nyitja oldva van:

Minden emberszív legmélyén

Drágakő és arany van!

Bár törjön, vágjon szenvedés,

És őröljön az akarat,

Mind csak vihar, csak égi láng,

Hogy kiolvassza az aranyat.

S hullározzon az őrület,

Szakadjon gát, az öntudat-folyó

Zúgva loccsanjon semmivé,

Arany lesz mélyén, ragyogó.

Alkimisták jöjjetek!

Orvosok! Bírók! Börtönök!

Tudósok! Kóbor Mágusok!

Aranyat szedni a rög között.

Aranyat látni más szívén,

A szegény és proletár szívén,

Mert a szív nem farkasverem,

Benn drágakő és arany terem!

Csak szem kell hozzá, ti vakok!

És jó szív kell hozzá csupán,

Jóság, alázat s indulni

Az örök Aranycsináló után,

(Megtagadva irígy magadat)

Menni, menni a nyomában,

Ki elültette és elszórta

A szív rétjén az aranyat…

Csőszéknél voltam provideálni[1]

Hálás vagyok minden új csodának,

Rádiónak, fénynek s roppant bámulom,

Hogy ujjam a falon csak végighúzom

S villany cikáz át sötét szobámon.

Rajongója vagyok az embernek is,

És szeretem, ha örül, ha táncol

Vagy agyának titkos csarnokából

Új felfedezést, szikrát villant elő…

Tegnap mégis azt mondtam, semmi ez!

Tegnap mégis azt mondtam, kevés!

Jó, hát próbálom megmagyarázni:

Gsőszéknél voltam tegnap provideálni.

A csőszné, szegény, feküdt az ágyon,

Ha ágynak lehetne azt is mondani,

Rongyok között. A farkasordító hideg

A csöpp meleget, az ablakon hordta ki,

Úgy volt beragasztva egy papírdarabbal.

Beléptem. Felharsant a kardal:

Enni kért hat apró gyerek.

Elszégyeltem magam s először

Gagyogtam, fiaim, én nem enni hoztam,

Hanem az Istenkét, aki

Beteg anyukátok fogja meggyógyítani.

Pedig nálam volt az Örök Kenyér!

Az Isten volt velem – s nem tudom miért

Kicsit féltem az éhes nebulóktól.

Borzasztó szegénység… A portól

Letenni sem tudtam a szent Testet,

Csak úgy gyóntattam meg a beteget.

Oh, – szólt – most boldog vagyok…

Uram Bácsalmásra ment tegnap, gyalog.

Egy rokonunkhoz, ki tartozik nekünk.

Pénzt hoz. Jó az Isten. Lesz majd kenyerünk…

Lassan, pihegve mondta a nagy szókat:

Ő nem hagyja el a benne bízókat!

Csak néztem, néztem ügyefogyottan

S megrendülten arcán a pirosló bimbókat,

Mikből a láz rózsái fakadtak. Sötétedett.

A bútorok ijesztő színt kaptak –

S kért, ne menjek, kicsit még maradjak,

Hisz nemsokára hazaér az ura…

S eltervezgetett, meggyógyul s búcsúra

Lalikának új csizmát csináltát,

Borka megkapja Julis ruháját, a használtat

S az őszi kommencióból jut majd tűzifára…

Figyeltem, nem megy-e fel a láza?

S a haldoklóval egyedül egy földes szobában,

(A gyermekeket átvitte a szomszéd)

Elgondolkodtam a furcsa, furcsa sorson.

S ne haragudjatok, ha ki is mondom:

Bántam a villanyt, mi ömlik és zuhog

Cukrászdákba, hallba, színházba és bárba,

Villámhirdetésre jut s a Citadellára,

De egy csepp nem jut e szobába!

Bántam a vonatot, mi luxuskocsikkal

Előkelőn vágtat Svájcon, Tirolon

S nem veszi fel a szegény csőszné urát

Hogy hat gyerekének egy falatot hozzon!

Bántam mindent, mit kitalált az ember,

Hogy szebb legyen a kultúra, a háza,

S magyar tanyákon édesanyák halnak

S egy fokkal sem megy le, egynek se a láza!

Bántam mindent, mit adott az Isten,

Mért oly gőgös, önző a világ,

Mért nem jut minden asztalra kenyér,

Egyiknek csak tövis, másiknak csak virág!

Mért nem osztozunk igaz sorssal rajta.

Mért nem érezzük a haldoklók lázát –

Bocsánat Asszonyom, egy estélyiruhából

Megfoltozhatnánk hat Boris rongyocskáját…

Álltam, álltam a haldokló mellett,

Míg fáradt szemét lázasan lehunyta.

Imádkoztam… S talán Bácsalmásról

Épp most indul gyalog vissza az ura…

Intelem magamnak

Isten kosztján élsz, csupán

Irgalomkoszton s tudod,

Vendég vagy, mint borókán

Játszó cinkék, mókusok.

Jöttél és mész, meztelen,

Mint fák, lombfosztó ősszel

S tollasodnak nesztelen,

Ha tavasz verőfénnyel

Szögez rájuk lombokat,

Csak úgy lóg, mint kabátod,

Címed, hagyod rangodat…

Biz jó lesz már belátnod!

Hámozd le e vén almát,

A földet, méternyire,

Holtak ülnek s kezükben

Immár nincsen semmise…

Telihold

Kerekedj! Kerekedj! Telihold!

Ma még sokan nem ettek.

Kerekedj fényes égi kalács

Keserves s teljes álmán az éhes gyerekeknek!

Kerekedj! Telihold!

Rádtapadt szemek feszült riadalmán.

Reggelre vérvörös tenger az ég

– A hold züllött díszlet –

S egy szusszanó felhő kézzel

faragott hullám…

Virrasztók

Maradj még ébren, Hajnali csillag!

Őrizd a tájat. Ne szállj le még!

Fényed ölelje a fákat s a fészkek

Szélein derűs ezüstödet öntsd szét.

Védd meg a zárat virágok kelyhén

S tikkaszd titokkal a lombokat

Szórd el a kottád halk füvek selymén

S füröszd zenédbe homlokomat

Nem várta még így senki a reggelt,

Mint te meg én, mi ketten az éjben.

Lásd, fények gyújtják már a világot

S a hajnal zászlai csattognak a szélben…

Mindenki alszik, Hajnali csillag.

Most, most virrasszunk!

Valaki legyen ébren!

Szólítás[2]

Január egy.

Feszül, fénylik a talpa a szánnak.

Durran az ostor. Durran a puska.

Az urak vadásznak…

Ők meg itt szorongnak, heten egyszekéren.

S hiába tízparancs, hiába szemérem,

Hogy betakarózzanak, nincsen ruhájuk.

Fagy-dárdákat dobál a tél rájuk.

Annak a suttyónak, de szép a szeme.

Mint egy prófétának. Mély, vad és tüzes.

Lázító beszéde mindig versbe száll.

Nevet az uraság… Holnap úgy hajolsz meg,

Akár béres-apád, akár a hetyke füzes!

Nevet az uraság… S nem is tud róla,

Hogy holnap e dacos száj

Zenget riadót, a nagy sorakozóra!

Nevet az uraság, a parlament, a bankok,

Csak túrjon a béres, akár a vakondok,

Penészes konyhába csillagot ne lásson,

Csillagot ne lásson és ne is találjon. –

S ha találna, tudja, mi a rend, diéta,

Az uraságnak, vigye a kastélyba!

Ez az egy nem viszi…

Próféta lesz, király.

Kígyókkal, farkassal egy-fészekben hál,

Kapák, ha ráfogják, nem verik agyon,

Mezítláb jár tüskén, parázson és havon.

Komondor szűköl előtte, ha eljön

S harangvirágokat költöget az erdőn.

Vihart költöget, ciklont ropogtat

S szavára vasként kondul meg a holnap!

Csillagszedő

A költő bölcsőverse

Fáradt gémek darvadoznak.

Zúg, zajlik a barna este.

Itt állok, egy ingbe állok.

Csillag van a pendelyembe.

Összesúgnak az akácok,

Hej, érzem, a szánakozást.

Cirok hajlik, cséve nyiffan,

Szél járja a kukoricást.

Szél járja, vagy vadkan járja,

Úr járja, vagy csendőrszurony,

Felfénylik a hold vacogva,

Árnyék borong a tejúton…

Hát te, kisded, mit álldogálsz?

Hány csillag van pendelyedben?

Most szedd, most szedd, amíg éj van,

Dongó hál a házereszben.

Most szedd, most szedd, mind a tiéd,

Szó lesz egyszer, mi szikrázik.

Illatos, zöld búzatáblán

A hold holt tücskökkel játszik.

Költő vagy te pendelyhordó,

A válladon lepkeszárnya,

A lábadon virág-bocskor,

A szívedben anyád álma!

Meglásd; megnősz, mint ahogyan

Véres zászló, nyári hold nő

S hajnali szél kint a tájon!

Szedj csillagot, mert már köd jő…

Gyerekkor

Két csapat átkelt a Piavén

S csataterek betűkbepakolt hullái

Az újságokból mind elém gurultak,

Fiatal szemeik kékjével

Billiárdot játszottak a grófok

S a diplomaták

Fehér csontjukra fehér

Meszet öntöttek a tömegsírokban.

S még fehérebb lett vértelen ajkuk,

Szívükből vadrózsafa nőtt,

S kacagásuk harmattá válott,

Megeste asszonyaik rózsaszín vállát,

Amint a gyerekkel

Szántani mentek s kaszálni helyettük

Így ment a nyár!

S fiatal fák, ingük levetve,

Léptek a vízbe,

Águkon nőttek kis piros virágok.

Holnap vége lesz! – mindennap mondogatták

S mielőtt az ágyúk ideérnek,

A réteken a tücskök hasalva

Itták a napot…

Aratás

A magyar ígéret halomra dűl.

Csűrök, hombárok telnek, telnek,

Gyönyörű szép magyar maggal,

Mint a cséplők bunogva vernek.

Csűrök, hombárok telnek, telnek,

De nem a magyarnak,

Idegennek…

Aratnak. A kastély ezer éve

Másé –.

Béresé az ól, istállószalma

S a béres, a halálé.

Kövér tücskök muzsikálnak.

Úr vétkezik pórleánnyal.

Fekete rúdon csüng a holdvilág,

Megsavanyodnak a csillagak

S denevér száll fekete szárnnyal!

Magyar zápor

Zápor veri a Dunát,

Ezüst haja tépett,

Pajtás vigyázz! hej, megállj,

Lovad félre lépett!

Zápor veri a Tiszát,

Iszapos a habja,

Lovad szája már habos,

Szorítja a zabla.

Zápor veri a Dunát

Lezúg árja ránk is,

Hej a zabla, de szoros,

Szorítja a szánk is!

Zápor veri a Tiszát,

Kemény a kötőfék,

Vérben ázik a pagony,

Hogy gyűjtsünk ma rőzsét!

Zápor veri a Dunát,

Öntözi a könnyünk,

Kiárasztja a Tiszát,

Itt mindent elöntünk!

Ropognak a paloták!

Dűlnek gyárak, polcok,

Utolsó nagy áldomást

Csapnak a Tiborcok!

Szoros már a kötőfék,

Zabla van a szájba

S a fejükön de tüzes

Dózsa koronája…

Késői konok számadás

Huszonnyolc nyaram futott el

Huszonnyolc nyár és most ősz van

Nem tudom hogy téli szél fúj

Vagy tavasz zeng itt e szókban?

Nagymessziről s mélyről jöttem

Akikhez a sorsom küldött

Véreimért, akik ellen,

Élet s halál felesküdött!

Mert én hallom s kikiáltom

Egy nép sír a temetőkben

Álmos fajtám tápászkodik

Birkózni jön az időben!

Kósza lángok szemük alján

Erdőszagos a ruhájuk

Csillagnéző szent révület

Köti béklyóba a lábuk!

Ezer éve itt topognak

Egyhelybe hull le a magjuk

Úgy nyugszik le hogy fel sem jő,

Kivirrasztott virradatjuk

Úr előtt dadogva állnak

Alázkodón, mint a hársak,

Nagy merszük, mint a vadliba,

Szomszéd nádasokig száll csak

Szomszéd nádasig s a kastély

Marad kastély, ezer szoba,

Hogy ők földön, sárban háltak,

Lázadjon most az unoka

Hát lázadok! Az én szavam

Az én utam itt időtlen

Rettenetes máglyát rakok

Fejfákból a temetőkben!

Fellebbezek láng-szavakkal,

Öszegyűrt ég a papírom,

Öreg konok szobraikat,

Apáimnak szóra bírom!

Fejfáikkal teszek csodát,

Virág nőjjön a hegyébe,

Vagy bot legyen, mi itt szétvág,

Legyen bot, egy emelt kézbe!

Kora tavaszi vers

Üvegtiszta reggel.

Tejarcú fákra tükröz az ég.

Alig született meg a tavasz,

Tejszaga van még.

Piros bogarak szállnak a szélben,

Párjuk keresik a fülemülék.

Összetett kézzel mennek a bokrok

A Nap felé, mint áldozó lányok,

Harmatban mosdott meg a vidék.

Harangszó ömlik szerte a tájon.

Ezüst folyó, nincs neki medre.

Harangszóban állnak térdig a fák is,

Mint víg menyecskék, szoknyájuk emelve.

Hajnali négy vagy hajnali öt van.

Vastag arany a nap, sugara pár kiló.

Micsoda lármát csap itt a csendben

Pár csélcsap, vidám, részeges rigó!

Holnap új csodán ámul a föld el,

Kertem végében, most még árny takarja,

Kibontja domború virágát a napraforgó

S mint nagy sárga labdát,

Földobja a napra.

Üvegtiszta reggel.

Tejarcú fákra tükröz az ég.

Alig született meg a tavasz,

Tejszaga van még.

Levett kalappal, zsoltározva állok,

Hallod-e tavasz,

Én, Puszta Sándor, hozsannát kiáltok!

Villanó zápor

Villanó zápor

Feni rám kését.

Ne hagyj el bátor,

Hősi merészség.

Tagbaszakadt szél

Mossa a csendet,

Nyári vetésbe

Kanyarít rendet.

Fényes a zápor,

Szőke a bokra

Nevető kékség,

Mennyei csokra

Dörren az ég is,

Fogát mutatja.

Üstökét száz fa

Vágja magasba.

Pirul a táj már.

Árad a napba.

Mint levesgőzt a

Fényt kanalazza…

Szénakaszálók a kapos mentén

A nap, vén nyilas, egyre szórja

A rendekre az arany-nyilat.

Kakukkfűtől ájul a szél

S égig ér a szénaillat

Vadzsálya, pitypang, szarkaláb

Hasal a tájon,

Alattuk csigák,

Ők csak mennek, sodró diadal,

Egy nagy Óceánba,

Mi ezer virág!

A felhőt föléjük szobrász faragta

Kézzel,

A domb mögöttük fényes tetejű.

A föld szívverése cseng és elakad,

Ahagy suhintnak

S dűl a fű.

Legények karján duzzad az erő,

Bronztestükön szikrát vet a nap.

Lányok kezén tréfa villan s villa,

Ingük feszül

S karjuk patyolat.

Délre majd a jegenyéshez érnek,

Halk csuprokból isszák a tejet.

Menyecskéjük szemébe néznek, melybe

Ibolyát préseltek szét

S darab eget.

Szénát kaszálnak a Kapos mentén.

Nézem őket, tarka foltokat.

Ringatja a föld-óceán,

A végtelen rét őket,

Hintázó, színes papírcsónakokat…

Búcsúsok

Szűzmáriás lobogókat lenget a szél, ringat a nap.

Árvalányhaj, buggyos rékli, rozmaringos, pörge kalap.

Égi csengőn indul a dal, omlik, árad, kibuzog…

Élet terhét cipekedő bús magyarok, parasztak, meg kubikusok.

Ázsiából idetévedt, csodaszarvas-kergetők!

Bajjal, kínnal birkózgatók, viszik az égi Tetőt!

Ring a dallam, zúg a zsoltár, száz torok cseng, énekel,

Történelem vén harangja ércesen új ritmust ver.

Bizakodó, szép alázat, zászlót hordó búcsúsok

Máriás nagy láza rángat bénát, koldust és vakot.

Elöl viszik a keresztet kapás, kaszás tenyerek.

Szívük taván rianás van, száz dal-forrás megered.

Ősi ösztön-verte módra dalolják a kínjukat,

Örömüket, bánatukat, búcsútjáró magukat…

Ringó táblák meghajolnak, ifjú szellő zuhorász,

Újuló szent áradás van, kicsi hullám, öreg hullám, újra más.

Menetelő nehéz lábuk, könnyű taktusba dobog

S föntről, égből áldást szórnak szőke fürtű angyalok.

Titkon érzi Örzsinéni, Márinéni karján a Kisjézuskát,

Eltakarja félve, pírral, oly titok, mit más nem lát!

Golgotán is ott voltak ők Szűzanyával kínosan

Látomáson ring a lelkük s mosolyognak boldogan.

Apróhátú, kicsi házak megtelnek víg malaszttal,

Magyar vendég most a Krisztus, kit mindenki marasztal.

Elmennének most mind érte Himaláják csúcsára,

Száz kínon át, száz bajon át vérző, vad Kálváriákra.

Én a pap, ki Istent viszem, közöttük az utakon

Érzem, érzem, mindenkinek búja, kínja, gondja nyom.

Két kezemben monstranciás, fehér Krisztus nehezül,

Levette már vétkeinket, angyalkórus hegedűl –

Áldást adok a szentséggel, keresztek a homlokon,

Uram Jézus, lássák csókod minden megvert magyaron!

Ünnep legyen a világon, s Feléd vivő utakon

Virágozzék ki a szívünk kegyelmekkel gazdagon…

Pilisi bukolikák 1941–1951

Én úgy hoztalak magamban

Én úgy hoztalak magamban Dunántúl

Vállaimon sok dombodat

Mint halk őszi szellő fújva Dunárul

Fény-ostorral ver lombokat

Mik előbb még a fákat koszorúzták,

De most leválva hevernek

Bennem erdőd, tavad, száz patakocskád

Víg fogsorai nevetnek

Bennem pipitéres rétjeid szöszke

Haja, mint tavaszi láng forr

Friss vers, csengő, puha rím kap erőre

S nő e diadalmi lángból

Ifjú vagyok! szárnyam egyre csak egyre

Kezd nőni! Vár a horizont!

Repülök. Kisöcsém! – szólok a hegyre.

Kis öcsém! – szólok s int a domb!

Szeretlek édesen elolmló lankák,

Lányos vállú szűzi nyírfák.

Jön az est, elhúznak fönt a szalonkák,

Csillagaid nevem írják!

Hajnali öt

Hajnali öt van. Nagy ködök pihegnek.

Szakállas zúzmara lóg a zsalun.

Állok ijedten. Messze integetnek

Ölelő fények… Hívogat falum.

Tornyával int, mely lenéz a vidékre,

Hol boglya helyén torzsát rág az őz,

Majd inni sétál. Félve lép a jégre

S a léken át, a képe ismerős.

Messze az erdőn, fényes ködmönökben

Állnak a fák s tar águkon a gally

Színezüst. Fáznak, tipegnek a ködben.

S nagyobbra nőnek, szinte mint tavaly.

Csiklandó szelek illannak a jégen.

Roppan a hó. Csak rongylángú a nap.

Hol mezítáb futottam, rég a réten,

A füvön, holt bogárkák alszanak.

A hó alatt, a leláncolt vidéken,

Alusznak hitek, célok és csírák.

Egy szót mondok, mi ellobog a szélben,

Mint a harangszó, s a tűnő ifjúság…

Laterna magica

Siónál s a Rinya-háton

Mennyi csapa, madárlábnyom.

Mintha karddal, vassal róva,

Egy egy ősöm írta volna.

Ősi runák, ős jelírás.

Benne bölcsőnk, halál, sírás,

Holt sámánok jajdulása…

Lássa, aki érti, lássa!

Nem hagytak rám mást, csak álmot.

Egy maroknyi délibábot.

Azért látom, – kegy vagy átok –

Szívükön át a világot.

Carmen heroicum

Faragd szoborba, szoborba faragd

Őseim! szép emlékezés…

Rózsa rózsa illatozz

harmatocska harmatozz

göndör szellő göndörödj

ízes szilva gömbölyödj

csöpp katica sebtibe

mássz egy fűszál hegyibe

szállj repülj a hajnalig

mutasd a Nap hol lakik

gyalogút csak gyalogolj

búzavirág rámhajolj

piros pipacs pipacsolj

hajladozó szép sikoly

harsonázz csak harsonázz

kerteinkbe nyári láz

mert nagyapám a kaszás

ki kezdi az aratást

nagyanyám megy utána

térdig jár a méntába

fonott haja harmatos

lába térdig pipacsos

búzavirág a szeme

mintha nekem intene

ez a sarlás nagyasszony

hogy majd dalra fakasszon

csendülj bondulj arany nyár

szinte vállig benne áll

mint egy táltos lépeget

teperi a rendeket

mint egy villám tűzpiros

sistergéssel hajladoz

mint az istennyila száll

tündökölve úgy kaszál

ha a világ egytábla

lebírja egymagába

fején hetyke a kalap

szakadhat rá láva nap

homlokán forr a világ

kalapjánál egy virág

másik meg a szemibe

harmadik a szívibe

így véreim csak talán

Dózsa kaszált hajdanán

mint kit vészes pokol űz

perjed körötte a tűz

most még perjed jól fogják

tüzes bilincsek tartják

ha száját nyitni meri

kasznár zsandár figyeli

II

kaszafenni most megáll

lába arany renden jár

hej neki is ily csatán

vitte mindenét az ár –

lovát ökrét földjeit

aki „jótáll” – így veszít

így viszik el mindenét

szabadságát és hitét

azután lett „hova fuss”

elment szerzett és a juss

az apai anyai

lesz belőled tanyasi

lesz belőled Üszögön

kinek senki se köszön

kit ha hínak se híjják

a kutyát ráuszítják

szilvafája mind a hét

kidült vitték mindenét

kutyabőre melegít?

nem ér meg egy lábbelit

kengyelből szállt gyalogos

ostort fogjon vagy fokost

merre legyen most a hon

Fadd, Ozora vagy Bakony?

Így terült el mint e rend

megtudhatta mi a lent

végrehajtó kasznár gróf

szorította az adót

szorította rajt a prést

önszívébe vágjon kést

vagy úgy csináljon cserét

a másén legyen cseléd?

az lett… kasza sistereg

búzaszem vagy könny pereg

hahó hahó emberek

ha vagytok segítsetek!

kik, feküsztök szerte ím

szabadon hős őseim

segítsetek szabadok

testvéreim farkasok

III

szőke búza rozsvetés

áradj arany nevetés

párzás ima sorsvetés

ősi szent keresztvetés

keresztelő paszita

új-kenyér liturgia

rádhajol ím száz kaszás

áradj arany kacagás

Foki Örzse nagyanyám

harmat csillog a haján

hajnalszéltől illatos

orcáj rózsapiros

hajnalcsillag-szemibe

egy egy arany venyige

pacsirtákkal száll dala

liliom a dereka

menyecskésen hajladoz

bár sok bölcsőt ringatott

lánya nem volt csak fia

jól ismeri Ozora

hej azelőtt azelőtt

saját aratói közt

volt gazdáné míg a dob

mindent ki nem forgatott

most markot szed a másén

idegen uraságén

de azt tudja fiai

egy se fog itt aratni

kepék tövén szél kel föl

Foki Örzse jövendöl

egy se arat a másén

mind arat a magáén

szőke búza rozsvetés

áradj arany nevetés

margarétás tág mező

mondjátok ők a jövő

repülj repülj gerlice

a dús kévék hegyibe

te Szentlélek madara

csalj mosolyt az arcukra

arany rózsa arany Nap

te is áld meg azokat

kik aratnak s majd hanyatt

kepék tövén alszanak

váljon valóssá a hit

jákoblétrás álmaik

vert sorsukon legyen bér

hogy mind csillagokig ér

vess fejaljat jó puhát

szánd a tarlók pór fiát

törüld verejtéküket

csókold bátor szívüket

ti vándorló fellegek

megnyíló nyári egek

zápor jég villám szelek

hozzájuk jók legyetek…

IV

veres az ég alja forr

olyan mint az ingfodor

vagy mint véres tulipán

így látom a nagyapám

fején tüzes korona

fejfája meg borona

sírja feledt szemfedő

Igar bérestemető

nagyapám első kaszás

szállsz szállsz mint a lázadás

szállsz mint fölleg förgeteg

világsöprő görgeteg

búzatenger-partokon

birkózol mint Laukoon

bukó világ angyalok

néznek s hökkent csillagok!

Édes teherben

Hogy hordta itt

Szerelemdúsan és édes teherben

A föld az ibolyákat s a fákat,

Míg megszülte boldog nevetéssel

Egy éjjel s most csúszkálgat

Rajtuk a fény

Így hordom a verset is, agyad

Szerelemdúsan s édes teherben vigyázza,

Míg megszületik csupa rímbe,

Csupa lázba –

Mint ifjú menyasszony,

Ki hat pompás gyerek eljövendő anyja

Állj!

Belőled kilobog a vers,

Mint virág s győzelmi zászló,

És csodálkozva néznek a fák, meg az őzek

S csodálkozva bámul a táj is…

Pilisi bukolikákból

Elég! jó s hű címere lennél

a szomorúságnak

elgurult kerek szemeiddel

rojtos szelek karikáznak

dúlt éjek korma feketül

fehér homlokodon

s szívedben a jóság

barikái fáznak

megdöntött keményen a tél

igen meghajoltál

mint fák a viharban

koszorútlan zúzos ágaikon

a rémület járkál

s tördeli halkan

a holnapi hajtást

fönt a vihar szánt

s tövükben túr a vadkan

két halál les rád is

szakadatlan

mégse remegj! lásd beszakadt egek

széle türemlik

vállaidon s jövőbe látó

szemeid csokrán

fiatal nap születik

ajkadon ének

zengj s fújj takarodót

az ostoba télnek

s máris lefeslik

rossz régi bőröd

s vadonatúj serked elé

egyenesedj fel!

a tavasz elindult

Valamit tudnak az őzek

valamit tudnak az őzek

horpadt horpaszuk lehincél

és lassan jönnek vékonyka lábbal

okas szemükben s szép fejükön

tündököl a csillag

a szélbe szagolnak mely sűrű és fényes

s lánynak nézi a táj ők fiatal sutának

dombokon ugrál s tejfehér ujja nyomán

kipattannak a bokrok zihál a föld

bozontos melle

a költő kint járt tegnap az erdőn

s már csak

egy maroknyi havat talált s mesélte

valamit tudnak az őzek a fák meg a bokrak

két apróka cinke aranyló bögyébe

bimbónyi volt a tavaszi himnusz

Zöld

Zöld zöld zöld

Zöld a világ, akár az abszint

Zöld lángok égő zöld parazsán

Forr a töméntelen sokszínű zöld

S zöld fényt vet tested barna haván

Zöld gejzír vére szökik a fákba

Zöld patakok zöld tengere árad

Zöld a rigófütty, zöld a szemedbe

A fény, mely pörzsöli az ágat –

s felgyújtja a világot!

Fizess, tavasz, fizess!

Én tudom, te tudod, tudjuk valahányan

Túlhosszú tél volt

Túlsoká éltünk hitelbe…

Erdőn háltam

Erdőn háltam szarvasok

közt most én is az vagyok

éjszakákat ugrok át

átugornak nappalok

verseket nyit homlokom

villámlanak szavaim

fennakadnak a Napon

virágos agancsaim

Virágzó fák

most még zöldek

de halkan piroslók

pirosló szélbe lelkesülten

s szűz éjszakákon

a szűzi csendre dűlten

gyümölcsről álmodók.

altatódalt mézszín hold láláz

míg csöndbe nyögnek viráguk-dobók

sorsuk gyümölcs s gyermekágyi láz…

Tünemény

Egy pacsirta-szívben

felrobbant a dal

s égbe röpítette

de jött már az este

s a repeszek lehulltak

a józan dinnyeföldre…

Tavaszi fák

Zöld horkanással

sötétzöld ménes

nyargalnak a fák

zöld nyihogással

szívemre lépnek

vernek zöld paták

homlokuk csillag

sörényük zöld hab

s vágtatnak tovább

Erdei félsz

látod a fák

hogy erőre kaptak!

zöld szavakat sugdosnak a szélbe

s biztos erős gyökerük felesel a zúgó vizekkel

látod a fák – hogy félnek a fejszék!

mind iramodna s éjszaka is fél majd

álmában riadoz s bárgyun bújik a fészer

sarkába el! Mert itt a tavasz és

zöld kiáltásokkal vadul lerobognak

a fák a hegyekről! Szétfreccsen a csend

az avar megszépül a felébredt tájba

s utánuk néznek az ibolyák kerek kékülő szemekkel

Add csak kezedet

Add csak kezedet add csak

féltenyeredbe is több csillag ragyog

most mint az égen ahonnan

részeg viharok leverték jobb emberségünk

lámpásait fél aki él még!

fagyott kazlaink billent tornyain a szalma

eleségnek sem elég nemhogy alomnak

csak bánatból van elég! Az ebek

lent a faluvégen

kútbahullt holdon marakodnak…

Békesség nekünk anyám

tejeskörmű még benned az öröm

hordd ki

s várd idejét hogy megszülessen

egész körömmel is nehéz élni

ököl kell ide ököl és könyök barátom

látod mekkora baj volt hogy te is csak

szívvel születtél

mire lépni tanultál hó ült a fákra

csillagok úsztak lenn a Rinyába

füvek hajoló csúcsán hajolt rád a kék ég

mely anyád szeméből most is világít

férfiharcaid ormán

csak ő maradt tiszta és a harangszó

Mérd ki

mérd ki a napot – hajlong a szél

mintha ő állna s nem te

levett kalappal

csöpp katicák szárnyán nyíl szét a kék ég

s mint gyufán a láng

persen a tavasz

ültesd el szívedet

úgy lehet nem késő még

sokáig várni sem kell rá kinyílik az ága

s szirmaiba puhán takargasd e kisded

hajnalt s megtalált békéd

Mélyből s messziről jöttél

Mélyből s messziről jöttél

rázd le

a port fiatal szívedről

nyíló barackfák ágaival rajzolj

ünnepet a kesergő tájra

vének szemére kik fogatlan szájjal

még mindig telet papolnak

tépd le a bárgyú szemek

csodáló botránkozásait magadról

hisz nagyobb kincs neked régóta már

egy talált ibolya vagy cinke tolla

kékje

mint nagyképű kegyesek dühös

fogvicsorgató elismerése

Éggel takarózom

Víg tücsökdalt ittam

Hűs rigódalt ittam

Jólaktam katáng-kékkel

Füvek alatt háltam

Réten szundikáltam

Betakaróztam éggel

Harmatkönnyű lettem

A fénybe szerettem

Elszálltam messzi széllel

Ámulj s csodálkozz

hangtalan mégis füttyös a lég most

messziről száll a szél s mire ideér

kifárad

de este meleg már jószagú fénylő

s kéklenek tőle lányos bokrok alatt

csitri ibolyák s fénylenek csöpp

katicáink kisbogarak s bocikák

kik anyjuk tágranyílt szemében

újkaput néznek

s bámulják a kerge világot

ámulj!

s csodálkozz! csodálkozz barátom

milyen

hangtalam mégis füttyös a lég most

s veszed részegen a lélegzetet mint ki

egyszerre szedi ki a bankból betétjét

s úgy kiáltoznak a cinkék és madarak is

mintha öt perc múlva vége lehetne a világnak

Jöjj, megáldlak

homlokomon hóvirágok

fehérsége fészkel

szemembe halk füvek

áhitata fénylik

vállaimon kék hajnalok

oszlopa érik

s szavamra színt vált a

fekete fehérrel

ezenfelül jó vagyok

és tiszta

kitárt ölelés és

nagyhitű béke

jöjj megáldlak

mielőtt meghalok

s szívem elrejtem

kankalinok tenyerébe…

Hamvazkodunk

Hamvazkodunk… a szél

teledobálja lehajló egekkel homlokunk

melyen tavaszi hold fénylik

suhogó ezüst mesék nőnek és szép szárnyas legendák

egy kotynyeles rigó figyelmeztet a kékre

mely dalában terül szét dús arany szegéllyel

s úgy szórja szerte hogy bánatunknak is jusson valami

hamvazkodunk… jő már az est

fehér felhő-tógában szigorú bíró

térdeljünk elé s csengessünk szívünkkel

Halhatatlanság

A Pilisaljból, egészen fölig,

Bűvülő kakukkszó kísért.

Dalukban, lehet, bűn vagy babona –

Mégis az öröklét kísért.

Lent még kötődtem. De kezdem

Megszokni, itt fönt, a csúcson állva.

Csupán az első öt-hat perc

Szokatlan a halhatatlanságba…

Kezdő

Tíz a Hidegvizeknél kezdi.

Aztán megszólal másik tíz…

A Nyerges, Berseg, Vöröskő,

Egyetlen kakukkdal a Pilis!

Szánalom, tíz, húsz, kilencszáz –

Ezernél, már kifáradak.

Hiába, jól csak a halált tudom.

A halhatatlanságban még

kezdő vagyok…

Minden csak jel volt

Minden csak jel volt

Ez az szép látod s ez a titok

Te tudtál olvasni a kőrisek

Friss kérgébe harapdált őzfogak

Hieroglifáiban is bölcsen

S könnyű madárnyomok betűit

Tegnap esett havak puha halmán

Értetted a virágok selymes beszédét

Ha kelyhük kitárták s csöpp füvek enyhe neszét

Mikor kortyolva harmatot ittak

Mágus voltál… Mégsem viszel semmit sem magaddal

Odaát nincs arany tömjén sem mirrha barátom

Kifordított üres tenyereid tükrén

Tíz ujjad félholdja tompán ragyog majd

S egy darabig még nő a köröm…

Táj

Dörrent az ég s a távoli egek feleseltek

Cipp-cupp cuppogott bő szíjostor a zápor

Ferde villámok csapkodtak ferde keretbe

S jó kiadós rőföt téptek a vásznaiból

Jó kiadósat s messze a messze

Távoli dombok hajlatain cserfelt

A fiatal erdő s hajoló fáiról bomlott

Fénylő feszes szelecskék rázták a lombot

S mint szeplős kamaszok forrón, ha mutálnak

Oly ijedős idegen kinőtt-ujjú hangon

Vad zavarában egy kakukk elkezdett hosszan hazudni…

Három villanás

Szivárvány

Szagos füvekre szakad a zápor.

Májusin, füvesen, szagosan.

Szakad a hőség. Az istennyila

Szétkacskaringóz, száll magosan!

Kajla szelek szivárványt cipelnek,

Döntögetik, zuhé, az égnek!

Gyöngylevelek zöld szélén, esőből

Májusi jégcsapok zenélnek

Később

Köpj a markodba, szél! SzaLadj!

Föltűrt ingujjal a tájnak.

Friss béreslegény most a Nap,

Kazlat, aranyt, hajigálhat…

Jegygyűrű a tág horizont!

Fényes késekkel jár a fény.

Hűs árny jósol bokrok alatt

Babonát füvek tenyerén

Vacsoracsillag

Dörzsölte tenyerét, úgy esett.

Vert, zuhogott vastag nyalábba

Kölyök-szél ugrált a réteken

Belebútt a zöldkazlú fákba!

Levelek kifordult tenyerén

Szipogott a hűs esőillat.

De kiderült. S megmosdott tájon

Fény a szívem s a vacsoracsillag…

Egy kis patakra

Micsoda cipp-cuppot, milyen tegezést

Csinál itt köröttem e kölöknyi séd.

Rakja hullámait… Rakja. És terül.

Rontva a partnak, szinte tengerül.

Bokrot, fát tegez. Tegeződik velem,

Hiszen gyermekkorom óta ismerem.

Egy ilyen vitte el első pecanyelem.

Most is úgy nézem, tisztelem habjait,

Hátha halammal a tengerig úszik

Sumér váza

csillagokkal ír tele az éj

érthetetlen jelekkel de azért

ívem összhang tartja dallamát

s hűs vonalba mondja ki magát

különben minden szertefut

s túl a valón egy képletes sugár

a szétfutókat mégis összefogja

lebeg az éj s érthetetlen

jeleket ír a csillagokra

Ős

fagyott égre karcolják

rajzukat a fák

aszó lófő olvassa

ákombákomát

ő kopjafák tövéből

a csillagokét

fémként csörrenő lúdék

s a táj énekét

mire virrad a vak éj

merre vág a lúd

szikrázó vascsillagunk

konogva lefut

Dongó

1

Busa fejét az ablakra nyomja

„Csakazértis” donog, dúl-fúl vakon

Dühtől, gőgtől – pedig kicsit odébb

Kiszállhatna a nyitott ablakon

2

Busa fejét az ablakra nyomja

Jár föl-le, föl-le mint a motola

Belepusztul inkább, mégsem hagyja

Vajon milyen lesz majd az unoka?

Megy a kék táj

Megy a kék táj

Egy nagy szúnyog vérét issza

Vándorolgat, a vállain

Vándorfelhőkből tarisznya

Így megy ősöm

S egy nagy dombról

Néz most vissza!

Áll a dombon visszanézve

A vállain ezer éve

Lábaiban a bolyongás

Az én szemem a szemébe

Azért látom, amit látott

Ellenségre szablyát rántott

A németre kardot rántott

Vert törököt, svábot, rácot,

Kárpátokon át-átvágott

Hej Bécsig is elportyázott

Árulót vert, renegátot

Csahos labanc-lelket rázott

Harcolgatott, sarcolgatott

Sírva vigadt, ázott – fázott

S ha kopjára fejet rántott

Letűzve sátra elébe

Hosszan nézett holt szemébe…

Családfám

Ad nominem K a t o n a

Inge rongyos, lyukas csizma

Bár kutyabőr lötyög rajta,

Csak így élt a kobzos fajta,

Így dalolt az igric fajta

Sok-sok ősöm, mind katona

Kutyabőrünk ringyes-rongyos

Ködmenünk is filtes-foltos

A bocskorunk vedlett, lompos

Ezer éve csak így élünk

Ily régi a nemességünk!

Családfámon egy-két kobzos

Egy két vellás, vízimalmos

De a sor föl lovas, morcos

Ki vágta a török kontyost

Ezer éve csak így éltünk

Ily régi a nemességünk!

Minden ősöm lovon járó

Szeri ember, táltos, kobzos

Katona volt csak magáért,

Soha másért, soha zsoldos

Katona volt ük-szépapám

Katona volt ük-dédapám

Minden ősöm katona volt

Sebet adott, sebet kapott

Ezer csatán

Búnak, gondnak fittyet hánytak

Hétvilággal paroláztak

Vont szablyákkal boronáltak

Szentgallennél ők portyáztak

Bécs nyakába sarcot vágtak

Várat dúltak, falat másztak

De a lóról sose szálltak

Míg Somogyban, Baranyában

A Kaposnál meg nem álltak…

Búcsúfia

kis cigarettafüst

a fasor

házai nádzsupp

kandiscukor

a falu tornya

fénybe nyúló

vitézkötés rajt

domb s a folyó

ez szülőfölded

ez a hazád

az egész egy szív:

mézeskalács!

Dunatáji Betlehem

Galagonyán ül a csillag

Jászol előtt ezüst szalma

Mária a meleg tűznél

A ciberét kanalazza

Föl-fölrí a kisded Jézus

A szegényes vályú-ágyból

József az ács kicsi huszárt

Farag neki tiszafából

Öreg keze el-elvéti

Félszeg keresztet rovátkol

Az ereszről holdfény csöppen

Vihar készülődik távol…

Úgy megy a hold

Szép országom Somogyország

a szívemen virágos ág

ilyen arcod hej mióta

tán a honfoglalás óta

és felette így maradt meg

áll a sorsunk mint vasfelleg

nádviskóid csapja-bogja

mindegy olyan sátor forma

sátor forma alig-öles

a teteje meg süveges

hátha újra rájön a szél

amely anya-szagún beszél

mely bévül fúj örökösön

hol fogózna, mibe kössön

átfújná egy más világba

vagy tán vissza Ázsiába!

amit hoztunk a kútgémes

akol cserény gulya ménes

úgy szimatol mindegy mintha

vágyna Etelközbe vissza

épp a falu közepébe

szentegyház domb tetejébe

István úr tett bástyát rája

mikor e tájt horka járta

a papja is olyan forma

mintha régi sámán volna

zsoltárt latin imát mormol

s tán a fehér lóra gondol

a harang is úgy ver félre

mintha kopjafákhoz érne

hogy sirassa kiket élve

itten húztak karóvégbe

kiket itt törtek kerékbe

karjuk vették, vágták négybe

hívük pár – de hírük maradt

fekszenek a dombhát alatt

s úgy megy a hold fel az égre

mintha érettük misézne

Magyar táj, magyar aszály

Aszály aszalta bús füvek

perzselt torsa ég

a rálobbant nyár lángjától

lángol a vidék

mint véletlen meggyúlt kanóc

ráng füstöl a por

hűs víz helyett issza s ájul

száz vánnyadt bokor

béres s pórszáj tátog pöröl

csorba fogsora

felhőt marna keservében

lángol a csorda

vak gazdátlan düh csikorog

öklök lengenek

anya vetél bús kalászok

holt magja pereg

mint lappangó lázadás süt

fojtogat a hő

zord sursunkra ül az ég le

kormos szemfödő

komor ácsolt vérpad a táj

amire az ég

a pokollal összefogva

ontja vak dühét

Dózsa tüzes trónján izzik

rajt lobog a jel

és Werbőczi parancsára

angyal gyújtja fel…

Meddig jutottunk

Ahogy rámtörnek az őszök

jönnek vallani az ősök

mikor így az este réved

jőnek közelebb szegények

jelet adnak biccentenek

vasarcukra ráismerek

viharhajtó vad lovasok

hókaarcú vasordasok

mennyit haltak, mennyit hulltak

amíg idáig jutottak

nem is messze nem túlmessze

mert falt a sors, falt a mesgye

itt verték fel sátorfájuk

itt találták meg hazájuk

de e dombok mennyit űztek

míg hazává szelidültek

Európa kerítésed

a karámod de kimérted

jöttünk meddig kardunk bírta

amíg erőnkből futotta

Meotisztól fel idáig

kopjafától keresztfáig

hódolt a föld úgy hódított

mégis ősünk meddig jutott?

volt ki vissza Ázsiába

volt ki török rabigába

Bécsig, Lengyelhonig futott

volt ki addig sose jutott

csak dérrel-vert vakablakig

volt aki csak a kazlakig

lovon temetett holtakat

bővölte a csillagokat

volt ki ment Amerikába

kinek ott süllyedt el álma

kire rároskadt a sorsa

s bölcsőfáját is átkozta

volt ki nem ment: itt kiállta

megváltását várta, várta

ki határig ki hetedig

volt aki csak a deresig

volt akivel bukott a ló

portyavesztő honfoglaló

örök pártos volt lázadó

kikre pallos várt meg bakó

kik a sziken éren háltak

félkarral is bosszút álltak

voltak fellobbanó Záchok

csupa Dózsa, Tiborc, Bánkok

volt akiknek híre süket

kiknek nem mondják nevüket

kiknek ükük is már régen

úgy rothadt el karóvégen

egy pár űzött sehonnai

kiknek könnyű felmondani

nehéz a föld mert mind vele

őseimmel van itt tele

hasonlítok itt a tájra

semmi sem bír árulásra

ők jajgatnak ha jajgatok

sorsommal is rájuk vallok

vérem szórják vad parázzsal

szívemet meg lázadással

ha valamit vallok, merek

rámismernek biccentenek

én se messzebb a ködökig

jutottam két özönvízig

fehér a szám zuzmarával

tele farkasharapással

az irhámon vad jégcsapok

véremben ők vasordasok

bosszújuk fekete fénnyel

szavaimban tövig ég el…

Nyersarany

Lehet, barbár óriás vagyok

S mi eléd hull versem, színarany.

Nem hajlongtam, hajbókoltam érte

Nem álltam ki az utcaszélre,

Hogy odavessék, alamizsnaként,

Ez az arany enyém

Enyém, mint fényé az árnyék

Enyém, mint fáké a gyökér,

Enyém, mint fenyőké a kék ég,

Enyém, mint szívemben a vér

Nem születtem gőgös nagy királynak

Ki képét veri rá az aranyakra

S úgy gurítja szerte a világba,

Hogy rá ismerj a rajzos vonalakban,

Koszorúsan és fönt babérágak

Legyeznek holt homloka körül,

Míg vak szeméből hullanak a könnyek

S néma ajkán a csend megkövül

Én nem születtem gőgös nagy királynak,

Lehet, hogy barbár óriás vagyok,

De enyém az, amit eléd szórtam,

A féligkizengett béna verssorok,

A nyersarany, a tiszta szűz telérből,

Az érintetlen izzó színarany

S szórom, szórom, mintha nem is tudnám,

Kincset szórok s kifosztom magam…

Az arányról

Összeszorított fogakkal,

Mint matematikus,

A végtelenben rejtező talányt,

A Törvény ösvényén fogózva

És tapogatózva,

Mert a szenvedély súlya egyre ránt,

Keresem az arányt!

Az arányt, mi ott ül felhők kék hegyén

Hangyacsápon s roppant havason,

Évezredek vihar-folyosóin,

Sziklák iszonyú rétegén,

Láthatóan és leolvashatón

S ott villámlik Beethoven homlokán,

Szavaim taván némán szendereg

És részese az űrben futó bolygó

S a ma született apró kisgyerek

Az arányt!

Mi sorsunk áthatolhatatlan

Burkát feszíti, zengő meredély,

Átló, mi átszeli életünk

És láthatatlan

S szörnyű, szörnyű mély!

Mi átlátszó és tiszta, mint a csillag

És titokzatos, mint a rejtelem.

Egy földöntúli ismeretlen honban,

Mint szél nő és mint a fű terem.

Az arányt, ami szelid és komoly

És roppant egyszerű,

Mint a szív, kezem vagy neved

S észrevétlen s oly halkan van jelen,

Hogy ami van, nélküle nem lehet!

Az arányt!

Mi fogja a szépség titkait,

A Tökélyt, Egészet, Fölségeset.

A legsötétebb őrült éjszakát

S a legegyszerűbb pásztoréneket!

Mi ott szikrázik Gioconda ajakán

Megrontó vággyal, pazarul

És nem törik el, hogyha széttöröd,

Ha ezer apró csöpp darabba hull –

S átvillan az enyészet ködén is

Igézően, elpusztíthatatlanul…

Összeszorított fogakkal,

Mint a matematikus

A végtelenben rejtező talányt,

A Törvény száraz ösvényén fogózva

És tapogatózva,

Mert a szenvedély súlya egyre ránt,

Keresem az arányt!

Mi egybefogja széthulló életem

S úgy zuhantja reám, mint csodát,

A meggyötört és kisajtolt szívekből

A bús világból, elrabolt,

Száműzött ős-harmoniát!

Mi verseimnek szárnyat ad s repít

A lelketek, a szívetek fölé,

Mi vízióként felkap és mint lángot

Szivárványt vet, a csillagok közé…

Az arányt keresem!

Mi e sötét napon

Ringatna, mint hullámzó vetést,

Elfújná bús szívemről a gondot

És mint pacsirtát, a tavaszi dombok,

Égig dobná számról

A nevetést…

Marcus Aureliushoz

– Az esztergomi bazilika mellvédjén –

„Ta en Kuadois pros tó Granoua”

(Írtam a quádok földjén, a Garam mentén)

Marcus Aurelius

Itt álltál hajdan, Szomorú

Fő, te csaknem keresztény.

Rőt fény villan a tájon át

És fény a Dóm keresztjén.

Idecsillan a Garam is,

A quádok földje látszik,

A vén Iszteren s tornyokon

Nyárvég ecsetje játszik.

Hát játszadozzunk, Császárom,

Mi is csak el, e fénybe,

Révüljön föl vashomlokod,

Mely messze nézett, mégse,

Mégse merte elhinni, hogy

Valamikor e parton

Egy Jel fog égni bíztatón,

Amelyet annyi harcon

Magad is törtél s lexeid,

Sasaid jártak egyre,

Kopószimattal, s falkáid

Küldözted e seregre!

Ki hinni mert és hirdette

S e hitben maradt bátor,

Hogy nem vagy isten! – Isten Ő!

A Megölt Imperator!

A Megfeszített! Égbeszállt!

Ki rég ittjárt a földön,

Ki kegyelmében újjászül

Majd minden kort, örökkön!

Ki kardot soha nem fogott,

Konok korbáccsal nem vert,

Lehajolt és megcsókolta

A porbahullott embert!

Azóta rajtunk stigma ég,

Egekbe zúdul vágyunk,

Azóta nem rémít a vég,

És kezdet a halálunk…

Itt álltál, Caesar, írtad és

Sírtad: ragály az ember,

Lepra, betegség, borzadály

S ha ki nem irtod, fegyver

Egyetlen egy van: viseld el!

E bamba lét, oly talmi,

Hullás a sorsunk s végül is

Bele fogunk mind halni…

Bús homlokodon megcsillant

Az évek vertezüstje,

Lassan letetted tolladat.

S elmerengtél a füstbe,

Mely a fölégett limesen

Vetett lobot és lángolt,

Az Iszter zúgott s a Garam

És rajtuk túl, halál volt…

Mögötted dús Pannonia,

Vaslégióid… Róna…

A nyújtózó Birodalom…

S messze, túl, Urbsod, Róma!

Halált hoztál, merre jöttél,

S amerre mentél, gyászolt

Föld fia mind, szolgabilincs

Csörrent, s bére halál volt.

Merengtél hosszan… S stiloszod,

Viasztábládat véve,

Leírtad, mi nem volt tied,

Görög betűkkel: béke!

Itt álltál hajdan, hol ma én,

Túlnan a Nap leáldoz.

Tógádat kérted, fáztál és

Dús Bíborban Magányos

Szíved, hogy élni bátorítsd,

Hogy vad kínját feledje,

Akár a Nyár a tájra, egy

Sort írtál a tekercsre…

Augustinusi kör

Elmélkedések Istenről

1

Az Isten óriási kör

Óriási érem

Mindenhol csak közepe van

szélét el nem érem

S ha széléről indulok el

Oly végtelen a sor

Hogy se vége se eleje

s Közepe sincs sehol

2

Tudom nem állsz Te sok zagyva sorból

Nincsen síkod és nincsen mértanod

Nem vagy kevés és sem a sok a sokból

Örök Arány és nincsen Alakod

Lehetnél Te minden, ha akarnál,

Azt is tudom, minden egyszerre vagy,

Nem külön s nem egybe, szétzilálva,

Egyszerre kicsi s egyszerre nagy

Lehetnél kő fény vitorlavászon

S szél lehetnél kék vitorlavásznon

S magad hajó és szállnál fönt s alant

Könyörület szétdúlt vak világon

Hetedik petty csöpp katicaszárnyon

S ki Ítéletet hoz s visz a Galamb…

3

Olyan vagy mint…

Milyen?

Se olyan

Se ilyen

Olyan vagy mint…

Semilyen se vagy

Mondhatatlan kit

Sért a hasonlat…

4

Orkán zúg arcod körül

Védőpajzs nem lárva

Villámod lesújtna akárha

Csak parányit lebbentenéd

Rádismerek

Te kinek Nevét

S lényed leglényét

Elrejti minden ami van

Pedig jelen vagy mindenütt

Láthatatlan

Mint fában a mag mint fa a magban

Érezlek tudlak száz alakban

A szavak égő csipkebokraiban

Kimondhatatlan!

5

Te vagy a Kegy

az Egy

a képnélküli Kép

bármennyit használjunk

Elhasználhatatlan

s körötted

ezer korlát

a zűrzavarba lép

s bár határtalan

nősz nősz csak egyre

úgy közeledsz

hogy a végső toronyból

egyre följebb szorulunk

a legvégső felé

honnan a túl

már lényeddel rokon

s átvetjük magunk

a korlátokon…

Parabola

Dobd a bokrokra száradó rongyaidat ég

Csipkés felhőkből még eső potyog

Egy cincér kinéz, a levélfedezék

Védi, hős szarva napba szúr, ragyog

Beleragyogok én is a napba!

Nagy esők után, száradó szagú kék

Ég önti el szívem s messzi kiáltom

Így is lehet élni, nemcsak nyomorék

Módján, ki olcsó kegyet koldul,

Nézd, a dió feszesen ül az ág tenyerén

Érj vele együtt bölcsen s hidd el, az Isten

Nem kísért senkit sem túl erején!

Emberi

Az emberfeletti megigéz

Az emberfeletti tett, emberfeletti merés

Az emberfeletti gesztus és a póz

És az emberfeletti szenvedés

Az emberfeletti leigáz

Arcunk égre emeli

Kibírni könnyebb, Elviselhetetlen

Csak az, ami emberi!

Nagypéntek

rózsák száján dőlt a vér

nárduszjácint elalélt

Anyja ölében a Lét

fáról-vetten már nem élt

mint szárnyatört akarat

bicsaklott váll fej a nyak

záratört pecsét a test

titkát tárta egyenest

rákopírozva a fát

konok komor vonalát

öt sebe öt mély virág

hordozza immár tovább

dermesztő vad némaság

kiáltotta az Atyát

álltak senki sem beszélt

sírtak senki sem remélt

s hogy nem figyelték az est

mohón nyalta föl a vért…

Téli délibáb

Torony totyog, téli délibáb.

Villanás csak a fagyott világ.

Rebmenés csak, tűnő pillanat,

Mint jégvirág, ablakomra fagy.

Magnificat

Boldog volt, mosolygott

Az is, aki nézte

S mikor meghalt,

hét tőrt Találtak szívébe

A jerikói vak

Vak volt s ki tudja mit látott

mégis ez a szem

míg örvény lett az éjszaka

a homlok alatti üregen

míg befolyt s kifolyt rajt a fény

és a szívig nem jutott

látni akart apját anyját

kedvesét és nem tudott

mit látott mégis ki tudja

míg rárakodtak a mohák

csend csobogta körül s nyírkos

puha penészű éjszakák

hová gurult két golyója

mely kék volt barna zöld talán

holt íriszük szivárványa

miy látomást meszelt agyán

nehéz és súlyos drágamívű

nemevilági fényeket

a mieinknél százszor zöldebb

vetést s ezerszer kékebb eget

s most szólította visszahívta

akár egy angyalt tépte le

egeiből egy hang: akarom

láss! szállj ide a földre le

látott! és sírt s taszigálta

a nép mely a csodán taposott

megállt és az árokszélen

meglátott egy másik vakot…

Zsoltárféle

Ne félj. A csend lobogóit,

Tűzd ki a szívedre.

Irgalmas az Úr. Ha felemelt,

Ne félj, nem ejt le.

Más labdája ezer is

Van, milliónyi bolygó.

Ha labdázgatni akar,

Nem a te szívedre ront, ó

Ó, nem a te homok-palotáid

Porából rak tornyot magának.

Jó s szelíd, Ő akár az őzek

Szemein szépült őszi bánat…

Takarodó

Szép csendes őszi verset

Szeretnék mondani tenéked, Uram

Csendeset, mint a futó nyárból

Megmentett emlék, kis virágszirom

S tisztát, mint e halni készülő világot

Megszépítő szeptemberi mosoly

A fák sárga tollal készülnek repülni

S a horizonton állnak meg talán

Ezüst torokkal vitáznak a rigók,

Tűnődj el, század, sok áramvonaladdal

Együgyűségük tiszta dallamán

A sürgönypóznák görnyedő derékkal

Húzzák vállukon a lusta drótokat

Ne fusson rajtuk rémhír, háború

Rontsátok el a gyilkos tankokat, –

Fecskék ülnek vonalaik között

Vidám picurka apró hangjegyek

Őszi partitúra –

Szent Ferencke róluk vezényelné

E vérző bús világnak

A leggyönyörűbb hálaéneket

Őszirózsák úsznak e szép csendben

Szívek, szívek, vagy talán szemek

Imádkozó szűzi tisztán szendén

Irgalomért égre esdenek

Békességet adj Uram a földnek

És békességes hozzádfordulást,

Békességet harcnak és a vérnek

S a rémülettől adj szabadulást.

Takarodót zengess a világnak

Tiiszteljenek néma fegyverek,

Te följegyezted anyám ősz haját,

S számon tartod a legkisebb szívet

Csendes szép őszi verset

Akartam mondani Uram teneked

Most békét kérek a nyugtalan világnak

Tekintsd anyám ősz haját s a

Legparányibb emberi szívet…

Te kezded el

Testvérem

te egy a magasságban

tündökletes és örökkévaló

beszélgessünk ez arany délutánban

az ősei csend grafit

porhanyó

hinnél-e annak

ki elibed állna

tömörlombú fád megcsodálva

füledbe súgná ne hallja senki

te fogsz elsőnek leesni

a többi marad

bár megbomlott a sor

csak zúgnának mint megütött akkord

míg millió szemmel ágad utánad néz

elsőnek te mész

s nem tehet érted semmit sem a fa

dördül az ősz messzi sortüze

az angyal száján ott a trombita

s rajtad komorlik már a jel

elvégeztetett

te kezded el

te kezded a megdicsőülést

az ég és föld közti lebegést

a soktitkú csend mélyébe bukást

e parttalan és hangtalan

szivárvány-zuhanást

érezve az igéző delejt

mely letép a fáról eged magasából

és a földre ejt

te kezded

de bevégezni te sem fogod

a zord sort sorsoddal a halált

csak folytatod

Egy őszi fűszálhoz

köhögsz köhögsz s fázva

begombolod kabátod

mely nincs is –

sáppadsz egyre

minek titkoljam testvérkém

reggelre meghalsz

csöpp őszi füvecske

állig-jeges szél orgonál fölötted

halálába mindenki nő kicsit

te óriás vagy!

üdvözülten lépsz be a mennybe

mert mindenki rádtaposott

örökmécset kéne gyújtani előtted!

Perel a szél

Piros nyelvvel perel a szél

Hull a fákról piros levél

Piros levél hull a fákról

Nem is fákról a világról

Mintha mind mind egy nyelv volna

A sorsunkat panaszolja

Nem lehet azt csak pirossal

Piros vérrel e bíborral

Csak tekeredj

Csak tekeredj rám te vak kígyó

Csavarodj őszi révület

A szalviák már eszük vesztik

A dérben s szívük a füvek

Tekerd rám süket bilincseid

Az őszi avarba temess

Szobrunk nő akár Laokooné

S az örök csillagokba vesz

Apokalypsis

Éjszaka volt

Vad arany

Darazsak dúltak az éjben

Térdelt a táj, ősz hegyek

Zarándokoltak térden.

A Föld szíve sírt

Vak kutyák

Ugatták, marták a holdat

Bomolt minden, ami élt

S mik lesznek, majd, bomoltak.

Az égi akol megrepedt,

Rőt angyalok zuhantak,

Vér, könny és drága agyvelő

Lett málter a gonosznak

A költő állt csak!

Üstökén

Vad villám rakott fészket

S szívéhez szorította

A síró Mindenséget…

1944

Félhangon

A táj fölött még lengenek

nesztelen égi selymek

Salome táncol meztelen

a habok nem felelnek

nemsokára felkel a hold

véres Szent János-fővel

az est s a versem összefoly

a süllyedő idővel

e perc nem est, de éj se még

a vére kőre koppan

most minden ameddig csak látsz

aranyból s hamuból van

Szürkület

Késett az esti hajó

Sírtak a szélbe a fák

Szürkül a számon a szó

Hajlik a szélbe a nád

Vágtat a hab hajoló

Árnyra s a fűzre tapos

Az gyáva most aki fél

Vagy aki fél az okos…

Felfut a fára

Felfut a fára az őszi fény

S leold egy levelet.

Mit tehetsz költő? Élj ahogy tudsz,

És írj, ahogy lehet

Vigyázz

Tán utolsó szód írod

és vád leszel majd ahogy

tanú vagy ma itt

és szívedbe vágja ő

a vad felrobbant idő

a pillanat szilánkjait

Vízözön

A kerubok! a kerubok!

szólsz és lebuksz könyörtelen

vonaglón vonaglik a víz

lassan emelem föl fejem

intenék az ég lefordul

nem vehet fel az a Bárka

vízfeletti világ süllyed

vízalatti hal-homályba

nincs már ki ki kihez szólna

fönt Isten is elhallgatott

hullák úsznak csak Noéval

beszélgetnek az angyalok…

Esteli táj

Az est hűvös halk tiszta ing

ejtsd el a könnyed rozmaring

aquamarin-kék bánatod

csillagod hullott lent hagyod

néma lilába csügg az út

rajta a sorsod merre fut

fekete csöndbe száz fa áll

száz fa mögött les száz halál

felhő jön szárnyas átlebeg

arcod beszántják tág szelek

apróka félhold száll le rád

fénylő tenyérrel fogja szád

ibolyántúlin kék szíved

életed is mely nem tied…

Atombomba

I.

Mit akarok ittfent e megőszült megőrült hideg űrben

ez iszonyú őrült magasban magamban dideregve szállván

mint őrült kotlós a leggyorsabb s legújabb halálnak

ülve tojásán

honnan hova merre minek és ki küldött!?

íme ki mondja hogy nincs haladás pár pillanat s volt – nincs

a világ! mint rongyvászon reped szét

nyállal s velővel ragasztott bunkere a félsznek betonból

tengerek ugrálnak ijedt dühükben

hegyek omolnak mélybe

földrészek válnak sivataggá

mi előbb egyenes volt görbévé

s a görbék egyenessé (így mondta valami bibliai ember)

ha ezt a furcsa tojást idefenn kioldom

de hátha de hátha de hátha

ott van az én gyermekem az én feleségem

ott az anyám testvérem is ott van a sáncon

hátha átreped a levegő dobhártyája s a halál nagy

vad szele átzúg tízezer messzi határon! hiába

nincs útlevele, hadüzenet kertelő vízum és szabad átút

nem néz vámőröket sorompót csendőrt vagy kerge fináncot

ilyen és amolyan vonalakat csak átlép

s feldúlja temetőink sok sírját hörögve

bőgve szakítja le házunk szép födelét

s töri ki a kertben az utolsó meggyfát mit ültettél a nyáron

s annak kit szeretünk agyát szívét tüdejét cafatokká metélve

matricának ragasztja egy ókori barlang

karcolt falaira, hogy egyszer

ha él még majd valaki felfedezze

„az atomkorban is élt valamiféle ember

hány szeme volt és volt-e neki lába

három-e négy-e hol volt füle szája

volt-e keze szerszáma, tudott-e írni

ölelni szeretni volt-e szeme sírni

e pár ideragadt agyvelő és egyéb cafatokból

nem lehet, uraim, kielemezni…”

hány óra van? három? hányadika van ma?

mi a nevem? ki vagyok? félek idefönt a földi s égi határon

csupa jég csupa jég csupa jég

a gépem agyam szívem a kezem is meggémberedett

veszettül

oh csak egy rántás… ledobom… kioldom

a halál tojását!

mi ez az íz? milyen sós milyen keserű ostoba

íz ez a számon

fogy az oxigén? a tömlő kirepedt? homlokomon

hogy dobol az ér… vérzik az orrom?

zuhanok vagy ez az égi gravitáció már?

a fölfelé való vak zuhanás és az égi

vadászterület szép felségvizei zúgnak?

hallga, mi ez?! a mennyi préri elszabadult

villámcsíkjai dobolnak vagy az elveszett

gyerekkor imái hüppögnek a csendben…?

MIATYÁNK… vagy… Mit hörögsz gyáva,

önön magad apja vagy, magadon csak magad segíthetsz

ha meghúzod ezt ni… ezt a csomót itt, ezt a szerkezetecskét

Fölszálltam könnyen, de leszállni

marad-e Föld még?

mi, mi ez a fény? vadászgép darazsa

vad fullánkja talált el? ököllel dörzsölöm ki a szememből –

vagy odalentről lőtt ide föl egy ostoba gyilkos,

hogy lezuhanjak?… nem, ide úgysem

ér fel az ágyú légelhárító tüze, ez biztos fedezék

s egyedüli életbiztosítás e bárka

acélnál keményebb alumínium fala védi

azt, aki benn ül… de azok ott lent…

mi az a fény, ami ott csillog?

most gyújtják a földön a legutolsó gyertyát

ostoba erkölcs, zavaró kényszer, te bal előítélet,

hunyd be szemed, ha vagy te Úristen

eloldom, kioldtam… atom zuhanj hát!

Félelem

(Hirosima)

II.

ünneped pokoli ünnep

galambok gyötrik szívünket

mindenek megüszkösödnek

jaj a szájak csupa lőtt seb

jaj a szemek kifordítják

irtózat a recehártyád

gúnnyal nézed hogyan is nől

templom félvak térdeinkből

csigolyánkból csupa gyöngysor

kozmikus por iszonyatból

vad dühöd rettenetében

virágok hó-haja ében

csillagait veti az ég

tébolyodtól fél a vidék

a madár se száll már vissza

félelem a bokraidra

csak a szívünk áll magába

irtóztató vasmagányba…

(1944)

Ülök itt Jóbbal

Ülök itt, Jóbbal,

A szeméten…

Tiport hazámmal,

Lent a mélyben.

Fölöttünk Ő, ki

Összetörte…

Ki szállhat, Uram,

Veled pörbe?

Ki úgy tartsz össze,

Hogy szétzúzol –

És szétzúzol,

Hogy úgy tarts össze!

Somogyi táj

rogyott tető

bedőlt pajta

rozsdáll a vér

sorsunk rajta

vállas dombok

be-besüppedt

sebhelyekkel

hanyattdülnék

alattunk vas-

hallgatással

sok holt ősöm

holt lovával

a jegenyék

rajba mennek

Ázsiába

napkeletnek

Dózsa a táj

fűlik lassan

egeken túl

hatalmasan

házat, hazát

szúnyog sirat

lebukó Nap

kész sírirat…

Az est beönti

Az est beönti csontodat

Ím épül rád a váz

Megnőttet és az éjszaka

Bordáid közt tanyáz

Sűrű a surranó halál

sűrűbb a rémület

Jaj hiába kiáltanál

E kormos kor süket

Csak homlokod s a csillagok

Kék fénye világít

Egyik félhold ott fönt ragyog

Körmödön a másik…

Ki zuhantat

csillag ha hull

épp így lángol

zuhanunk az életünkből

vagy halálból

zuhanunk csak

egyre egyre

a földtől tán

az egekbe

ki zuhantat

ki akarja

napjainkra

vaskazlakra

csak töretve

nem békélve

éveinkre

vasgyékényre

Fámról is hull

jeges a drót

zúzt zenél

lepönög a

falevél

a naptáron

s fönn a fán

alig marad

egynéhány

holdsarló döf

jön a tél

fámról is hull

a levél

tépi a szél

csavarja

vértócsa van

alatta

Ordasok

Űzve nyúltak el az ordasok.

Vén húsukban aludt a golyó.

Álmukban sebük nyalogatták.

Épp kelt a hold, rőt aranykohó.

A szuka csapzott kölykének vélte

Tömzsi volt, szőrén gőzölt a vér.

A csikasz vad torkolat-tűznek.

S ereikben meglobbant a vér.

S futni kezdtek. Egyenest neki,

Acsarkodva, vadul. S a fehér

Hón, mint a szabadság betűi,

Villogott lőtt sebükből a vér…

Halálos ősz

Jónást a cet

az Ősz bekap

halk halhomály

lassan falaz

úgy ölel át

mint egy rabot

vághatok-e

rajt ablakot?

hazám halott

sötét az ég

Európa

látlak-e még?

Ixion[3]

mint nem mondtam el eddig

most elmondanám

ha volna még mért és főleg kinek

s ha lenne még hazám

mit vallanál? hogy sós a tenger

de sósabb az emberi könny

a vérnek is sós íze van

s nem változtat rajt a vak közöny

hogy korod semmibe vette

mert vérözön volt és könnyözön

s végzet volt fölötte

csak állsz és hallgatsz és csak félreállsz

de ha nem is szólnál

a lényedből kisugárzik

Hirosima kortársa voltál

mert sok halállal meghalni ezerszer

kijutott neked kijutott

de élni mit naponta elvettek tőled

egyetlen élettel adatott…

Ím ez volt hát

arcom mint

betonutak ha áznak

ím ez volt hát mindenem

ezt hittem hazának

másat nem lelsz sose volt

nincs s nem is lehet másik

magam fölött lépdelek

hordlak roskadásig

hol vagy te már kárhozok

kiáltozom a lángok

hol vagy te már Trója ég

merre vagy kiáltok

minden oly kiszámított

halálos mívű mértan

ragyog az Úr a városon

vak korom sötét van

Ezt tetted elém

I.

ezt tetted elém

húszon túl és negyvenen innen

egy felperzselt földet Hirosimát

Európát az őrjöngés beleiben

ezt tetted elém századom

a pusztulást világ-ravatalon

míg őrjöngött és ölt az ember

s szállt az égett emberi korom

II.

most oda az örökzölded

megfojtottad reményünket

feldúltad vetéseinket

kifolyattad szemeinket

csontjaink zűrzavarába

egy templom sem maradt állva

elszabadítottad a tébolyt

hídaink városunk szétfolyt

a stroncium, mérge egyre

több vérünkbe beleinkbe

hát ezt adtad ezt az egyet

ezt azután jól megtetted

a virágot a virágba

fojtottad meg a fát a fába

a csecsemőt az anyjába

a világot a világba

lépésünket a lépésben

a létünket itt a létben

átadtál a pusztulásnak

ezt aztán jól megcsináltad

eget poklot egybe mértél

rosszabb vagy száz kivégzésnél

fehér a szánk mint jégverés

mi jöhet még, mi jöhet még?

Carmen hiemale

Eltűnt a fény, egy nyár után

Barátaim most ősz van

Csodás agancsú éveim

Hogy szálltak s íme porban

Hevernek, jár a szőrcsuhás

Mord szerzetes a vártán

Magamban állok egyedül

És nem int szép szivárvány

Az őszi holdnak horga van

Szívemért nyúl le éjjel

Ki hallja, meg panasz-szavam

Egy csillagig sem ér fel

Pedig hová kiáltanék

A csillagokon túl van

Oh hol az édes anyaöl

Ahova annyit bújtam

Testemben mennyi idegen

Anyag gyűlt össze eddig

És mennyi idegen panasz

Csapdos reggeltől estig.

Belémhasít a nagy világ

S befér a repedésen

A szájban mekkora a seb

Ha a nyelvemmel mérem

Így fáj a világ bennem és

Így fájok én is rajta

Hazám rabtartóm örököm

Minden kies darabja

Szemembogárnyi fényekért

Sírok barátim én ma

Mint eldobált leveleit

Siratja meg a vén fa

A vérbe vasba öltöző

Világban nagy a lárma

Barátaim ki hallja meg

Ha a költő kiált ma?

A vérző emberért sikolt

E sápadt őszi ködbe

A Lélek, kit elűztünk rég

Szívünkre száll még, költ-e?

Férficsúcsok magánya int

Komorlik föl a ködben

Négy testvérem és apám alszik

Borongó őszi földben

Bátyámmal együtt verjük itt

Zord üllőit a sorsnak

S lessük mikor lesz vége e

Bús őszi zomotornak

Földi és égi dolgokon

Vak őszi ájulás van

Egy érthetetlen egyensúly

Tart mindent zuhanásban!

Minden iramlik fut rohan

Az éveim is szállnak

S visszaadom szép testem az

Örökkévaló sárnak…

(1944)

Somogyi zápor

Dörren a mérges ég alatt

villan a láng-karikás

száz csikajáról a hab szakad

s nő benn a táj, már óriás

nő, nő a táj és nőttet is

s nő vele daccal a merszem

úgy ölel, úgy fog, úgy fon át

hogy egekig fölemeljen

rámfér

s ráfér e földre is

láttam a vérébe ülve

mozdult-alig, hogy kiomolt

beleit visszatűrje

s elterült! vak lövészárkok

s tankcsapdák kaszabolták

mészárszék volt itt ami volt

ilyen volt Magyarország!

egy-gödör

most is s gödrös itt

ház, tanya, emberi lélek

de szedi már dúlt ékszereit

vissza a föld, nemcsak méreg

nemcsak giz-gaz, búza győz

kenyér, fehérlik az árpa

tábla muhar, lám baltacim

s csörren a tengeri-dárda

s mintha

nem lenne dolga más

zápor dühén is bólogat

hetyke gubában csörg a mák

sárga tarisznyás, zörg a zab

de mint véraláfutás

odébb dúlt sebhely vérzi

folyó: fenekét tört hidak

robbant fogsora tépi

s hova

esett hab habra hab

tornyosul, tajtéka csordul

átlépi, – lépj ki hát te is

e kettőző borzalombul

ez a te tájad, ez korod

hangod a hantok is értik

szíveden jegye jelírás

lelkeden vízjegye fénylik

s bíztat

mint hajdan rég, anyás

mosollyal úgy fog kézen

– a zápor elállt – mit gondol

a táj, mondatlan is értem

teszi a dolgát emberibb

jövőnk gyúrva a földből

íme valamit újra kezd

velem is harmincötödször

köszöndd s köszöntsd föl!

Féldd a rostalikát

Rostától fél a mag,

Sikolt, míg kihull

A százujjú szélbe fogózna.

Nem tartja vissza semmi. Könyörtelen

Lik fele sodorja, a sorsa!

Ne remegj! Csak

Tiszteld a rostafokát,

Mégha aranyból is rajta a lik

Nem menthet százujjú cimbora szél se!

A korcs, az idétlen áthull – elvettetik!

Hóbokros téli éjen át

Állnak a fák, mint tarr müezzinek

Állnak, mint hóba szúrt üzenetek

Üzenet? kinek, minek? mély a tél,

A vigasztalan csönd csillagokig ér

Még tovább! konok, stratoszférai

Itt torlódnak szívemen habjai

Vashabok konog, zeng lélegzetük

Nem emel e hullám, inkább leüt

Amundseni éj, mégis ifjúság

Ráz kezet veled e felhőkön át

Bárhogy tajtékzik s hiszi, leterít

Kacagod barbár vad ütéseit –

Épp azzal emel, repit egekig!

Nyitogató

Tárd ki ablakod. Lelked keserű, téli

Rossz zúgait is. Bátran tárd ki.

Fény köszönt a csúcson. A völgyben

Vad szél kalapozgat. Jöjjön akármi!

Nézz vele szembe! Felnőtt vagy, barátom!

Villanjon kezedben hűséges, tiszta toll!

Füttyel keresi a rigó már párját

S fütty felel még zörgő tölgy lombok alól…

Számadásféle

Kevésre vitted ím… De sokra

Tartják maguk az okosok.

Álmok tengerésze, vágyaid ragadtak

zord délkörök és meredek fokok

Csillagai alatt, új világok felé

Míg ült s hízott a gyáva okosság

Ne irigyeld! Benned, ha hörren a szél,

Csattognak pazaréhű drága vitorlák!

Tell

két nyílvesszőt adjatok

két szál virágot a húrra

fölöttem madárraj keringjen galamb

takarjátok be a harangokat

ássátok el a gyászdobokat

nem lesz temetés

én szívemre helyeztem az almát

el nem véthetem

Tanács

ne vígy magaddal semmit

ne higyj a sokban

élj a szöszöcske csöpp pillanatokban

a világ elárul

leesaphat rád orvul

szíved is elárul

ellened fordul

két botod

sarud

erszényed ne legyen

minden mi vagy s mit írsz

kegyelem

Valahol mindig süt a nap

Ünnep van megint

odakint

a cinkék és a verebek

eszik amit kiszórtam nekik

fél-reggelim s a kenyeret

egy jószívű ismeretlen úr

kegyosztó titkos óriás

vagyok

ki az üveg mögött áll

s szemük ferdén rámvigyáz

hóból kaparják vígan és

kis fejük szédülten forog

egyszerre pletyka fecsegés

zengő madártorok

a teraszom hol csend honolt

és én bámészkodok!

bámészkodok hány verset tudnak

hány rímet százféle zenét

dús patakká nő dagad lám

már az ajtóm küszöbét

emelgeti a muzsika

e bolond madár-dáridó

a pesszimista pinty pityeg

a cinke harsog, élni jó

s fényes érvvel szénfeketén

betetézi a rigó

fütty-tócsában állok térdig

mi befolyt a küszöb alatt

s dalolni kezd a szívem is

bolondul

mint a madarak!

próbálgatja rímeiket

és hinni, hogy szép a világ

biztos nekik van igazuk

tanulom e csacska filozófiát

egy ismeretlen messzi úr

nekünk is hint morzsákat és

szépséggel telik meg a föld

van öröm és van szenvedés

egy ismeretlen fényes úr

áll az üveg mögött

tetszik neki énekünk

és ha gyönyörködött

a dalunkban kegyesen int

a télből tavasz ront elő

lesz morzsa mag vígság megint

s napfénytől csillog

a tető!

arcom

az üvegre nyomom

igazatok van sok madár!

csak az a boldog aki itt

hozzátok iskolába jár.

a hegy felett vad tél borong

de éltek esttől reggelig

nincs gondotok mert tudjátok

a terasz újra megtelik

megtelik maggal dallal és

hiába vág a köd s a fagy

egy ismeretlen Úr figyel

s valahol mindig süt a nap…

Rekonvaleszcencia

A tavasz jött és lehajolt

S írt fénylő, arany betűket.

Ahova írt, zöld lyukakon,

Virágok dugták fejüket.

Zöld lyukakon, zöld tócsákon,

A vak föld nézte az eget,

Kezébe fehér nyírfabot,

Tétován, félve lépeget.

S a felfénylő új tavaszban,

Már ébred bennem a remény,

Két vak tanul járni csendben,

A vén föld, s a szívem, szegény…

Ki hegyre megy

Ki hegyre megy, annak

Kardok közt kell járni

S odafönt a csúcson

Keresztnek kell állni.

Az jut csak oda fel,

Kit Isten keresztel.

De nem babérággal,

Tövissel, kereszttel.

Százezer kard éle

Fog szívébe vágni.

Mégse engedj, Uram

Félúton megállni!

A tavasz még

A tavasz még

apróbetűs

itt-ott hibás

bár új kiadás

nagyolt piszkozat

vagy a szemem

gémberedett

télbetegen

lát csak hibát

vél sejt foltokat

nagy itt a tét!

holnapra már

pacsirta száll

zengve hitét

ezer fűszál

a téllel már

vitába száll

s tanulja lám

nyers énekét

te is szívem

télbetegen

lesd ritmusát

s lelj itt feldúlt

eged alatt

hazát

s harmóniát!

Lám mégis készül

a télutó

gyors elfutó

zápora kontraposzt

a felhők kék ikonjain

új a zománc

és rózsaszín

s a dombos táj halmain

kékfürtű lányos szél tapos

lám mégis készül valami

ropogtatja csontjait

a vén föld

és siet

akár szíved

a télen tanult hosszú leckét

mostani

mai

szavakkal felmondani!

Romok

omok romok

megszólítanak

ideje lenne újjá-

építeni magad

rom rom

te vagy e sok kő

de ha százszorta romosabb volnál

akkor is jó emlékeztető

arra aki voltál

*

mégis

rom se vagy te egészen

a hiány valamire felel

semmi sincs soha készen

mindig faragni kell!

Vadludak I.

(Holdas somogyi éj)

A táj csupa dér. Kurta füvekre guggolva leült

Hallgatagon a cimbora éjféli zúz már.

Mint tolvaj surran a kék víz, az ifjú Kapos,

S kortyolja ízét a deres fű, hébér: ezüst száj.

Mélázva gurul a domb felül át a sikéren,

Átal az aluvó lankán, a didergő kosok nyakáról

Felriadó kolomp, s a kuporgó nyáj közé fújnak

Táguló orrlikaikkal, meleget s az ónszínű távol

Hószagú széllel hasít a víz púpus hátán

Mély, fekete barázdát, mi le a fenékig

Megborzolja a sebesen iramló ősz habokat

S a hold felijedt halak fehér hasán fénylik…

A jegenyék (kard réghullt marcona őseim kezében)

Keletre mutatnak dacos, kifeszült derékkal,

Honnan e föld gazdái majd kirobognak,

Ha hajnal jövend ránk szép piros taréjjal…

Vadlúd húz csapatostul át a határon,

Árnyékuk lomhán a hold alatt elszáll.

Lúdbőrzik a hátam, jaj, a sírásuk,

Jaj, a hívásuk, értem-e, értjük-e? ránk vár?

Vagy tovatűn? Mi meg csak heverészünk

Egyhelyben, a történelem árokpartjain pipázva,

Politizálva, marakodva, csatázva, hősködve,

De csak egymással! – s nem jut erőnk másra!

Lúdbőrzik a hátam, ja, ha e nemzet,

Mostvaló népem, elejit könnyelműn felejti,

Kik itt szundítanak konok, leszorult szemekkel.

Jaj, e rettentő kátyúból senki se terel ki?

Vadlúdak! kóbor, éjféli társaim, társak!

Ríjja föl népem vak álmát sírástok,

Vad csőrrel verjétek szíveink, koporsónk, a földet!

Hogy holtak is hallják, lent, ha kiáltok.

Holtak is hallják! Induljunk el élők!

Minden befelemaró öklöt most félre.

Induljunk Népem – bámulj vén Európa, ti félők!

Izmos, mostszülető, diadalmas Holnapok elébe!

Márciusi fény

Márciusi glóriával

lépdel az égre föl a Nap

eljött végre, oda se a télnek

oda se, ha fagy

úgyis csak egy percnyi lét lesz

még annyi se, a tél

e glóriától

circumdedérunt

elalél

circumdedérunt zengik a sugarak

mint oldott bilincs

csillanva

kertem bokor-során

s na lám

mint müezzin hóra borulva

emeli fejét

salem alejkum

kilenc rózsafám…

Fecskék

Reménytelen nem a sok sír,

– Az egész ország temető! –

Legrettentőbb, az volt szörnyű,

Nem volt seholsem tető!

S mily otthonos, milyen házzá

Lett egyszerre, lám a ház.

Míly ember- és szívközelbe

Került, hogy már itt tanyáz.

Hogy újra itt, itt a fecske!

Pusztulás, vér s rom között.

Hogy tavasz lett mégis, végre,

S e kismadár visszajött.

Hogy cikkannak! Hogy kerengnek!

Röptük mily nyílegyenes.

S hogy rászállnak, megpihenni,

Most tűn ki, hogy van, eresz.

Van eresz és vannak házak,

Ha dúltan is, s ha romos,

Nincs oly korom, iszonyat, félsz,

Amit daluk le nem mos!

Ó fecskedal! Te varázslod,

Hogy reményünk élni kezd.

Látom, romból-kelő hazám:

Egyetlen, tág házeresz!

Rakják fészkük! S közben daluk,

Hogy árad, hogy szertecsap.

Építenek, pedig alig

Vannak itt, pár perce csak.

Pár perce, hogy itt a fecske!

Népem, meríts új erőt.

Bíztatnak, kezdd építeni,

Mint ők, fészkük, te jövőd!

Hajnali Angelus

Először az ég

azután a fák

azután a bokrok

majd a szilvaág

rajt két kicsi pont

zöld szilva-poronty

majd szérűn a nád

a tető a ház

az orgonabokrok

majd a kerti csokrok

az udvar a fészer

telik meg fénnyel

ég a kocsiút

majd toronyra hág

rajta körbe fut

dűl az égi tus

leng arany kötél

s benne együtt ér

a rétre a fény

és az Angelus

és a táj helyett

szép keresztet vet

aki épp ott áll

kötöz vagy kapál

fattyaz sort jelel

krumplit tölt eggyel

s mint egy tengerész

messze messze néz

s e hullámzó zöld

tenger habján át

küldözi a vágy

papírcsónakát

a jegenyefák

csúcsán fény cikáz

fészkén a madár

azt hiszi fonál

vagy aranykukac

ím utánakap

csőrébe veszi

s buzgón lenyeli

odéb egy kis ér

partján pipitér

galagóca-kör

virág-zsebtükör

nem brekegnek még

a béka-hercegek

hencegő purdék

cigánygyerekek

riadt torkán forr

a hajnali tor

mert a vízbe épp

éhes gólya lép

fekete fehér

s békát keresgél

egy domb hajlatán

zümm-zümm dongó száll

épp a láthatár

szélén – nem bogár

hanem traktor lám

a nap sugarát

ekéje viszi

forduló, új sor

fürgén lát neki

s vele száll a kék

barinyájas ég

és száll a világ

fecskék fák virág

s benzinkarikák

és írja tovább

a táj himnuszát…

Példázat I.

Parasztvirtus a fákban

parasztindulat

freskó-mozdulat

megtartani amit elértek

megszerezni ami még nincs

felhőt fényt esőt szelet

parasztindulat a fákban

állni

tappodtat sem lépni tovább

ha kiverekedted igazad, tarts ki

feszülj! ha beléroppansz is!

tappodtat sem! akár a fák!

Itt az új tagon

itt az új tagon

mindenki rokon

háztáji-soron

zöld habfodrokon

átnyargal a szél

vágtázva zenél

futó mosolygás

tűnő csillogás

s micsoda zsivaj

ezer krumplialj

s pillanatra csak

úgy kapcsol agyad

hogy e tágas mély

nagy zöld csatatér

meddig szemed lát

ahogy itt leled

egész hadsereg

hajló katonák

aknáik rakják

de nem robbanó

e sok kis golyó

csodás lobogó

zöld selymével esd

békét életet

titkos jelbeszéd

néma tüntetés

szép békemenet

rázz velük kezet

párszáz négyszögöl

tenger tündököl

ringató habok

ringatják a napot

mint kétszárú kör

kétágú vödör

csipogó öböl

úgy leng az örök

szár s gödör között

– a fönt és a lent

itt egyet jelent

a fény és vele

van mind mind tele

s ahogy jő az est

ami volt az lesz

újra száz csokor

szép krumplibokor

csöpp apróbetűs

földi örömök

emberi remény

száruk tetején

sült kemence-éj

mint vitrin ragyog

s benne csillagok…

Vihar

Kerekedik, púposodik,

vad bivaly,

A világot elsöpörné

a vihar.

Elsöpörné, összetörné,

úgy recseg,

Mi szembeszáll vak dühével

egy sereg,

Sereg erdő, sereg hős, egy

kis világ,

Ezer villám csapkodja bár,

visszavág.

Ezer villám ontsa dühét,

nem ernyed,

Egy tapodtat, egy arasznyit

nem enged

A viharban, csöpp asztagja

tetején,

Mintha táncot járna, illeg

egy legény.

Mintha táncot járna, villáz,

úgy forog,

Rakja rendre, sorjáznak az

új sorok.

De bátor az, de serény az,

de komoly,

Kinek kezén kenyerének

sorsa foly.

Mintha vívna a törökkel

vagy tatár

Szorongatná, dolgos keze,

épp úgy jár.

Épül a ház, épül a vár,

a bástya,

Magasodik a vihar bár-

hogy hányja!

Mielőtt az ég szakadna,

legyen kész.

Hej világ, ha látnád, mit tud

e két kéz.

Hej világ, te láncos, lobbos,

vad vihar,

Meg se rebben, állja dühöd

a magyar!

De bátor az, de serény az,

de komoly,

Kinek kezén életének

sorsa foly.

Élet-halál ronthat rája,

szembeszáll,

Bár akarta, nem bírta le

száz halál.

Mint a szilfa, daccal hajol,

nem törik,

Úgy járja e csűrdöngölőt,

örökig!

Derül, borul, száll fölötte,

vált a fény

Áll az idő, áll jövője

tetején!

Pannonia

Madár vagy! Több, egy madárraj!

Gyökér. Lomb-ár. Virágos gally.

Naprendszerem, tele éggel.

Végtelen ég, tele kékkel.

Szülőm, bölcsőm, anyaföldem!

Röpülsz velem. És fölöttem…

Röpül a táj, földje, bokra.

Ölelj át! És végy karodba.

A férfikor!

Mi jöhet még?

Adós vagyok, számlád rég kész!

Tűnődöm e tiszta őszben,

Mit adhatok, elmenőben?

Állok, állok dús habodba.

Ragadj föl, a csillagokba!

Közelítő ég 1951–1961

Örökség II.

Hódolat Petőfi szellemének

itt tanultad amit tanultál

anyanyelved

a táj indulatszavait

füvek párbeszédét

szél sziszegését

fák énekét

a bokrok bujtogatásait

a folyó a rét földed

dombok völgyek tájszólásait

most ráfeszülsz mert ráfeszítenek

sorsos napjaid

térképezi a csontod húsod

sajgásaiddal idd fel kínjait

stigmáidba rejtsd ahogy tudod

úgy olvasd mint vakírást a homlok

mely megadón hűs tenyerébe hull

minden seb alatt egy mélyebb

mégmélyebb lapul

tanulgasd hát

tanuld újra s végleg

ahogy kaptad rádhagyták őseid

borulj reá feszítsd rá szárnyaid

míg fölötted s fölötte vészek rontnak át

ember maradj! vele valj emberül

s emberül add tovább!

Hegyre menet ritkulnak a fák

1

Elért a negyven, rég be' nem így

gondoltam, most hogy az vagyok

sem vállamon sem homlokomon

nem sütnek fényes csillagok

hegyre menet ritkulnak a fák

a félút árkán leülök

a fejem tiszta s a szívemben

már lázadón nem hevülök

kószáltam hajdan, haj, hány égtáj

hány vidék várt fogadott

hány ismerős és hány közömbös

parolát kezet hány adott

az idő árad hűvös partként

kínálja benn az ősz magát

beléfogózom, elhajít-e

vagy az öröklétnek ad át

ülök a parton árok partján

mit vágott magának a víz

nem ember műve mégis minden

emberi szennyet tovavisz

ma erre folyik holnap arra

a hegyről nyomot ere hagy

s nyomtalan tűn lám mégis mégis

betemeti a nyomomat

2

röpítettek az élet évek

micsoda korba értem

a férfikorba hogy vág a szél

élét szívemen érzem

a kapott sebek láza tüzel

szorít még a lánc helye

szívem nehéz a népemmel és

hazámmal csordig tele

lépj hát ki, bíztat, itt a tájad

dombjaid s száz jegenyéd

szállt napjaid mint ért kalácsot

kincseit dönti eléd

Pannonia őseim földje

s bölcsőm tündöklő eged

mily bíztatást ad s mementónak

mosolyt, kínt, minő jelet?

itt a humusz s a gyökér miből

lettem, vagyok s mi leszek

most mindent mit őseim tettek

e tájhoz számbaveszek

s számbavesz ő is a táj velem

nézéseikkel kezel

vallatgat bíztat férfiszóval

mindenre szívem felel

3

számon kér a táj, mit tettél te hozzá

hogy szebb legyen, a sorsodat

hidd el, nem ő nem ő kuszálta boggá

de örök jel maradt

örök horgony s viharban is kék ég

hogy nem törtél hevére vall

Világosnál sem volt több reménység

hogy marad még magyar

maradt és marad, ahogy mi maradtunk

megtart növel a gyökerünk

a partomlás is véget ér alattunk

s éggel ölelkezünk

tégy hát e tájhoz, tégy valamit te is

ha mást nem hát a sebeid

s emeld ajkadhoz rögét ahogy ők is

tették, az őseid

mert üdvözítő s halálos korty e táj

idd ki s vállald akármi jő

vele emeljen csúcsra, mi fénybe áll

karjain az Idő…

Három tusrajz

1. Berzsenyi

Kezébe véső nyög

hörg a kalapács

új áramot ad a magyar nyelvnek át

igékből gyökből

lomha nyersanyagból

csak úgy félkézzel

csak úgy unalomból

ide egy jelzőt

amoda pontot tesz

s verseinek fénylő istenarca lesz!

2. Batsányi

Bécsújhely. Kufstein. Kéz és lábbilincs.

Költő fene és bús költő halál,

Egyetlen csöpp fényfolt megmentené

A vak szem kutat, eget nem talál!

Láz rostélya, férfi honfibánat

Élet halálnak egyformán lassú,

Elvesztése nap-nap egy hazának

Akárha fában őröl s rág a szú…

3. Bartók

Halálhírére

Király? Nem. Több!

Megtört Jób

ki a legnagyobbat meri

mert emberi

Kolumbus

ki az óceánnyi lét

bizonytalanából

amannál

nagyobbakat tép

hogy dűlnek szavára

legbensőnk

Jerikó-falai

homlokán villám

harag és esküvés

egy kibeszélhetetlen „mi”

kontraposztjai

s szól: a poklokat,

a poklokat feloldtam

most az egeket veri

akár a sorsom – magyar sors –

zeném hangütései!

Verecke

Már nem volt út,

se úttalan csapás,

lócsülökről letört a köröm,

de huhogott az éjteli bozótból

tatár, besenyő, kabar káröröm

és nem volt többé

visszaút sem már,

fele népe elhullt, fele ottmaradt,

Meotisznak lágy, híg mocsarán,

melynek biztos szekérváraiból

e vad portya volt az ingovány

s feltolultak Pannonia hegyei

egy foglyot hoztak, faggatta,

szakadékszél csúcsán álltak,

s az vissza papul felelt neki:

„Az inde hinc et usque

neque superior neque altius

sed tantum in nomine Dei!”[4]

a havas szél bő fűszagat hozott,

a Vezér nyilat lőtt s míg visszahullt,

csak állt ott

aztán ménjével a hágóra ugratott!

____________________

4 „Innen kezdve, se erre, se arra, nincs út, csak az Úr nevében!” (latin idézet)

Federico Garcia Lorca

volt ki vállába

volt ki szívébe

volt ki kezébe lőtt

verseibe senki

elfeledték parancsba tenni

kivégzés előtt

Vadlúdékkel szállt az ég

nem volt még egészen éj

dértől ezüst volt a fű

mikor engem utolsót

szült anyám

kint gyönyörű

vadlúdékkel szállt az ég

táltos csillag ült a fán

rámhajoltak őseim

dallal fújták meg a szám

jelek s kisded lámpafény

karcolt vézna glóriát

anyám haján

s tündökölt

a Rinyán csöpp délibáb

Arany violával

Írtam falra hányszor

csak úgy megszokásból

firkáltam a kőre

máló kígyóbőrre

szép fák derekára

hajlós kökényágra

fehér nyír kérgére

felhőkkel az égre

apám mosolyára

anyám szép szívére

verset írtam porba

feltúrta a konda

verset írtam sárba

ott se veszett kárba

szálló szél hátára

futó víz habjára

hullám tarajára

kinyíló virágra

a nap sugarára

hűs rozmaringággal

hajnal sugarával

arany violával

felhők pirosával

pihés madárszárnnyal

kék ibolya árnnyal

édes holdvilággal

tejarcú virággal

páros szivárvánnyal

mezők himnuszával

pacsirták dalával

erdők illatával

szeptemberi éggel

arannyal és mézzel

szűz enciánkékkel

hóvirágfehérrel

fecskék suhantával

lepkék sóhajával

hogy emlegessetek

virággal, madárral

Anyám II.

I

Nekem nincsen aranyom

ő csak ő csak ő

állj meg felette

torpanj meg Idő

nekem nincsen aranyom

ő csak ő csak ő

csillagoknál gyémántabb

tömjénfüstölő

aludtam szíve közepén

most ő szívem közepe

dédelget háromkirályt

mirrhától tépett tenyere

ő fonja mirtuszkoszorúm

a vágyai a vágyaim

ne lássa soha szomorún

kornyúlni kerubszárnyaim

félelem jöhetsz iszonyat

de ne érte csak értem

ő ne féljen sohasem

ő ne csak én féltsem

én adjak vissza szertelen

s tékozlón minden vámot

mit rámpazarolt – ó egek

kezet kezet! – mit rámáldott

főkötős lánykaéveit

a még lepke-nem-volt-bábot

hős álmait gyöngyház-hitét

a világszép ifjúságot

nekem nincsen aranyom

ő csak ő csak ő

torpanj meg fogd lélegzeted

vasbordájú Idő

érzem ahogy kezébe vesz

ahogy hajol értem

egekig ér s a Mindenséget

dajkálgatja vélem

II

két kis karom két görbe kard

almával teli te akard

vas-virágokkal teli szórd

fény-kosarakkal teli hord

varázsold hőssé szívemet

őrizgesd gyémánt hitemet

sárkányfalóvá izmosíts

mesék napjává csinosíts

zörgő szárakkal zeng a rozs

kék eget belém harangozz

zsoltározz bennem ünnepet

nőjjek kéz-kézbe teveled

lakhatóvá a szavaim

te tetted égess balga kín

mi szavaim zord fénye lesz

azt mondani mit érdemes

lehessek üdv és telt gerezd

viharral értem verekedj

sebekkel értem sebesedj

reményem jéggel ne veresd

tüzem lankadni ne ereszd

villámmal értem vallató

földből vihart kihallgató

bálványfa égremutató

babonás bűvös égi jel

kín látomásom rajt delel

az ősi ami rajtad szól

a mélyből létalattiból

rajtam át lesz vallomás

megkínzatás és szép varázs

rímeimben a dadogás

dús fénnyé ért csodálkozás

vonzás mi repít s földre nyom

egyensúly minden szavamon

kicsorbult mákon köszörű

kések éhétől gyönyörű

tébolytól dactól villogó

fehérizzásban csillogó

ha majd e földet itthagyom

te légy az amen ajkamon…

Látomás

Jött tán Görgetegrűl

Vagy jött Visontárúl

Jött a föllegekbűl

Jött a Bibliábúl

Jött az Égi Bárány!

Göndör volt a szőre

Szelíd a nézése

Ezüst a csengője

Arany a beszédje

Haj, megölték érte!

Tizennégy éles kard

A véknyába szúrva

Tizennégy bicskaél

Által verve rajta

Megholt Égi Bárány!

Tizennégy kicsi hold

Szemeiből hullott

Tizennégy kicsi nap

Bíborba fuldoklott

Sej-haj, Égi Bárány!

De csak felkiáltott

Csakugyan felugrott

Tizennégy latrokat

A pokolra rúgott

Jövel Égi Bárány!

De csak is feltámadt

Csoda csoda régen

Nagyanyám mesélte

Tündököl az égen

Hol vagy, Égi Bárány!

A szívemen vén magyar fa

a pillámon álom-bocskor

fogam között mályva kosbor

fejem alatt kis füvecskék

szívem drótján vándorfecskék

ringatózom dalok szárnyán

egeimen felhő-bárány

tó-szememben barna mélység

homlokomon fénylő kékség

a szívemen öreg szilfa

sorsom gyűrűibe írva

mennyi versem hull alája

boldog lesz ki megtalálja…

Menekülő nyár

A nyár tükröz lomhán

nagy lusta folyó

petrencék gurulnak

sok ezüst golyó

víz viszi az eget

meghajol az ág

messze csillan fénye

mint az ifjúság

messze ring a tűnő

táj mint buborék

száll el a pillanat

nagy szárnyas kerék

ránt magával mindent

a sötét idő

tenyerébe bukok

mint mélybe a kő

feloldódom benne

láz vagy unalom

rázza csontjaim s mint

műtőasztalon

a beteg csak bágyad

oly halk a sugár

mögöttem a nap mint

röntgenlámpa áll

ahogy megyek érzem

átszúr húsomon

hideg hűvös fénye

s vad ernyő-falon

ugrál szívem vadul

égnek az erek

látom magam pőrén

s lépni sem merek

biztos látja más is

hogy mit gondolok

és számolja titkon

hány kerék forog

agyamban s e verset

lesi hogy lép át

vérem rőt folyóján

vétkezni a vágy

egyet érzek kábán

ver a félelem

a ruhámban állok

teljes meztelen

vájja húsom csontom

e gyilkos sugár

nem lehet rosszabb már

csak jobb a halál

s itt kell állnom amíg

minden menekül

a szivárvány sárral

esővel vegyül

idő motoz halkan

a nap röntgenez

kivet megtagad vagy

öröklétbe vesz?

sugarazz csak röntgen

menekülő nyár

mutass a világnak

meztelen sugár

nincs mit szégyenlenem

költő voltam és

hős igaz félig de

embernek egész!

Naptár. Anno 1951

JANUÁR

Csörg a januári szél

sötétlik korán

koccan a nap mosolya

jegek fogsorán

kajla kocsisok a fák

verik a kezük

hónalj alá s megtelik

hóval a fejük

FEBRUÁR

Szíved helyén hóval

élhetsz még darabig

különben nem bírod

legföljebb tavaszig

legföljebb tavaszig

és elvisz majd a nyár

megérik benned a

rád leskelő halál

MÁRCIUS

tócsába lép a nap

féllába benn ragad

apró aranypihék

az egynapos csibék

lerázza nézd a sárt

kalapodra szállt

akár egy kikerics

vidáman kivirít

ÁPRILIS

a fűzfahéj levál

csak hallgatózzatok

maguktól szólanak

a vidám sípok

a tejszagú tavasz

szárít pakol kibont

csöpp rügyek pendelyén

nedves a pólyarongy

MÁJUS

ne nézz rá vétkezel

nincs ing a rózsafán

fény csorog nárciszok

sárga kamásliján

szerelmes bogarak

madarak itt meg ott

fütty-tócsába hullnak

lányszemű záporok

JÚNIUS

hajába kék szalag

lobog nevet az ég

fénylő közellé lett

a zengő messzeség

a tücsök óriás

a hold egész kicsi

egy szarvasbogár lám

két agancsán viszi

JÚLIUS

barátod lett az árnyék

a nagyhűssű dió

már nem mond semmi újat

felesel a rigó

a pincehűsön álmos

és szundikál a tej

a szél elesett reggel

már estig fel sem kel

AUGUSZTUS

bivalyok húzzák

lajtban a vizet

horgon ponty akad

feszül a zsineg

még rángatózik

s megadja magát

szőke gubákkal

zörög már a mák

SZEPTEMBER

ím egyre megy minden

e bájos gyermeteg

lányos okkersárga

s az őszi permeteg

rád fonódik halkan

megfestve a fákat

katáng kék az eget

s szívedet a bánat

OKTÓBER

a végén születtem

huszonnyolcadikán

csillagok fürödtek

fényesen a Rinyán

szülőhelyem neve

Délsomogy Görgeteg

Negyven évem harcát

takarom be veled

NOVEMBER

novemberegyi egyszeregy

ó halhatatlanok

szívemen csöpp tintafolttal

tisztán halhatok?

a vándor vadlúd hazatér

ó hol van a haza

ki hazátlan most az marad

s ki maga volt maga

DECEMBER

hidd el e fényes esteli éles

tiszta sötétbe semmi se fáj

hajam ezüstül rajta ezüst űl

s dérben ezüst-tüll szerte a táj

ittmaradt cinkék hű füttye int még

légy bátor költő! nézd a havat

felleg csikarja s bárhogy tiporja

örök fehér, így szólj igazat!

Intelem megtérésre

A csínytevésből elég volt mára

Legyetek jók hát emberek

Mossátok le a farkasnevetést

s a lisztet képetekről

Hisz szívetek pityereg

Dobjátok el a fegyvereket is

S ültessen mindenki virágot

Ne csak tudjátok most már higyjetek!

Csak így tudunk bemenni a mennyek országába

Egymás szívébe mint a kisdedek…

Epistola

Átlátszó embereknek kellene lennünk

Átlátszó szívekkel sétálni

Szavainkban kanári énekeljen

S illatozzanak égi violák

Keresztnevükön szólítani a csillagokat

S tegezni az oroszlánállkapcsú világot

Messze kikerülni a Pilátusokat

S Ábel homlokára kék egeket vonni

Kézfogásunkban bárányok szelídsége

S mennyek rettentő harcéle tündököljön

Szemeinkből fehér galambok röppenjenek

Testvérei azoknak mik vállainkon ülnek

S talpra segíteni mosolyunkkal

A bénákat s kiket a földre tepertek

Mindezt meg tudnánk tenni könnyűszerrel

Csak hitünknek kéne égigérőnek lenni

S alázatunknak mélyebbnek a tengereknél…

Európa

Tudtok üveget önteni

fiaitok mégsem átlátszóak

gondolataitok is sötétek

tudtok világítani

magatok mégsem világítotok

ki utánatok megy verembe lép

szét tudjátok rombolni az atomot

mikor akartok építeni

idegen bolygók közt akartok repülni

mikor mertek már magatokba szállni

hidaitok szétugró partokat fognak egybe

ember ember közt vak mélység rohan

nem akarjátok egymást átölelni

úgy kúsztok mint egy lövészárok

mint kígyók egymás fele

halottaitokra virágokat szórtok

az élőknek bitókkal vagytok tele

irgalomért kiáltotok az égre

magatok mégis kegyetlenek vagytok

kiszúrjátak a szelídség szemét

kaszárnyákkal ültetitek tele szíveitek

s fehér botot raktok a béke kezébe

s koldulni állatjátok a világ utcasarkaira

esteledik Európa túlsokat koldult

ideje lenne már hazavezetni…

Ideje lenne

A favágók kidöntötték az erdőket

A kétségeinket nem tudták kivágni

Az ekék felszántották a szántóföldeket

Szíveinket nem tudták felszántani

A búvárok megmérték a tengert

De könnyeinken hajótörést szenvedtek

Megfejtették a szanszkrit s a világ valamennyi nyelvét

S elfeledtük lelkünk anyanyelvét ami szeretet

Ideje lenne elkezdeni az alázat iskoláját

Nagyon egyszerűn

kéne már az a nagy pad

hogy körül ülhessük a tüzet

s elszívjuk a közös békepipát

egyformán minden színűek

egyformán minden hitűek

egyformán egyforma szívűek

s egyformán különbözők

s megbeszélhessük dolgaink

mindent ami elválaszt s összeköt

tűzbe hányjuk ingerlékenységünket

érzékenységünk fegyvereink

hogy üres legyen végre a kezünk

teljesen üres

s kezetfoghassunk végre

amit teli kézzel eddig nem tehettünk

s tele legyen szívünk

mindenkit átölelhessünk

megcsókolhassuk egymásban a

szászor elesettet százszor fölkelőt

s végre föloldozzon a közös jóakarat

mert egyforma sárból vétettünk

mert az ember egyforma mind

eredendően bűnös és visszaeső

Offertórium

tele vagyok gyermekkorom almafáival

alattuk hatéves korom csikói rohannak

hókacsillag homlokuk ütik a Napnak

szívemre taposnak

A Rinya-habban meleg csillagok omolnak

mily boldogság s titok

az Ábel-gyermek

bennem él még

kettőnket fogadj el áldozatnak

Fatáblás kép

Kiáltlak, Szent György lovagom,

Ki baj-társad vagyok!

Fölöttem mérhetetlen ég

És rozsdás angyalok.

Fényesítik zöld szárnyaik,

Vigyázzák álmaim.

A sárkány fogát feni rám.

Csontomra szomjazik!

Kiinná, cseppig, véremet.

Fúj, vág, böstörködik…

Szívébe döfve már a kés,

Lándzsám is benntörik –

Na, jöjj kolmári Mesterem,

Mathias Grünewald,

Fatáblás képre fess folyót,

S e csontos bajvívást!

A táj együgyű gyötrelem,

Fekete, fehér

S a sárkány kék-zöld tollain

Rubintveres a vér…

Cserép

Cserép: kecs, forma, simaság.

Mije vagy te a virágnak?

Egy korty föld, egy korty napsugár

Egy korty alázat

Cserép! cserép!

Te megcsalt bölcső.

Sorsoddal, mondd, ki vert meg?

József áll, világít időtlen,

A virág nem tiéd,

Nem övé a Gyermek…

Anyámmal őszülök

Szült, dajkált, nevelt.

Nőttem, nőtt velem.

Egy vagyok vele,

Olyan egy-velem.

Lassan megszoktam

Őszülő haját,

Orvul szórta rá

Az idő havát.

Oly észrevétlen.

Folyamatosan,

Észre sem vette

Az én ősz hajam.

Szavak

Vannak kietlen magános szavak

És vannak parfűmös jólakottak

És mint a dús városok lakottak

És szavak melyek csupán csak szavak

S mint rossz cipők félretaposottak

S dúsak teltek ápolt jólszabottak

S fehérek mint a karcsú templomok

S elhasználtak szürke megkopottak

S százkarátú gyémánttal rakottak

Az ég testvérük és a hajnalok

Vannak hibátlan tiszta szók akárcsak

A szűz a hold a víz a gyöngy a kócsag

Újak s zengnek mint egy telt akkord

S vannak melyek bút árasztnak róttak

S melyek roncsok mik már nem is szók csak

Holt váz rémült s mik bilincset hordnak

És komorak és színtelen űzöttek

Levert fészkek s mint kifosztott kertek

Penész mar bennük dögvész bűz és lepra

Csempék bénák kajlák szélütöttek

S vannak izzadt összefogdosottak

S túlesztergáltak melyekbe selejt a

Jelentés jog és trónfosztottak

S hazátlanok rongyosak és árvák

És szabadok és kihordottak a drágák

Vérbe tűzbe s tébolyba – pakoltak

S vannak melyek az egekbe látnak

S vannak hős szók nagyok és apásak

S anyátlan árvák mik folyton fáznak

És hűvösek és előkelőek

Rátarti dölyfös és gőgös szavak

Mik álarcot és kesztyűt hordanak

És hímnemű és nőnemű szavak

Játékosak mik folyton játszanak

S csilingelők csengnek-bonganak

Álmadozók lányszagúan lágyak

S illatosak mézzel teli hársak

S hétköznapik s ünnepek vasárnap

S mint az éj s a tenger feketék

És élesek s mint kardok kifentek

Aszkéták és vértanúk és szentek

S hallgatagok mint a remeték

S fakultak s mint viselt ing gyűröttek

Világosak és sötéttel teltek

És lassúk lomhák és tétlen szavak

És kéjelgők és buják mint a rózsa

S pirulók mint madárjel a hóba

S átlátszók mint kristálymély tavak

És szavak melyek csupán csak szavak

Tárgytalan és értelmüktől-fosztott

Elszegényedett szótlan szók szavak

Hazám anyám Istenem te boldog

Bennetek melyikkel szólítsalak?

Bizalom

Sorjázd csak kisbetűs kincseidet

a füvek

a fák

a rét

zengd büszkén a nagybetűsöket

CSILLAGOK

a FÖLD

az ÉG

s bujj a kicsikhez kik között élhetsz

Övék vagy

s ők

a tiéd

értük volt harcod zálog hogy számon

Tartson

az

emberiség!

Te csontig tiszta

Vad szelekbe mosdtál

csontig tiszta voltál

örvényre hajoltál

szívekre hajoltál

hiába siettél

legenda se lettél

csillagnak születtél

lám nem kellettél

vas-magányod sorsa

furcsa katakomba

kilátsz-e belőle

még a csillagokra?

Jónás

késett az a hajó

te más hajóra szálltál

azóta hiába várnak

Ninivébe

Noé

Bárka-éj zűrzavarából

döghollókat vetek a pusztulásba

mind mind visszatér

egyetlen galambom volt

csattogva elrepült

Mindennap

mindennap újra kezdeni

nekiállni

megteremteni a világot

icipicit nőni mint a füvek

beszélni

élni

járni

félszárnnyal repülni

mint szélütött bogarak

hanyattlesve s egyhelyben topogva

a meghódított horizontról énekelve

újra kitalálni a betűt

megépíteni a házakat hidakat

katedrálisokat

miket az atom elsöpör

harcolni betegség rühök tetvek ellen

túlélni rákot denunciálást

az értelem kudarcait s lelkigörcsöket

ott kezdeni ahol senki sem hagyta abba

ejtőernyőt csatolni könnyeinkre

össze ne törjék maguk ha hullnak

Léser-tükröket szerelni a szívekre

pontosan kiszámíthassuk az egymásközti távolságokat

mindennap újra kezdeni

mindennap újra kitárni sebeink

várni a keselyűt

hallgatni Zeus átkait

ellopni a tüzet azért

mégis érdemes volt

Elítéltek

ti akiket Góya ti akiket Velasquez

ti kiket Tizian ólba

Kirke-mód habár fordítottan

halhatatlanságba zárt

tudom kitörnétek néha

egy pillanatra

szeretnétek engedni a pózból

mert az öröklétnél nincs rettenetesebb

nyakatszorító dogma hiszekegy

pillamerevség Eszkoriál

ingbe papucsba asztalhoz ülni

kitombolni nyárspolgári dühötök

szeretnétek valami hétköznapibb

nyárspolgári halált

nem mászhattok ki a képből

a keretből

a fénybe a mába

itt kell haldokolnotok örökre

mindennapi halhatatlanságba!

Magány 3 milliárdnyi

behajóztunk

öreg bárkánk a Föld

lét lét te titokzatos

szörnyűség

test test mellett szorongunk

mint az állatok

mint fák mellett fák

mint köveken kövek

óh csönd

óh fény

óh felfoghatatlan egyedüllét

mellettem élsz s nem tudod ki vagyok

melletted élek s nem tudom ki vagy

föld föld 3 milliárdnyi magány!

Ibolyántúli kék

Szőnyi István sírjánál

óh ibolyántúli-kékkel teli csend

Arany fénnyel átitatott napok

A fákon ím a végbeteljesülés

A végső megdicsőülés ragyog

Tollászkodnak és holnap már repülnek

Kármin-piros és sárga szárnyakon

Óh csipkefodrú óh habkönnyű egek

Hosszúpillájú bársony fuvalom

Már nincs nehéz és mégis súlyos minden

A fény a tájat magasba emeli

Az érettség mely a lét ívén túlfut

Dús zenével csak elkezd zengeni

Óh mindent feloldó varázs lebegés

S formát-kizengő tündér révület

Az annunciáció s ascensió

Enciánkék mély bódulata ez

Egy csendentúli nagy csend van velem

A végső béke csöpp dallama talán

Csak levél hull s zenél ez az égi

Világ-betöltő őszi gregorián…

Liszt

(Rapszódia)

Lángölű mélység! Vihar, elomló

Égi szivárvány!

Mint a szívemben kékellő ér fut,

Hajlik zenéd, de az íve márvány!

Ujjad alól

Fekete fehér

Áldozati füst száll, gyönyörű Ábel,

Rád hajlik a kék ég

És ha testedbe elporlik a márvány,

Soha zenédbe!

Örökre élsz még!

A mise te voltál!

Wagner csak templom.

Mindent kimondtál!

A többi, ha szól, dadogás! csak töredék…

Végtelen tengered kék egeket tükröz

S a tengert a kék ég!

Csillagigérő

Jövőbezengő

Szavad az emberiség!

Tavaszi háromkirályos

cinóber felhő

ballag az estbe

csillagot ejt le

a két szememre

olt fényt szívembe

csillagot ejt le

lombot varázsol

fűzfasíp szólal

a barkaágról

csak úgy magától

tavaszi szellő

borzol az estbe

esnek a rózsák

feslenek édes

szép szerelembe

minden kis bimbó

csöpp kicsi jászol

háromkirályok

jönnek subástól

csizmájuk bársony

mirrhás tenyérrel

a tömjént hozzák

aranykocsinak

a holdat húzzák

térdüket hajtják

az Anyja karján

repes a Kisded

elébe szórják

lassan kibontják

a kincseiket

csordapásztor-szél

legyez köröttük

száll koronájuk

csillog a gyöngyük

pereg a könnyük…

Májusi rejtelem

A rózsa rosszat álmodott

egy pók aludt szívén

a Fiastyúk csillag-búzát

kapar az ég ívén

krétafehér holdsugárban

tengerkék íriszek

ó boldog összevisszaság

mit nem ért senki meg

Pictura parva

az est boglya

nagy halom

csillag csillog

a tavon

az ég bögre

a füle

holdfény, leér

a fűre

olyan álmos

neki száll

s fölmászik rajt

egy bogár

Esti rajz

Most ég el az alkonyat

kék és jó meleg

pöttömnyi kék egeken

tömzsi fellegek

az utak már kormosak

bánatuk piheg

színek bolyha messze száll

békét hintenek

altatgatni kezd az éj

nézz alvóhelyet

ím kel fönt a holdkaréj

kicsi és kerek…

Halk esti dicséret

A macska lustán most indulgat lesre

– énekelnek ájtatos füvek

egy tollat repít a szél messze messze

– földhöz lapulnak kis szösz levelek

katángok kékjén hamvad el az este

– zöld csuprokba álmodik a tej

érő szamócák íze ring a számon

– álmos égen felhő ballag el

e vers vele száll mintha pille volna

– ideér az éjnek lehe már

a táj hajába csillag ül és béke

– s a szívemen néma holdsugár

Almafavirág

Mint az újszülött olyan a világ

Ameddig látok almafavirág

Illatuk tükrén telihold lebeg

Méhezümmögés hozza közelebb

Fecskék a fénybe bűvös hangjegyek

Miket a költő versébe jegyez

Körétérdelnek a hajnali fák

S laláznak halkan: almafavirág

Együtt dúdolnak csacska éneket

A Kisded csupán nekik született

S akár bibliás csordapásztorok

Bárányfelhőt hoznak a csillagok

Faluvég

Vadrózsa nyújtja öt piros

Bogyóját az égre

Katáng lobbantja kékjeit

A mégkékebb égre

Elszállna ím a könnyű ég

A boróka tartja

Szundikál fényes álmait

Szúnyog sem zavarja

Dűlt krumpliföldek végibe

Áll egy napraforgó

Mint Don Quijote nekiszáll

Dörmögve egy dongó

Nyári est

Féllábon áll a bogár

álmos elaludt

csöpp villanást hord a fa

mi hajába bútt

kéz a kézbe két virág

bandukol felém

lesem mikor ér ide

a rétről a fény

csupa csillag fönn az ég

csupa zümmögés

tömött sötét lomb az est

holdfény rajt a rés

árnyéka még semminek

fönt se lent csupán

egy elkezdett tücsökdal

fut a csönd után…

Béke

hajlik a hold arany ága

hold aranya a faágra

hajlik az ág a gyümölccsel

játszik a fény a szívemmel

Pilisekből jön az este

pár csillagot ejt szívemre

a szívemre levelekre

teríti az őszi csendre

ráteríti a világra

csupa arany minden ága

csupa csend és csupa illat

a szívem meg csupa csillag

Miniatűr

Három jánosbogár

Vállán fényt cipel

füvek közt villanó

Csöpp parányi jel

Három barack nézi

Hunyt szemmel a fán

Egy nyíló dália

Elámul magán

Kezét csöpp szívére

Szorítva pityeg

Egy cinke bánatát

Ki értené meg

Három bárányfelhő

Ballagdál haza

Tejszínű a szőrük

S kék az éjszaka

Augusztus

Hajlong zizeg meddig szem lát

A mennyei kukoricás

Gurul a hold égi tök

A sok csillag-dinnye közt

Égi csősz megy bajsza kajla

A fél eget betakarja

Árnyéka meg holdfehér

Tejút-gerendáig ér

Csillag az éj majd megszólal

Tücskök mérik mély vonóval

Bár tücsökdal benn a vér

Fenekéig még sem ér…

Andante

a fény mint

kövér harangszó

gurul a tájon

bokrok

tenyerén pontok

a kicsi rigók

a körtefákon

ezer kis ágon

indul sugárzón

szirom-vízesés

a kormos este

átájul éjbe

s utána soká

leng a trapéz

fölkel a hold és

zöldkezű széllel

tapogat s álmod

partján heverész

Játék

kel a hold a

víztükörből

aranykerék

buborék

forog forog

majd lepördül

küllőin a

magas ég

a tejút száll

táncol rajta

konognak a

vashabok

vadliba szól

égezüstből

vágj zsebre egy

csillagot

Csillogó

csillog a tájon

csillog az éren

csillog a csillag

csillogó égen

csillogó tájon

csillogó éren

csillogó csillag

csillog már régen

csillog a tájon

csillog az égen

hej milyen régen

el még sem érem…

Tócsák, füvecskék

Zöld áram szalad a fákban.

A virágok halk fényjelek.

A nap arany teknőjében

Fűzölddel tört fellegek.

A koldús lét Krőzussá vált.

Az égről hull a vakolat.

Kékbe-lobbant pocsolyákon

Úszkál egy, egy égdarab.

Szétloccsan, hogy belelépek.

Csörren ezer új csöpp, kis ég,

Csillaggá gyúl, úgy kínálja

Fénynek széttört cserepét.

S a tócsákon, mik átverik

Lábad alatt a föld szívét,

Kék lyukakon, átvillog a

Földalatti, másik ég…

Szeptemberi pasztel

eloldozott egek szállnak

hűvös neszekkel alkonyul

a nap arany keresztvetés

a táj tárt homlokára hull

lebeg az est a rétre lép

zajtalan keresgél kicsit

szöszmötöl s lejjebb csavarja

csöpp füvek pisla mécseit

vakszemmel is hozzád talál

zöld csendből szőtt homályon át

lába alatt fénylő üveg

kékes tücsökdal-pocsolyák

a virágok tikkadt szívét

telt harmat-gönggyel öntözi

s ellebbenő árnyaikat

holdfénnyel odakötözi…

Tömjén

Pilisekből

jön az este,

pár csillagot

ejt szívemre.

a szívemre,

levelekre,

teríti a

fényes csendre.

a táj őszi

tömjénillat,

a szívem meg

csupa csillag

Őszi tündöklés

Micsoda tiszta távlatok!

Nem embercsináltan ragyog.

Micsoda zengő, üde kék!

Lubickol, fürdik a vidék

Hogy hoz közel, mit felkapott,

Hegyet, fát, erdőt, csillagot

Alig-innen a negyvenen,

Könnyű vagyok és könnytelen.

Bámulom e szép táj hitit,

Könnyű vagyok s bölcs is kicsit.

Bár messze sem oly bölcs, mint ő,

S a fényben fürdő temető

Elnézem őszin, szívesen…

Fürödj velem, te is, szívem!

Száll a nagy ék

Deres vak éjben

Hangtalanul

Száll a nagy ék csak

Szárny zaja hull

Lent a havak kék

Bokra megett

Égre parázsló

Róka-szemek

Lesnek az ékre

Szárny zaja hull

S száll a nagy ék száll

Zajtalanul…

Immár negyvenöt

Voltam sekélység a mélybe

s fehérség a feketébe

voltam virág voltam alma

a szegények bizodalma

tévedt bogárt útra tettem

viharokkal verekedtem

füzek álmán napfény voltam

angyal leszek tudom holtan

voltam só és voltam bánat

átok marta ki a számat

gyémánt-sínen bandukoltam

tág egeknek szónokoltam

voltam sír és voltam gyásznép

hajnalka-pír hajnal árnyék

meg kell halnom most már végre

nem juthatok égbe élve

voltam farkas voltam bárány

voltam vihar és szivárvány

voltam eső voltam harmat

éhezőknek kenyér-asztag

véghezvitt tett újrakezdés

fáradóknak megérkezés

voltam ölyv és voltam gerle

úgy is halok énekelve

voltam csillag voltam szépség

harminckét fogam mind ép még

voltam börtön voltam foglár

egymagam s már voltam zsoltár

hordtam áldást hordtam átkot

szerettem a hóvirágot

voltam aki költő voltam

nem leszek holt tudom holtan…

Ikon

a tavasz jött

elment

jött a nyár

tovatűnt

az ősz jött

levelek

madarak

könnyek

a magasban

elszálltak ők is

magam maradtam

csillogak önnön sugaramban

Aidephone

oly mély vagyok

elsüllyedek önmagamba

látlak a partomon állni

úgy tükrözlek csodálatas

magadból fogsz kihalászni

Boríts be

boríts be lombos jószándék

boríts be jóakarat

és aranyozd be szeretet

aranyozd a szavakat

szívem sebzett homlokáról

töröld le a ráncot

s dajkáld tiszta karjaidban

a nyűgös világot

vonj pántlikát lelkem egére

s végre

borulj virágba jószándék

lombosodj bennem béke…

Közelítő ég

kár úgy sietni

elszálltak a fecskék

ezüst szobor a hold

segítsd begyűjteni

napjaim ezüstjét

árokpartra ülök

szívembe barikák

lehunyom szemem

csukott szemmel távolabb látok

az est kibomló kelyhében

alszik békém

egynapos virág –

Békesség féle

Ezüst árnyat vet a nyír

a fenyér vakít

lágy krétával ír a hold

porba valamit

a vízbe kék jegenyék

mint vidám halak

fényeskörmű csend ölén

úszkálnak hanyatt

benned is tükröz az ég

csendek éjszakák

ki partodról rádhajol

szívedig lelát

A fehér nyír

A fehér nyír fehér szélben

hajladozik hófehéren

de árnyéka csak fekete

rávetődik a szívemre

a szívemre a szememre

őszbe pergő levelekre

puhán hullik az arcomra

nemsokára a síromra

alkonyodik a nap áldoz

sötét estét éjszakát hoz

a hajnalra mért is várnék

ha fekete minden árnyék…

Magyarok

Apollóé babérfa s tied?

1.

Kérdez, tépdes, űz a fajtám

akkor talán megnyugodnám,

ha a szobrát kifaragnám

homlokát gledicsiából

arcát szív-alakú fából

a derekát konok tölgyből

magamagát örökzöldből

a lábait gyökérágból

a két öklét gyertyánfából

a vállait két araszra

azokon a Napot tartja

emlékeit tiszafából

a szerelmét vérmeggyágból

énekét furulyafából

tánchajlását kőrisfából

ezerbimbós rózsafából

kényes kedvét jegenyékből

az álmait égi kékből

vigadását búsulását

könnycsordító venyigékből

konok dacát vad kökényből

csontszakító somfanyélből

szilajságát hársból, nyárból

a szemérmét vadalmából

címerét meg úgy adnám át

odatennék hét szilvafát

egy vasordast, egy pejkancát…

2.

áldott legyen az a lábnyom

mely megállott itt e tájon

sziken, éren otthont talált

mely szavára hazává vált

hazává vált házává állt

sorsot, vért, jövendőt dajkált

ez a fajta olyan fajta

az árnyékát átugorja

de fönnakad egy fűszálba

konokságból a halálba

konokságból virtusságból

amúgy isbenigazából

ez a fajta olyan fajta

nem élne, ha nem dalolna

örök lázadás a vére

élni készül ezer éve

élni készül halni készül

sorsa örvénybe szédül

de ereje az is rávall

Zrínyi írta szablyájával

meg Rákóczi meg Bocskay

kurucai, talpasai

hogy emelte könnyünk égve

egész égig Dózsa s népe

az is a faj ereje volt

ahogyan csak Berzsenyi szólt

és mekkora titkot vall ki

Petőfi és Vörösmarty

szalad a víz a habokkal

s a szél édes virágporral

a véremben őket hordom

verseimben szavuk mondom

sokszor olyan jelenlévők

erősebben mint az élők

ahogy emlékükbe ások

most látom míly óriások

mindig mintha lovon ülne

mintha délibábot űzne

néha pedig olyan árva

bánatában magát bántja

nem vesztett az ellenségtől

annyit mint az önkezétől

kuruc a labancot vágta

ahány szíve annyi pártja

űzte Nyugat űzte Kelet

szívét adta tanács helyett

szívét adta, vérét adta

ki segélt, ha ő volt bajba?

ez a fajta olyan fajta

az ingét is odaadja

önszántából – de ökölre

ha kényszerből: érte ölne!

egy jó szóért, hogyha kérték

mi volt a sok, volt-e mérték?

nem hasonlít senki másra

csak a földre, a hantjára

ha megüti is szereti

látó szemét vakká teszi

hogy a bűneit ne lássa

akár őket is kivájja

ezer év a gyökérmélye

mégis országút szívébe

Jánusarca nem álorca

két végzetét benne hordja

ha Nyugatra veri vágya

csak visszasír Ázsiába

Kelet vágta bár az apja

Európa megtagadta

titkon fehér lovat áldoz

pogány, gőgös, úri álmos

úgy térdepel a misékre

bálványfákkal a szívébe

elsüllyedt volna már régen

szívébe gyűlt keservében

útvesztőbe száz örvénybe

ha nem csillagokba nézne

sorsa is oly rokontalan

boldog mégis boldogtalan

bár végzetünk ide tett le

s jaj hányszor lett Thermopyle

mint időtlen ősi jelfák

sorssal vérrel bizonyítják

mégsem álltunk itt hiába

Kelet, Nyugat kapujába…

Szemmérték

A szemmértékkel bár nem volt benn hiány

be kell vallani

mindig valami

baj volt e hazán

vagy túlhosszú volt vagy túlontúl rövid

Vereckénél hogy megálltunk

s nemcsak szálltunk

raktuk házunk –

mentünk volna egyrohanatban

egész a tengerig

mi bennünket sárba rántott

mindig egy arasz hiányzott

nem kardon múlt nem hibázott

nem a vitézségünk málott

ránk tán Ukkó átka szállott

ősi rontás babonázott

egy arasz csak ez hiányzott

győzelemig s sárba rántott

s taposott ránk

végső emberig

nem lett volna sorsunk Catalaun

hol annyi volt a hun

hogy nyiluk elsötétítette a napot

itt a népek útvesztőjén

a nap nekünk se ragyogott

fogytunk, ahogy ő fogyott

egy arasz még

csak ennyi kellene

ennyi kellett volna! a Csele

másik partjáig – ennyi hogy Lechmező

ne legyen sírunk

ne legyen temető

egy arasz ennyi

hogy győzzünk akár

a tatárhad fölött s ne essen el a vár

egy arasz ölt meg lent a síkon

– a szekértábor volt a sírgödrön a lik –

csak ez hiányzott

egy arasz is alig

a pécsváradi dombokig

ha akkor nem lenn – de fönn állunk

győztük volna a szultán hadait

a szemmértékkel volt valami baj

hogy így belénkvájt a török

félholdja szívünkbe döfött

vaskopjája belénk törött

s vérünkkel együtt hullt a jaj

magyar fejekből életekből

asztag lett s kazal

a szemmérték a szemmérték

mikor csontjainkat törték

mikor asszonyainkat ölték

végváraink elsöpörték

mikor valónk

létünk kérték

s jött Világos és Arad

ott is másképp fordult volna

mi győzelemmel ért fel volna

túlerő volt – elveszett a had

ha tudtunk volna kicsit várni

összefogni praktikálni

úgy mint régen, lesbeállni

lóról le vagy lóra szállni

új módiba belevágni

ha tudtunk volna

várni keveset

egy leheletet

amíg Jónást kihordja a Cet

míg oszlanak a fellegek

s jön együtt a felmentő sereg!

míg kisimul az egymásellen-fent ököl

mely örökkön öldököl

jaj, de addig minden elveszett

mert erőnket szívünk tépték

a széthúzás, rossz szemmérték

ó bús magyar Thermopylék

vissza föl az ősökig!

jaj, a magyar azért vérzett

önönmaga ellen vétett

mert az együtt mindig késett

így tántorog örökig!

Téli halászat

Csupaüveg szálló előtt

lék a jégen

az üveg mögött akvárium

kondenzált hő-lég-környezet

aranyhalaknak éden

ősi szer ez ahogy

húzzák a hálót

húzzák a zsákmányt

a lékre hajolnak

unott pofájuk

aranyhalak nyomják

unottan opálzöld falaknak

fénylik az ablak

ősi szer ez vad ősi mély

s konok veszély

csak egy roppanat

már csak voltak – fejük köré

lehükből koszos kis glóriákat

kalapál a fagy

ősi birok

a tó jegén szétvert

feje vadul kapkodó vonagló halaknak

csorbult halpénzen vet szikrát a fény

széterez

rajzain vérrelfuttatott

vonalaknak

részeg ezüst betűk

konok ékírás

csupa absztrakt

ragyog a végzet

ragyog az ablak

Mohács

Ki rántott le te lányos

végzet-telien bájos

e széthúzásban pártos

seregben is magányos

ki rántott le lovadról?

a Sors keze vagy álnok

veled futó barátok

kik már lihegve lesték

csalt királyuk elestét

a mocskos naplementét

s a fölkelő szerencsét?

mosnám rólad a mocskot

nem kaptál férfisorsot

látlak víni a halállal

hűtlen szétfolyó árral

iszappal konok sárral

még kikimeredsz vállall –

leng a hold mint rőt vödör

a szél hullámmal pöröl

hozná hozná mélyből föl

ami még most is gyötör

de toll gyönge ily galád

létünk dadogó szavát

vak sorsunk iszonyatát

végkezdetét, alkonyát

nemcsak elvesztett csatát

de vesztett hont és hazát

rajzolni, megsíratni

megidézlek: zúg a nád

felhő s a táj míly fonák

együtt próbálják a szád

s tested karcsú vonalát

lelked fényes mértanát

ezüsttel vert vasruhád

véres ákombákomát

te férfiútlan ifjúság

sugárból összerakni…

Vadludak II.

Titeket látott

Hajdan az ős

Sátornyíláson,

Ha jött az ősz

Hívásotokra

Gyermekeszem,

Érzett oly bút,

mint Férfiszívem

Nem adtok választ

Most se nekem.

Titkotok átleng

Életemen…

Megdűl a szél

megdűl a szél boglya

repül a dombsorra

virágzó gyümölcsfák

kirepesztett dunnák

tekereg az ágra

fa-Laokoon-vállra

hüpög a harangszó

messze kacskaringó

istennyila szálldos

kit sajnálsz magányos?

Egy omló házra

átkot ír a szél porba

rongyolódó káni porta

ragyás tűzfal szuvas gádor

minden dűl benn már magától

hol van a kán unokája

diszpécser egy messzi gyárba

ablakait rég kiverték

az ajtaját beszegezték

szalmacsutakkal bedugva

a héjj-nyílás a kert dudva

vén rutafa csüng az ága

gaz a kán kedvenc virága

kútágasra csillag süt le

az omló éj cinezi be

holdat is látsz halott-lilát

züllött paraszt-orchideát

ring a falu Noé-bárka

gazdátlan vak pusztulásba

Idézet

Ő már nem ismer

apját még tanítottam

rá emlékeztet e merész

áll, a szem kissé barnítottan

s e vontatott és félszeg nevetés

s apjáéval lélek-azonos

mozdulata s végképpen ahogy

fejét tartja, a taglejtések és

magamban mondom: lám, idéz

idéz, ahogy mind idézet vagyunk

a taglejtésünk és a mosolyunk

s mikor azt hiszem legjobban én vagyok

legegyénibb, legősibb, legnagyobb

a versem, rímeim legritkább ötvözet

hibátlan idézem egyik ősömet

egy ősömet, ki sejtemben lakik

a tizedik ő vagy a századik

szívünk között egy titkos indigó

(a gyökérvert ő vagy a honfoglaló?)

s egy szenvedélye bennem lesz látható

egy taglejtése, álma, vágya tán

rajtam ver át mint meggyvirág a fán

a gének, sejtek, erek csarnokán

mennyi a déd-, az ük- és a szépapám

én ki a sorsos jövőben hiszek

véremben mily roppant múltat cipelek

s görgetem magamban egy-egy ősömet

mint bálványfát, címert, ódon sírkövet

elkiáltott örök ismétlés vagyunk

közös-múlt, közös-öl, sorsunk: közös batyunk

a lét, e létfölötti közös szerkezet

őskezdet-ótai idézőjelek

ismétlődnek, mint tavaszra nyár

őszre a telek

én vagyak csak ki e vad sorból kiáll

az idézőjeleket tovább nem adom

ítéletre jaj bennem majd ki áll

hol lesz helyem:

jobb vagy baloldalon?

Tenyerem

Ez itt a lét a születés

ez a gyerekkor vonala

mekkora térkép

látod e kéz belseje, mélyét

sose mérték

hegyeit ki járta? havasain ki volt?

csak az idő lába

gázolt benne

összegyűlt könnyeim tavába

hányszor hullt bele arcom

ez itt a homlok összegyűrt vonala

ránca

ujjaim rácsa közt lángolt

rám ama reggel

hány éj pora hullt rá

s hány álmom veszett el

prériein kiégett

bokrai közt egysem volt égő-

csipkebokor

nem szólt belőle Isten

kimért szavú volt szívem szólt vele

barátság volt benne, néha mosoly

álarctalan, sose érdek

s bár a jövendőt hordom vonalában

rajzában mégis

sors és halál van

ha kezetfogsz vele

ősök szorításád érzed…

Farkasok

hej csillagok haj csillagok

ki az árvább? a farkasok?

magánosabb az a csillag

vagy éppolyan mint a farkas

a szemünkre álom nem jő

oly egyforma mind a kettő

egész éjjel kajtorognak

ez farkasabb az csillagabb

csak rohannak számkivetten

de szabadok mind a ketten

hej farkasok hej farkasok

a szívembe de az vagyok

futnék veletek előre

vicsorgva a puskacsőre

villogó vad szerelemmel

nem törődve száz veremmel

hej veletek ordas falkám

ahány kutya mind megmarnám

farkas voltam szabad voltam

még magam is kiraboltam

rohannék még bírnám bírnám

de jeges a körmöm irhám

nem való már vén ordasnak

sem a portya sem akólszag

ólom alszik a húsomba

száz harapás oldalamba

évgyűrűim lemezárka

recseg – de még muzsikálna

hóolvadást tavaszszagot

hozhat a szél nem olvadok

csak csikorgok csak csillogok

nem is farkas csillag vagyok…

Szegénylegény

sobri

futott egy fasor

elmaradt

futott a táj

szállt

futott az ég

az egészen betakarta

végül az is fönnakadt

egy ágba

ráhullt hű lova nyakára

sebein át elfolyt a vér

s elindult a balladákba

Melyik ős lelke

vajon kitől örököltem

honnét bennem ez a

betyár-dac konok „szorítsd”

fülelés „vigyázz! kerítenek”

s feszülök karolom lovam nyakát

mintha engem űznének

magam menekülnék

mi ez bennem

hogyan hogy néha jobban értem

a szélbólintást

egy bokor szavát

mint az emberekét

melyik ős lelke riad

kiált bennem jelel irányt

figyelmeztet fuss menekülj

a nádasnak a vadonnak

ne az úton

hanyatt-homlok

toronyiránt!

Köszönöm, köszönöm

hát mikor jöttünk ideértünk

nem úgy fogadtál

égbenyúló hegyekkel kerítve magad

nyárs és karóbahúzó szakállas

fenyődzsidáid feszítve palánknak

gyilkos hágóid farkasveremnek

meredély völgyeid sascsőrnek tárva

nem kacérkodtál nem enyelegtél

nem szóltál

na lóról! vagy lóra!

bejöhettek! kulcs a küszöb alatt!

de most már

bársony lónyakként símulsz tenyerünkbe

nyihos mén szoksz a kezünkhöz

virágokkal bólongsz

ólábú a táj pólyás még selypít

a hold pendelyes

a Rinya pösze még sok folyód

patakod raccsol

mezítlábas a nap

mégis mily nagy lettél!

mennyire vitted!

jegenyét sátort égboltot

házat hazát álmodsz

csillag álmodik

fejed alatt

cserbe ne hagyj

cserbe ne hagyjon

erőd mivel emtetsz

anyai öledbe veszel jó vagy becézel

nyitod barázdád

elrejt erdőd

forrásod itat

borod gyógyír füved lázoltó

sebhelyeink közösek akár sóhajaink

s befogadod csontjainkat

mégis csak az vagy akinek hittünk!

kinek ismertünk vágytunk

kinek vallottalak

hadd mutatlak meg Európának

hadd mutatlak meg a világnak

hadd mutatlak meg a Földnek

hadd mondom el

és ezen a nyelven

köszönöm köszönöm köszönünk mindent

mielőtt végképp elmegyek elmegyünk innen

Szóljatok rólam

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Dűlőúton s rétek csücskein

vegyétek kézbe

kedvvel a lantot

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Gyerekkorom mézes rétjein

legyetek vélem

hol ma bolyongok

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Ifjúságom édes völgyein

kezetek fogva

véletek járok

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Ősz zilálja barna fürtjeim

melegítsétek

szívem új dalra!

Tücskeim, ó, boldog tücskeim

Csélcsap, költők, bölcs testvéreim

örökkön élők

szóljatok rólam!

Ők

Anyám hangjában rózsa

Apáméban harang

Zengj, illatozz, csengj élet

Édes giling-galang

Apám szívében csengő

Anyáméban áldás

Magasba és mélybe hívó

Tavaszi kiáltás

Apám szemébén holnap

Anyám szemében zsoltár

Köszönd nekik, hogy költő,

Ember s magyar voltál!

Ozora

(ITT-OTT EGY AKÁC)

Itt-ott egy akác, egy jegenye fáj

A dombsornak pőrén, ideges a táj

Dísze lehullott vak lábai elé

A falu csörtet a temető felé

Palaszín alkony villog a tornyon

Mint dűlt hajóról felmeredő horgony

Felhőkbe tépve kapaszkodna még

Nem tartja fönn az se, mállik az ég

Megőszült csendbe riadt kutya ugat

Égaljhoz ütődik, hull a vakolat…

(RÁJUK KIÁLTANÉK)

Pőrén kiködlik medréből a Sió

Bőrén lúdbőrös reszketés, a szó

Ijedt pókként rebben rajt tova

Partjáról fűzek görcsös tétova

Vak ujja ír, ír valamit belé

A halál verse ez vagy az életé?

Rájuk kiáltanék, habok, hej habok

Hányszor úsztam bennük s át rajtatok

Hányszor ugrottam belétek fejest

Gyerekszívvel hévvel emlékezzetek!

S salto mortálét, mint ifjú triton

Hányat mertem én fönn a Nagyhídon

Salto mortálét zord sorsunk eleget

Küld most is, nincs hiány, de a hősi tett

Mint a fogyó hold fogy, egyre kevesebb!

(A FECSKÉKET EGY KÉZ)

A fecskéket egy kéz letörülte

Rémült egeidről őszi regg

Magától hull pár gesztenye le

A szilvafán megrémült pinty pityeg

Ökörnyál leng a kóbor szelekbe

Ezüst-opálszín részeg drótzsineg

Véle kötözik ki tán az egek

Árbocaid halál s emlékezet…

(APÁM)

Homloka kétoldalt ezüstöt virágzott

Most megidézem. Deres

Homlokát súrolják látomásaim

Áll… Áll az Időben

Egy darab éggel roppant vállain.

Apám öccsét megidézem

Apám öccse, holt nagybátyám

Legszebb legény volt Ozorán.

Szelíd, nem volt verekedő.

De ha épp… hát rendteremtő.

Sose verekedett késsel,

Vasmarokkal, vastenyérrél!

Egy-nyalábba, mint Kinizsi,

Négy legényt, úgy ölben vitt ki!

Aztán, mintha csak fát vágna,

Egyhalomba összehányta,

Kocsmaudvar közepébe,

A nagy diófa tövébe…

Bartost, Béndek, Fokit hívom,

Most, ahogy e versem írom.

Nem legenda, mit mesélek,

Bizonyítsák, ők, még élnek!

Apám mosolya

Ezt a mosolyt delejezte,

A kelő nap arany teje,

Ázsia vad ősereje,

Amíg az arcára kente.

Táncolt tán Attila arcán,

Egy kán vágott szeme-hosszán,

Csorba sorba, az ősökén,

Míg odaértek önként hozzá.

Így mosolyogtak ők régen,

Négyelve, vagy a keréken,

Húzva, karóvég hegyébe,

Pogányul kántálva az éjben!

Ha farkas tört a cserénybe,

Áradásba, jégverésbe,

Ha falkányi népből élve

Nem maradt, csak hárma, négye…

„Népfölkelő” regimentbe,

Hadastyánokat képezve,

Mondják, az volt rá a mondás,

„Inkább ölne, mint nevetne!”

Ha valami nem volt rendbe,

Mosoly szaladt e szemekbe.

De mosolya jégverés volt,

Az egész ég, benne táncolt.

Egy-arcbagyűlt ősi nézés,

Ítélet, vád, számonkérés,

Ki hagyta el, mi a dolga,

Poklokat rántva raportra!

Meddig ért

arcom mellett hasít a szél

arcom mellett vág el a balta

arcom mellett száll el a szó

arcom mellett sivít a golyó

arcom mellett iramlik a végzet

meddig ért a sikoly

meddig szállt a hívás

meddig tört a parancs

meddig csöngött a kiáltás

Budáig? Aradig? Mohácsig?

le a Rinya mentén

le a Kapos mentén

le a Sió mentén

Bakonyaljig? Sásdig? Ozoráig?

Kölkedi dombokig?

meddig zengett a kiáltás

meddig zenghetett

meddig hallatszott az üzenet

meddig a torlódó seregek?

hova lettek a közbenkiszálltak?

a nagyonszépet akarók?

egy szál karddal seregremenők

Kászoni Péterek? Hunyadi Jánosok?

a cselédsorból egekigtörők

nyeregmesterből lófőkapitányok?

a mundért nem váltók

– soha nem díszcserjék

folyton csak akácok –

tapasok

vellások

szegénylegények

hidasok! hidasok!

keljetek! keljetek!

lázadozz! cihelődj!

berekalj! füzes!

lóra! lóra!

Kelevéz! Mesztegnyő!

Tarany! Segesd! Kajár!

elfértek-e szerte e honban

elfértek-e ekkora sebhelyen

elfértek-e ekkora hazán?

Példázat II.

hazátlan mint megszaladt sereg

kering a szélben a szulák

csatavesztés volt az igen

takarodót fújtak a füvek

letették fegyverüket a fák

nincs levél se

de áll

mi minden szélben meghajolt

de sose tört

a nád!

micsoda barbár ősi hit

amire ő tanít

MEGMARADNI ITT!

tudták már az ősök is

köszönd meg nekik

Katakombák

hámozd meg a földet

hazád e csöpp kis földtekét

mi van alatta

dunántúli

tisztáji

sáralatti katakombák

templomaink katedrálisaink

őseink csontja!

ők hulltak omoltak

míg téged védtek Európa

törökkel tatárral

janicsárral béggel

holtan bukva halomba

míg ti boldog népek

éltetek torba vigalomba

ezek a csonthegyek Alpesek

sok csontunkat meghordó folyó

ez a sak csalit Dévavára itt

vérrel ragasztva itatva

sorsunkra taposó

századok hordták össze

de nem föl lefele e falak halmait

a felnégyeltek megtizedeltek

levágott kezek kerékbetörtek

feje fölé

a tipegésből honfoglalásból

hogy felnőtt

férfi lett e nép

ezt adta! – ki érti mily áldozatul

s érdemes volt?! –

hogy te megmaradj Európa

híres emberiség!

Emeld égre

emeld vad szobrodat ősz

amit kifaragtál

kimartál a tájból

ezt a komor lobogó

rőt tüzű vasjegenyét

emeld egekre!

egyre csak egyre

ő a legendánk! lánggal koszorúzva

termophylei sorsunk

tengermélyi világunk

Laokoon szobra

emeld csak tartsd föl

föl föl magosba!

Temetés

fehér ingben

hát ez is rákerült

ezt is megérte

fekszik mozdulatlan

szemszögletein

szájaszélén mosollyal

kiket nevet ki

melléje nem kerül lófej

se paripa se táltos

se nyereg se kengyel

legföllebb ásó

baltanyél

karikásostor

ráterítve szűre

avitt subája

a táj sóhaja

ráterítve egy

kihímzett madárfütty

királyi stigmák

ráterítve Somogy

Magyarország

s egy kéz ó Istenem

miféle parancsból

marok bükkönyt

szór

s borsóvirágot föléje

Szomjasan

ess eső ess eső

halottmosdató

rögporhanyító

kipirosult vállas

szálas

legényeső

égigérő szélben

szívemre folyó

arcom gödreit vallató

szomorúságom szálkáit simító

lelkem babusgató

zablákon kantáron

kengyelen lefolyó

erdőszél virágait költögető

jóságos

kegyes ár

patakzó

lombfürösztő zápor

zöld eső

őseim csontjával tegeződő

ibolyák kékjével címeres

szirom költögető

gyíkokat altató

egek alsószoknyája alól kipenderedő

füvek tetejéig csipeszkedő

mezítlábas

tornyokon tetőkön doboló

keresztek pléh-Krisztusát mosdató

csillagok közül földre csöppenő

ég föld közötti húr

légy teknő tenyerem

cserepes arcom

szomjas szívem

idd fel utolsó cseppig

véghalálig

Somogy

1

az estnek latin íze van a táj

is az a dombról göndör nyáj omol

nyári felhők közé

Nikla felől éj jő

érzed bő lehét

a hold zsarátlik s egy sámán-ős kezét

emeli némán

sorsom s az esti tűz fölé

2

bennem e föld

mint fecskeagyban

ki kívülről tudja tájait

magamban hordom

egydarabban

könnyét, mosolyát, vágyait

rács keríthet, vad bozót

hullva halálba

pillantásom fecskemód

haza találna

3

Voltam magammal tele

Nem fértél szemembe

S most se

Mert veled vagyok tele!

Gyerekkori húsvétok jönnek

harangszóban úszó körmenet

I.N.R.I. villog a keresztveret

a baldahin kitárult íve

száll

miként az idő kezdetén

alatta a föltámadt Íge

az útszélen orgonák szavalnak

felettük ministráns-csipkés

fecskerajzos ég

födetlen Koppány-fők

menyecskés főkötők

Téged zengve

házat falat falut fölemelve –

már mondanám a magamét

azt a külön diák-alleluját –

de zsoltárütemben visszatér

Föltámadott! mi hozsannás

zászlóid vittük vittük

tovább

mint áhitatban úszó bokrok

a tömjént mirhát

csizmák a port

ők szívüket

stigmáid az almafák

Otthoni szél

harmatból gyöngyöket sodort

bárányfelhőket hajtott a Rinya felől

hajamba túrt bújt ingem alá

bizalmasan letegezett

zavarbahozón cinkosan

egy ágból

glóriát hajlított fejemre

de lehet hogy töviskoszorú volt

nem volt már személyi arca

szagáról ismertem csak meg

ifjúságom tág mezeiről fújt

Rinya-parti tücsökszó

hogy mégtisztábban hallatszon

hogy anyánk szívére hajthassuk fejünk

oltsátok el az óceánok harsogását

fújjátak el a csillagok fényét

csavarjátok lejjebb a virágok lámpabelét

s ha nem tudtad volna

most már tudod

egyetlen tájhoz van közöd

halálig mindörökre

Messzeséggel betakarlak

Amerre a Rinya folyik

imhol egy fűz hajladozik

erre hajlik arra hajlik

egy jegenye sudarazik

úgy tündököl mint egy torony

éjente a csillagsoran

de nappal csak magába áll

Rinyagátnál a malomnál

egyik talán édesanyám

a másik meg édesapám

hogy kettőtök megtartsalak

messzeséggel betakarlak

fut a Rinya fut a habja

sehol sincsen malom rajta

csak a szívem mintha élne

képzeli a táj szívébe

csupa fényben csupa napban

messzeséggel betakartan

virágozik száll magában

ifjúságom csupa nyárban…

Ezüst fénybe áll a malom

ezüst fénybe áll a malom

öregapám ül a padon

bele belenéz a mélybe

mintha régmúltat idézne

Szalad a víz csillagostúl

malomtető galambostúl

malomkerék csend a zajjal

birkózik a hab a habbal

egy félhold fönt egy a vízbe

mint hajdan itt török tűzte

bár itt sokat megbuktatták

Bukógátnál meggyújtották

bég parancsolt bég égette

éhkopban meg építette

szegény igaz jussát védte

betyár is hált a tövébe

szalad a víz ring a malom

öreg molnár ül a padon

belehunyorgat a mélybe

anyám szemén át enyémbe…

Hullámzik a búzatenger

hullámzik a búzatenger

a szívembe száz fodrot ver

a fodrokon a csipkéken

ők ringanak csillag képen

akármerre járok érzem

úgy kísérnek illat képen

két gyökerük a szívemben

hintázgat a végtelenben

innen Somogy onnan Tolna

Bukógát és Simontornya

mintha csak szárny, mérleg volna

Ozora és Libickozma

apám harang, egyre bíztat

anyám, mint a virágillat

szállnak felém a múltamból

mosolyognak minden dalból

ballagdállok hazafele

a táj keze a kezembe

népem szíve szívembe ver

hullámzik a búzatenger…

Clairobscour

1

(Arács felé)

Arács felé arany a rács

és hosszan a vízre dűl

ha tudnád most kimondanád

mit a víz tud egyedül

a délután szűzi titkát

a fény narancsbél-puha

színeit és ízeit és

míg a nap lenyugszik a

hátad mögött eltűnt a rács

épp háromnegyed hat van

a táj s az ég Gioconda-száj

és mosolyog a habban

2

(Délután)

a víz fölött a fák alól

zümmögve száll a nyár

a délután kagylóhéjban

alszik mint egy bogár

3

(Eső, szivárvánnyal)

Hej dicsőült esőcseppek

Mezítlábas égi fények

Partotőrző jegenyék közt

Hunyorogva heverészek

Egyszerre dől egy vitorlás

Szemem tükrén és a tóba

S egy levélnyi esőcsöppben

S fönt a felhőkbe fogózva

Négy tükörbe négy szivárvány

Aranyága leng: a vízben,

A szememben, fönt az égen

S egy levélnyi esőcsöppben!

4

(A víznél)

hűs runákat ír a szél a vízre

az ég kék indigó selyem

az eget másolja rá s rám ezer

csillaga itt süt szívemen

5

(Vihar, tettenérve)

Zúg a vihar

Tihany fölül

Vad glória

Feje körül

Húszezer kés

A szívébe

Hullámokba

Hull a vére

Önportréja

Ez a zengés

Húszezer kés

Húszezer kés!

Hirtelen nyári zivatar

Tihanyban a Rege teraszán szakadt rám

asztalt döntöget cibál

fedél alá szaladt

mindenki ülök egymagam az ég

sistergő villám-gerendái

alatt

zápor zúdul poharamba

vele darabkák az égből

jégkockák közt lubickol csontjatört

madár valami a kékből

úgy hörpintek bele mint

bölényszarvba táltos-ős

eget iszom megáldozok

aki néz talán látja őt

ferde vágású szememen

villant darázs a villám

(hogy szomjazom a tájt s az eget

egy kortyra kiinnám)

fényénél látom magasúl

egy lófej vad tivornyán

aszó fő ős-szer látomás

hánykódik fekete fényben

a tó a föld a félsziget

szívem

a vihar

roppant Cethal-belébén…

Tihanyi Angelus

Üdvözítő illatokkal

az alkony a rétre lép

majd a vízre az apátság

kettős tornya égi kép

az összezárt-szirmú estben

rínak éhes szúnyogok

lehetetlen hallá válva

lebegő zöld uszonyok

a parti fák a nyárfasor

megdűl mint egy dárda-raj

ősi szeri regő rejtem

mit a tó kéken szaval

este nyolc – a kéttornyú vár

harangja a vízre dűl

az Úr szép Szolgáló Lánya

jár a habon egyedül

a fején tizenkét csillag

lábainál habfodor

költi Endrét ki rég megholt

s Koppányt aki  h a l d o k o l

Stella Maris – a Könny s a Vér

tengerének Asszonya

jön felém a habokon míg

Aszó-főn lenyugszik a

a nap az áldozó-kő mögött

hol őseim alszanak

a kezükben kelevéz kard

kopja s fekszenek hanyatt

s mintha áldozó kupákat

szorítna csontujjú kéz

ők nem voltak bárányai –

bárányfelhős fönn az ég

de nem az sorsunk ege

homéroszi – sejteti

mit kondít a múlt s a vízmély

vissza mit felel neki…

Mintha őseim csodálló

szemén lengne át e kék

ima mely a harangokba

tündöklőn ki s visszalép

nyomában, még sokáig ring

reng fodroz a Balaton

révült táltos fehér lovat

áldoz rejti a Bakony

mintha e rézölű sóhaj

költögetné – szédülök?

gyűl a horka népe s felbong

búgva a sámán-tülök

a mélyből is elindul egy

harangszó és lázba fon

a kék fönti gurul tovább

a szántódi partokon

s újra vissza már az égből

permetez hull a zsarát

s amit ős-keletről hoztunk

a vízmélyről babonáz –

együtt száll a két Angelus

egy égi s a tihanyi

rémlik egyikre sem tudtunk

egész ament mondani

konok homlokát emelve

fél-keresztet vet a táj

másik kézzel kobzot rejt s a

hold holt bálványfákra száll. .

Füredi öböl

egy kalap fecske ittmaradt

pedig szeptember vége már

óránkint elzúg elkereng

erkélyemnél egy kötény madár

zúdul örvénylik özönöl

égre csap

túlról

a két torony nézi csak

hogy rak

fecskékből szálló tornyokat

az öböl

Másnap vihar

hányódik

kivág a víz falkás vad taréja

rohan a hegynek

csordafák karéja

uszítja pirostetejű házaink a vihar

falut temetőt a meredélynek

egész a fellegek alá

aztán vaskotlós újra vízre ül

csőrével vájva a mély szívét

s undok szárnycsapással egeinkre vágja

jajgató habokkal dühét

egy fészekalj villámot

rívó vascsibét

Körkép a tájban s magamban

magára vonta az ég haragját

a kettőstorony lám

a félsziget villámban áll

s ez hasítja ketté

a tó vizét fenékig

majd egy fára száll

röppen iszonyút dörren

mely alatt költő áll

s vele a hökkent nyár

s az ijedelmen túl művészgyönyörrel

szíve fölött pillanatnyi csönddel

egy ló vágtájára döbben

mely körbe nyeringél

a szőke parton vágtat

szemben az öbölben

– tavon a hullám –

a ló és a villám

így áltak itt hajdan az ősök

kopjás kezekkel

míg lassuló kedvvel

nyakában láncosbottal

az odaáti parton

Somogy berkeiben elenyészett az orkán

aztán

a hold jött vértelen ümögben

világra vetve leplét

kivárták az estéli békét

mely két roppant tükörben

ringott

a tóban s szívükben

s most az én szememben

Ikertestvérem

recseg robban

billen jobbra balra

a táj feszül zuhan

ágaskodik feláll

e kozmikus viharban

mely kívülről az

mi belül én

ketten egy-vagyunk

ugyanegy

küldökzsinórról-szakadtan

tetőtől talpig

ebben a tavaszban!

Fürdés Tihanynál

Mint lételőtti árban fürdöm

s lágy kékben úszom hanyatt

a szemem ferde résein át

le a szívemig süt a nap

még mélyebbre azon is túl

a titkos ibolyántúli kék

derengésig ahol hordjuk

az ősök örök bélyegét!

az örökséget a szent közöst hol

együtt a faj a törzs a jel

hol az azóta felszedettre

az igaz ősi-egy felel

az örökséget szent közöst hol

ott még a heg az ősi bántás

mit önkezével tett magán rég

s ma is átfut rajt a rángás

a kétfele vagy háromfele –

húzás vesztések vad torán

ím lentről súg az aszó lófő

föntről kereszt a hegyfokán

az egyik ős épp lovat áldoz

másik búcsún misén danáz

a szívem alján a legmélyen

mind a kettőhöz ver a láz

úszom, mint lételőtti árban

magzatvizedben ősi tó

vad hősi dac van itt a tájban

s bánat mi el sem mondható!

s babonáznak amíg úszom itt

az unoka, a kései

időalatti vízalatti

múltunk csorbái fényei

halott bálványfák karja kémlel

a vízfenékről föl Tihany

bástyáira hol Szár Endrében

a Koppány-vér föl-fölrian

fordulok – a part be messze!

tán ezer éve értük el

vagy el sem értük? – faggatgatom

az ős bennem rá mit felel?

ők is éppen itt értek partra

felettük kéklő fecskenyom

kantárt eresztve elrobogtak

s elnyelte őket a Bakony –

a múltból szökik a víz hullám

vagy csak a szívem verdes itt

a part közelg s bíztatva küldi

a sás síkos zöld füttyeit…

Koppány

Először kezét csapatta le

aztán a fejét

majd a négy égtájra egy egy

darabot

vetett a hóhér négyfelé

ezt tette volna ő is

hogyha győz

a jog s az igazság mindig

a győztesé!

Aszófői ingoványon

Idáig ért a Bakony

Addig föl a Balaton

Vallatgatom

Vallatom

Hej aszó fő

Hej fehér ló

Lobot vet a

Számon a szó

Lobot vető

Hej vértvető

Egész népem

Költögető

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Tele tűzném

Hű dalokkal

Csillagejtő

Fenyőlombbal

Meglocsolnám

Ősi borral

Ősi szerrel

Szűzlány-hajjal

Ősi dallal

Ősi jajjal

Késő igric

Áldozattal

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Ahol szeri

Táltos ősöm

Ősi titkot

Ismerősön

Fehér lovat

Áldozott haj

Koboz zengett

Szállt a sóhaj

Sereg térdelt

Vezér hajolt

Ő meg szeri

Szókat gajdolt

Fehér lóból

Piros vér folyt

Igric koboz

Bölényszarv szólt

Gyóntatgatom

A vad Bakonyt

Vallatgatom

A Balatont

Sírva kérdek

Síró nádat

Szittyót búvó

Sok sok árnyat

Akik titkon

Visszajárnak

Köszönve a

Kopjafáknak

Akik vissza

Visszatérnek

Mélyéből tűnt

Ezer évnek

Mind ismerem

Mind az ősöm

És köszöntöm

Ismerősön

Költögetem

Szeri dallal

Késő igric

Bánatommal

Hej aszó fő

Hej fehér ló

Lobot vet a

Számon a szó

Lobot vető

Hej vért-vető

Halottakat

Költögető

Hej aszó fő

Hej ingovány

Egy keresztény

Másik pogány

Fut nevükkel

A szél sírva

A szívemre

Sorsuk írva

A vizekre

A berekbe

Ordas-nyüvő

Rengetegbe

Azt a dombot

Hol találom

Életen túl

Vagy halálon

Habok fák ti

Néma betűk

Valljatok hát

Ti helyettük!

Csoda fiúszarvas

ímhol kel a habból

a kék Rinya-habból

ezüst Rinya-habból

csoda fiú-szarvas

alélnak a füvek

hajlanak a füzek

ragyognak a kazlak

konok vasfellegek

fésűlik a szőrét

dacos vasjegenyék

tépik jáspis csülkét

négy aranyos csészét

de csak elővágtat

de csak ront az égre

fattyúsárkánnyal vív

nem hátrál meg mégse

tiporja a gizgazt

mi álnok a poklot

aranyszőrén a Nap

homlokán csillagok

szívembe fú a szél

szarva közt Hold csillog

lehet egy sámán ős

lehet hogy én vagyok

Rinya

(Áradáskor)

Mily kicsi, nézd csak, cérna,

egy tűfokba befűznéd

Hab-kosarába riadt,

rózsasziromnyi, a hold.

Térül, mosolyog, szinte

az öledbe vehetnéd –

Száz hold vad vize alatt!

Tagadod, hogy rokonod?

Ó ezek a hajnali

ó ezek a hajnali ébredések

lófejek hajlón a vödörbe

nagyapám lovai Cerberus és Pontifix

szájuk szélén csorog a víz

fut fut a torkukon lefele

akár egy ménes inna

lenyelnék a világot

csigáskutakon a lánc

lányok lábain a csizma

szól szól a marcali nagyharang

s a bizei glória

Gadányban dombéroznak

legény apám jön Dombóvárról

fölsepert udvaron madárlábnyom a hóba

jóreggelt kipirosodó hajnal

jóreggelt kitakarított hazám

jóreggelt fölsikált Magyarország

Száll, száll

tollas fürtű csöppke viharok

búzavirágok pipacsok

főkötős sarlósboldogasszonyok

csupa fény

csupa mag

csupa asztag

tarlók stigmája lábamon

ahogy ebédet vittem forrt a dél

gubát fejező szíjostorom

olvadt harangszó

kaszás angelus

cammogó lajtos bivalyok

fülledt por-zöld zsarát

bokrokba a vér

Szent István néz a dombról

koronája

ez a táj gyöngy benne Somogy

négyelte a horkát de szíve siratja

vecsernyés esteken

könnye idecsorog

ezer év pora száll karikázva

aztán már csak a zöld

már csak a fény

ahogy rádűl a tájra

már csak az ég

Egry

almafény az almafákon

a tó fölött aranysátor

sorsod sorsunk rárogy a világra

bévülről fújó szél

bévülvaló lárma

a színek inaszakadtak

tanítottad őket járni

a csillagok víz alá buktak

merted ki őket

tanítottál tócsákat fényleni

rigókat szállni

visszafele nincs is út

csak égfele botorkálni

lekéstem temetésedről

te is csaknem elkéstél róla

találkoztál már Vele?

Ő is ilyen csónakban állt

látom jössz most is felém

az élet fegyencruhája rajtad

köhögsz köhögsz

jön feléd Magyarország

nádason túli birodalmad

megtapogatod fejed körül az aranykarikát

s lassan a holdra akasztod

Esett és megkeményedett a hó

már csak így lehet

ez is volt

én is voltam

te voltál

esett és megkeményedett a hó

rajta vérpiros vonagló virág a nap

Endre sírjába kukucskál

Koppány kimarjult válla

Dózsa fejéke

rubint kosár

láncosbotok dana-danája

szándékok lehervadt tulipánja

esett és megkeményedett a hó

rajta látófa

egekig ér

rajta madárlábnyom rajza

tenyerem ötágú himnusza

rajta egy patkó nyoma

szívemé

együtt szülőföldem

tenyérnyi lángolás

holdbamosdatott véraláfutás

Tiborcok jaja

karóvégre tűzött fejekkel

szétszórt pelyva száll

együtt Somogy

együtt a haza

hazám

Emberi mértékem

apám arcai feljönnek a mélyből

ráillesztem arcaimra

néha ilyen olyan

de soha színváltó

soha talpnyaló

soha sehonnai

soha labanc

ide odaálló

megnemalkuvók

sírból felrepült kerubok

virágba boruló

csupa ígéret

egyre csak föl föl!

csupa magasság

akár a táj akár hazám

egyre buzdít feljebb a lécet!

ha a szél ha a szél

ha kialusznak a máglyák

ha Dózsa tüzes trónja kihunyna

ha elállna a szél ha

akkor is jóval vállmagasság

tengerszínefölötti

emberi mérték

szemem metszett ferde résein

ő az irányzék

időtlen ikon

Vigyázzatok rám

itt jön velem folyton

az a másik aki voltam

együtt megyünk át a világon

a gyerekkor rétjein át

virágkarókkal kijelölt úton

csilingelő patakok fahídjain

Kapos Rinya Sió

örvösgalamb brukkol előttem

füvek térdepelnek

szavaim kócos vitorlásként

viszi a szél

anyámat látom

hajába ménta

engem dajkál

karjain kéve margaréta

apám engem emel vállain az ég

szívébe a Göncöl

hazámat látom

elszökött mellőle a tenger

fölötte táltos jegenyék

álmaim partján nagyapám vízamalma

jövendőm őrli

valahol messze a város integet

vár a világ

szemmel ver vár rám az élet

ti vigyázzatok rám bazsalikomok

áldott kis harangok nádsípok őzek

hogy hű maradjak

hír fény szerencse

meg ne babonázzon

el ne szeressen

Gázlók 1961–1971

Ábrahám

I.

Ábrahám és az Angyalok

Rakta az asztalt, bort hozott

mikor elérték Mamré tölgyesét

traktálta a Három Jövevényt

egyik közülök maga Jahvé volt

tűnődhetett, vajjon a Zöld-e, a másik csupa Kék

a harmadik meg csupa Sárga volt

emberformán – angyalságuk nem rejtették mégse

kitöltve és sűrítve a tért

soká térdelt Az Egy előtt az Agg

de titokban maradtak a szavak

miről beszéltek, nem tudta az éj se

a sátoron túl mégis

mint egy kanca nyerítése

felcikázott a vén Sára leánynevetése

II.

Alku

Elhagyták rég Mamré tölgyesét

s volt az Úr haragja lezúdulóban

s mint vak gátat, magát elébe vetve,

ha ötven… ha harminc… ha tíz igaz… ha lenne

Kegyelmezek – szólott az Úr

s nem találtatott egy se!

III.

Izsák feláldozása

Hátrakötötte a gyermek kezét

mintha magát kötözné

alig szorítva a gyenge csontokat

s újra eloldta

kutatva, hol hagyhatna rajt parányi rést

melyen át halálragyötörve

akár egy állat maga kitörne

babrálgatott, tett-vett egyre még

a Jahvénak szánt vermen

hogy időt nyerjen

érezte, vén szíve megszakad belé

s özönbe

szakadt a könnye

„Nem kell, Uram vedd vissza a kötést!”

s rádörrent az Ég

már nem szabódott

vadúl felmagaslott

s a mozdulatban bent volt

utána kibe vág majd kardot

de fia tágranyílt szemében látva a Bosszúlót

újra megbicsaklott

s elejtve a kést

észrevett egy kost ott…

Józsue

A Nap még fönt volt

Népe még csatázott

Egy óriás sárga virág alatt

Mely másodszor virágzott

Az ég roppant boltjára tapasztva

S oly soká

Mint a Vén akarta

Ki látta Mohsét s most Őt is

Ki tartotta a Napot

Látni akarta

De didergett fázott

A Jel még fönt volt

Egy trombita lángolt

S mire győztek árny volt. Vére

Lassan megtelt sötéttel

Benne

Kezdődött el a naplemente…

Uriás

Megjött Hetteus. A király

úgy sürgött körötte, mint a szőlősgazda

később mint egy szolga

kinek legfőbb dolga

hogy a vendéget a legnehezebb borokkal

itassa

s ha vele szólt

a szemét lesütötte

arcán vőfény-pírral: „A hitveságyba

menj be!”

De ő

akár a kő

„Embereim, és sátora az Úrnak

az ég alatt alusznak!”

szólt

s bár tudta a levélben halálát viszi

nem látta senki hátratekinteni

Absalon

Áll akár egy páva

Tárt tolla tavába

Haja sátorába

Villog a sugár

Ma harcba lép bátor

Hadnépével távol

Kürt zeng ezer sátor

Zeng ezer halál

S még nem tudja rá hol

Vadágú fa vár

Johanan

még táncolt a Lány

a nyurga csípő íve kígyóvonal

s kígyó a test, öle sarjadó delej

s összezárt akár a szája

s fogai vakító záporába

hajlongott egy hosszúszárú sikoly

s egy tábla

hozták már a főt

szézámfüvek nehéz illatába keverten

ijjként hajolt s pattant a gyertyák fénye

s nemes arcának éle

árnyéka úgy hullt a porba

mint királyoké súlyos ércpénzen kiverten

Salome

Száll egy felhőn lengeteg

arca lepkelárva

kék szemének íriszén

tenger kék zománca

hej dalila dalila

hej dalila lárom

Őt üldözi a király

púpos teve háton

mögöttük Heródiás

kék üveg batáron

hej dalila dalila

hej dalila lárom

három felhőn utánuk

egész udvarházuk

udvarmester főszakács

fodrász komornájuk

hej dalila dalila

hej dalila lárom

ördögfejű fellegek

pörögnek ég-nyárson

bő szalonnák fecsegnek

szalmaszínű lángon

hej dalila dalila

hej dalila lárom

táncba kezd most a Leány

meggyúl a ruhája

ezer lángot vet öle

és a szíve ránca

hej dalila dalila

hej dalila lárom

meggyúl tőle a király

s egész palotája

két némber összekacsint

fej egy ezüst tálba

hej dalila dalila

hej dalila lárom…

Annunciáció

I.

Mikor az Angyal megjelent Nála

kétszer hajolt meg

először Előtte, aztán mert

temérdek szárnya

nem fér a szobába

így is fele kint maradt a szélbe

mintha ott is állna

úgy kezdett üzenetébe

II.

s nem lehet tudni, honnan vette

e száj a szókat

mert rajta még sosem volt beszéd

a szél elállt, a mindenség alélt

a Kezdet szól így s benne a Vég

aztán csak mondta feledve

hogy otthona az Ég

s Akihez szólt

értette, bár angyalul beszélt…

József töprengése

Mt.1,19.

Az Angyal ki hozzá jött nem formázott

Idegent mert most nem viselte

Lényét mely testtelenség selyme

Nem angyalt látott csak egy másik ácsot

Bő redős köpenyében és a vállán

Fűrész gyalu szögmérő s fejsze

Mely puhán leng mert égi s persze

Mind vadonatúj megdicsőült szerszám

Angyalul szólt de hogy ember is értse

És nagy dolgos kezét kezébe véve

Szíve dúlt lármájára ügyet sem vetve

A kétkedés vizén átvezette…

Szent éj

kel a csöndből csenevész

kicsit félszeg zúzmarás

fűszálvékony cérnavékony

szívalatti kondulás

félénk harangkondulás

Mária a fiát tartja

József szűrrel betakarja

semmi semmi sincsen rajta

angyal őrzi glóriás

azon is szűr óriás

és e harangkondulás

csillagfényes Betlehembe

hogy az ajtón alig fér be

hódolni jön hósubás

három király s pár juhász

csordapásztor seregölve

letérdepelnek a földre

és úgy adják körbe körbe

csókra gyermek Égurát

maszületett Jézuskát

a bundájuk zúzmarás

de a szívük ujjongás

az ünnepük örömünnep

énekük meg ámulás

fűszálvékony cérnavékony

szívalatti kondulás

édes harangkondulás

Mágusok

A kánaáni kék holdnak támasztva homlokát

József az ács, aludt

mikor zörgettek az istálló ajtaját

sokáig rázva s a szélküllős kaput

s hogy teregették a roppant kincseket

zsákjaikból ezer meg ezer ég

dőlt ki s tán fönt nem is maradt

csak valami halvány puha kék

később az is leszállt

zsibongó égi karokkal teli

persze mind csillag s odatelepültek

a Gyermek szívére fényleni…

Színeváltozás

Csak álltak ott és állva is

Félholtan hevertek

S aranyló ködbe távol

Állt a három sátor

Egy Moséhnak egy Illésnek

Egy Neki

Kit keresztre vernek

Most ruhája izzón szertefénylett

Tündökletesen hónál hófehérebb

Arca sugárzó tiszta tiszta fény lett

S alakját égi tűz verte ki

Még álltak

De dörrent a Hang s arcra estek

Mint golyótól találtak

S a világot belőlük

E Hang söpörte ki

Aztán menni kellett. Vissza

Le a völgybe

Hol minden törpe, emberi…

Kéfás

Lényünk leglénye árulás

Tetőtől talpig árulás vagyok

Elárulnak a szavaim

S elárullak ha hallgatok

Csak az a kardrántás volt az igazi

A könnyeim s a kereszt

Róla néztem fejjel lefele

Hogyan bíborlott Róma fölött az est

Csak a Genezár volt az igazi

S a vízen Te Csodás Halfogás

S Igéd hálójában vergődő szívem

S a Caesareánál tett vallomás

Csak az a Kő volt igazi

A keresztúton a vér a por

Az a Kő a Kő én vagyok

Akkor

Kegyelmed tört rajtam most meg a pokol!

Példabeszéd

A Tékozló Fiú hazatért

az öccse

halálig unta már az egyhangú unalmat

és most e

világraszóló lakodalmat

tett-vett lefojtva viszketett a lelke

bár az ünnep láza őt is belepte

ásítva nézte Apját és a tort

s lassan kisurrant a kertbe

az álmain túl csillogtak a hegyek

s szólt míg azok mohón itták a bort

„Ez a kapu testvér amin bejöttél

s ez melyen át én most elmegyek…”

Triptichon

KERESZTREFESZÍTÉS

Most a kezébe verték a szeget

S a Vak, ki látott, csak állt ott

s remegett.

A vas roszogva verte át a csontot.

A Béna járt, s hogy elindult Feléje,

szívébe megbotlott.

A délutánban egy virág sikoltott.

S ki Néma volt, most szájaszélét

harapta

S habos nyálát készült a hóhér

arcába köpni.

Készült. – De nem mozdult senki.

Hát lenyelte. S visszaállt helyére.

Mindenki ott állt a helyén.

Legyek dongtak arcán és szemén.

Már kezdődött zsibbadt érzékei éje.

S hogy lábát is átszögezték,

Többé egy lépést sem tett senki

Feléje.

CONSUMMATUM EST

Eggyek már, a kereszt és a test.

Úgy fonódik rá a durva fára,

Mit vére lep s a pára,

Hogy eltorzul zsenge álla.

S válla

Lekornyul. Dúlt izma elernyed.

S két, kifacsart keze, úgy ugrik

hátra,

Mintha engedne az atyai szigor

S e percben nőne ki a szárnya!

Azt hinnéd vége.

Pedig csak a kezdet.

LEVÉTEL

Meg se mosták. Gyors ruhába tették.

Bár ott állt száz font mirrha, aloé.

S ott állt József Arimáth.

Látták sírni Máriát, ki siratta Fiát.

Gyors gyolcsba göngyölték a testét.

Közben sírtak. Szótlan remegtek.

S fölváltva lestek a közelgő estre

S a véres keresztre…

Hora tertia

rátapadt valami tekintet

mint vizes ing a testre

valamiféle éj

nem olyan mint a többi

valamiféle zsibbadás

égé s csillagoké

egy kóbor eb belevedelt

az ecetes vederbe

s érezni kezdte

a vasszögek görcsét

Pilátus

ha te akkor úgy

ha te akkor másként

a többit úgyis tudod – I. N. R. I.

nem fellebbeznek a holtak

megcsúfolták az Igazságot

te mostad a kezed

fuldoklott az Ártatlanság

nem nyújtottál egy szalmaszálat

elszabadult a Gyűlölet, az Alvilág gyehennája

RAPE FERRUM! – pár centuriót küldtél

ittad tovább borodat s hevertél

egy lépést sem tettél

kérdeztelek – mellébeszéltél

te Bátor – féltél

QUID EST VERITAS? – bohócként szavaltad

s a legemberibb emberességből

az Ecce Homo szobrát faragtad

vitted valamire

könyökkel tenyérrel zsebbel

több haszonnal s kevesebb erénnyel

aztán mohóbban

egyre több haszonnal s kevesebb erénnyel

na és a gőgöd

tudsz róla?

Cato is élt valaha barátom

ne rándíts vállat

nem tehettél mást

hogy nem tehettél jobban –

látlak kipislogni korodból

a LEX meg a CAESAR meg a PAX ROMANA

ismerem barbár fényűző unalmad

gyűlölöm cinikus vállvonogatásod

(szögesdrót? kemence-lángok?)

kényes világfi

te felsőbbrendű CIVIS ROMANUS

tudom mit féltettél mire vágytál

te jobbrabalra sokfele-tekintgető Janus

zsoldoskorod óta álmod

egy ici-pici triumphus

egy római villa a bíbor tóga

s a tábornoki nyugdíj

ítélet? megbocsájtás?

ne kerteljünk ne csűrjük-csavarjuk

fellebbeznek a holtak

felmentésed nincsen!

Secundum Mattheum

Pilátus felmosatta a praetoriumot

Jézus vérét felsikálták

a katona megtörölte egy bokor levelébe

a lándzsát

mellyel a Szívet átütötte

az ecettel kevert vizet

kiöntötték

mohón itta be a por

Júdás elszórta a harminc ezüstöt

az árulás díját visszaadta

a nagyobb árulóknak

a toronyokra visszatelepültek a felriasztott

galambok

a kereszt előtt virágozni kezdett

egy encián

elmúlt egy nap

elmúlt kettő

s harmadnapra elmozdult a kő

I.N.R.I.

Ján. 19, 22

Elvesztettem. Megöltem. Lehet.

De csupán felfogás dolga ez.

Ti népe vagytok, közöttünk két világ,

Én csak kérdtem, ti hittétek Isten Fiát!

Ti élve árultátok el Őt!

Én a holtában védtem e főt!

Négy betűt írtam, ez a fegyverem.

Megváltoztatni, nem engedem!

Míg élt, túlgyenge voltam. Lehet.

De csupán felfogás dolga ez.

Ha világ dől, poklok, őrület, viszály –

Így írtam. Így marad. Örökre Király!

Tudósítás

az ecetet izsóppal együtt kidöntötték

eltemették gyorsan

hogy a bűntettnek nyoma se maradjon

köntösére sorsot vetettek

ruháit elosztották maguk között

de a kereszt ottmaradt

tövéből idáig vezetnek

a véres lábnyomak

Hal

hajnalodván a töltések alatt

három halász fogott egy halat

három halásznak hálója szakadt

oda hívták hát a társakat

hogy partra vonnták bordái alatt

halszívére félelem szaladt

a hajnalló fény szakálla remeg

s remegnek a fénylő pikkelyek

aranyszemében úszik a világ

csizmák botok evezőlapát

szitok sóhaj sok rámért ütés

távol a víz – s mint megdicsőülés

ragyogni kezd a fény akár a por

furcsa hangot hall bár haldokol

hívja őt egy fenséges szép Alak

körülzsongják véres sugarak

ráismer Ő az az örök Halász

vállán tarisznya egek glóriák

s hogy ne fájjon oly nagyon az ütés

odatartja átvert tenyerét

és int neki hogy jöjjön odafenn

rá is vár a megdicsőült menny

amely töltésen vízen túl ragyog

hol a megölt halak is boldogok…

Ante portas

Háremében mindennap virult új rózsa

mindennap hozták az adót

rettegtek tőle púnjai

földbe ásatott minden lázadót

a Pó gőzölve habzsolta a vért

a Quirinusok kertje mind övé

kezébe hull e vén gyümölcs az Urbs is

– de nem mozdult azért

félszemével hazáját figyelte

s mikor már Róma nem remélt

váratlan útrakelt

suttogták a Consul lánya „fűzi” a vezért

– s még el sem érte Africa határát

felbőszítve kedvenc elefántját

széttapostatta Cotta lányát –

egy életre bánva hogy lépre s visszament

Szent Sebestyén II.

Áll a fánál mintha szállna

Rád hagyva magát Akarat

Ha keresne sem találna

Sebénél nyílóbb szavakat

Nyíl vág vagy száz szűz húsába

Vére vérzőn hull a kőre

Virágillat száll a nyárba

Száz rózsát nyit pőre bőre

Másvilág kék partjairól

Még visszanéz eltünődve

Rabod már rég szent Igézet

Halált se fél! himnuszt dalol

Boldog s egyre egyre nőve

Fogadja mint semmiséget…

Öntőformád

Öntőformádat ismerem

Kemény az Uramistenem

Kemény az Uramistenem

Így formálgatsz az emberen

Így formálgatsz a lelkemen

Hogy csavarsz egyet testemen

De ha kell csavarsz kétszer is

Öntőformádba kényszerítsz

S mire kész leszek mi marad

Mi voltam hülő nyersanyag

És soha másképp nem leszen

Így megy egy egész életen…

Reggel megnézem fésűmet

Reggel megnézem fésűmet

Atyám s Rád gondolok

Aki lebegsz az űr fölött

S oly egyszerű dolog

Hogy lábod zsámolya a Föld

S a csillagrendszerek

Elérhetetlen s oly közel

Hogy fájok teneked

És néha arra hogy zsúfolt

Tág egeidbe ó

Míg kerub s szeráfsereg áld

Hogy el sem mondható

Minket sodor a szédület

A Föld forog mint vén süket

Vak gép – letörlöm fésűmet

És titkon csókolom kezed

Mely arcomon újabb rovátkát ró

Reggel megnézem fésűmet

Uram és rádgondolok

Ki véghetetlen messze vagy

Akár a csillagok

Gondod régóta megható

Az Andromédán túl

Törődsz velünk s tudtod nélkül

Egy hajszálunk se hull

Naponta szokom ráncaim

Biz egy cseppet sem égiek

Új mellé újabb települ

S megszokják a régiek

Kívülről tudom arcomat

Mint memoritert a szám

Ha az Úr rámkiáltana

Könyv nélkül felmondanám…

A tékozló fiú atyjához tér

ibo ad patrem

1.

Az Élet megcsalt

Bárcsak hallgattam volna szavadra

Lovam gyűrűm oda

Mivé züllöttem

Már csak

Benned hasonlítok magamra

2.

a mindenségben kell lenni egy helynek

ahol még emlékeznek rám

apám szíve az

mire várok még

haza megyek

Szedjétek fel

Bizonyára szívekre mutattál

Mikor szóltál:

„Szedjétek fel a morzsákat is…”

A világ éhét nem enyhíti semmi

De elég egyetlen morzsányi szív!

Feloldozhatatlan

egyetlen

feloldozhatatlan

egy kéz feléd nyúlt

s te visszahúztad a kezed

Emberfia I.

szállj le ha tudsz

naponta hányszor hallom ezt

nem szállok le

(a kereszt sem ereszt)

vállalom

amit a világból

nekem kell megváltanom

* * *

stigmák égnek kezemen szívemen

ugyanaz a két seb

egyik feltűnőbb bíborlóbb

másik fakóbb de mélyebb

a midennap megszokást szül

színeik kopnak mállnak

csak emlékük lesz egyre lángolóbb

mint vesztett csatáké

ha győzelemmé váltak

* * *

már bodroz az est

hagyd a hálót tollad

szerszámaid a fát

nem hagyom még

várom hogy a tékozló fiú visszatér

Júdás elszórja pénzeit

Péter letörli könnyeit

Magdolna megszárítja haját

* * *

nyugodj bele most már így maradsz

nem tudod átlépni árnyékodat

egyhelyben topogsz

az idő foglya vagy

lefelé építsd rakd a tornyodat

* * *

most már tudod

keresztedet

most már tudod

le nem teszed

most már tudod

a sebhelyet

egy életen

át viseled

* * *

beszakadtam

forgat az ár

jég vág a kín

nem látszom ki

csak szárnyaim

* * *

a formák elkopnak s az elrendelések

csak a lényeg marad meg

a szeretet

nagy virágfejek bólognak az estbe

a dolgok kezdenek hozzád már anyanyelvükön beszélni

* * *

lebukni még csak csak

de feljönni ismét

napok fenekéről

nehéz

el se hinnéd

van oly ámok mint ki

lángok közt nem gyáva

s egy játékbábuért

visszafut a házba

* * *

ibolyacsönd, falakon

kristályfény oson

érezni neszét

tapogatom félvakon

szárnyaim helyét

golyóálló üvegen át

vizsgálják szívem

nem tudják megölni ők

nem tudjátok megmenteni

ti sem

* * *

ülni csak ülni

körben a fűben

élni örökkön

a szívetekben

* * *

nem lettem se nap se hold

se csillag

csak a bennem való icipici jóság

világít

engedd fényénél

magamhoz találjak

* * *

örökké egymással

örökké egymás ellen

harcol a lélek a testtel

ösztön az értelemmel

fegyvernyugvás nincs

nincs fegyverletétel

bevégeztetett sorsod

mégsincs készen

* * *

így sincs tovább

úgy sincs tovább

se jobbra

se balra

egy út visz csak a jövőbe

fölfelé

* * *

szélcsend

megy le a nap

közönyös

terepszínű

véraláfutás

megállt a csillém

üres

döglött drót

nincs semmi aranyom

* * *

fölfele

lelkesedés vitt

lefele

téboly

már csak a

közöny

* * *

észrevétlen rakodtál le bennem

iszonyú konoksággal

következetesen

mint csigolyára a mész

* * *

két mondat törte össze a világot

KAIN HOL VAN A TESTVÉRED

és

NEM ISMEREM AZT AZ EMBERT

kis hazugságait mindenki kihordja

aztán megszüli

s végül az falja föl

* * *

hazugságok alkatrészeiből

rakjuk össze igazságainkat

Vigyázz! légy éber! mindent az

utolsóelőtti percben csinálunk

Csupa hajnal

csupa reggele van e kéznek

csupa hajnal e kéz

csak reggele van e lábnak

csupa hajnal e láb

e homloknak csak reggele

csupa hajnal e homlok

mégis

átjárják a szegek

mégis

ráfonják a töviskoronát

In diebus illis

s akkor lelépsz az ikonról

a rezek ezüstök pora füstöl

érzem a rettenetes szegeket

látni nem lehet a füsttől

elmész házaink kertjeink mellett

véres nyomok maradnak a hóban

megmosolygod emberszabású keresztjeinket

a tied egekig ér fel valóban

így szenvedsz helyettünk s így

váltasz meg bennünket naponta

érzem a rettenetes szegeket

rezek ezüstök pora füstöl

látni nem lehet a füsttől

s újra visszalépsz az ikonra

Bújnék beléd

bújnék beléd

búj az árva

ahogy bogár

a faháncsba

rejtőznék szép

szíved körül

magad elül

magam elül

vakít lelkem

pőresége

semmi sincsen

ami védje

csak irgalmad

borul rája

ahogy faháncs

a bogárra

Áldozat

az eget elfújta a szél

minden kész az áldozatra

fű fa virág gerle

az áldozathoz kell egy gyermek

Kristóf feltűri nadrágját

belép a vízbe s áthozza vállain

Két irányból

minden csendből kettő

van egy itteni

s egy odaáti

minden fényességből kettő

egy kívül

s egy belül

minden csodából kettő van

egy bennem

s egy benned

minden találkozás búcsúzás is

a kereszt két irányból veri át szívünk

kivédhetetlen

mindörökké

Közelebb

mindennap görbülsz pár fokot

közelebb fejed a földhöz

közelebb szívedhez

mégis fölfelé néz

ki szívébe tekint

mindennap görbülsz pár fokot

közelebb vagy az éghez

Ha csak nem lesztek

aj tód előtt

virágok

s ők játszanak

nézem nézem

őket

s szorongva

előveszem tükrömet

Egyszer

egyszer elérünk idáig

feltűnnek a legvégső háztetők

végső csönd a legvégső fahíd

ez már a te országod Uram

ezek a házak a te házaid

a sarkon túl az ódon piac áll

csordogálnak a legvégső kutak

van ki ép merít és van akit

mert nem hívtál csak vár csak áll

s Téged gondol téged szomjazik

Végül I.

Mt.25,32.

végül minden szétválasztatik

elkülöníttetnek bolygók és egek

kés villa kanál

tanyák falvak metropoliszok

fű bokor bogáncs falomb gyökerek

barik a kosoktól

megérkezik a Tékozló Fiú

s vele

a sehova nem vezető dűlőutak

az anyátlan árvult végső házsorok

a kicsorbult szélű kútvödör

s végül mert nem közösködött semmivel

a tiszta csend a nem prostituált

s letelepszenek az Atya asztalához

Homokóra

egy lépéssel távolabb a

bölcsőtől

egy lépéssel távolabb

ahol

elestünk

egy lépéssel közelebb

ahol

föl fogunk

állni

egy lépéssel távolabb

ahol

fölálltunk

egy lépéssel közelebb

ahol

újra

el fogunk

esni

egy lépéssel közelebb a

sírhoz

Bizony mondom

mióta játszunk a téglákkal már

az ember égig ér mondogatjuk

s lefekszünk a sárba

meghódítjuk a naprendszereket

s belehalunk a rákba

magunktól egy egyszikű növényt

nem tudunk alkotni

de gőgünk álmunk

ravatalnyi

bizony mondom

próbáljátok emberek

Bábelt lefelé megépíteni

s megláthatnánk talán

akik lehettünk volna…

* * *

visszatettük a kiesett madárfiót

megöntöztük a szomjas virágot

kihúztuk a tövist a farkas lábából

kimentettük a vízbe hullt méhikét

télen magot szórunk az éhező rigóknak

felezzük kenyerünk a girhes ebbel

virágokat rakunk a sírokra

de a drótsövényt is mi találtuk ki

* * *

remegve nézem

oda se nézek

jobb ha nem nézem

érzem

tornyaitok összeomlanak

borzadva szólnék

jobb ha nem szólok

nem szabad szólnom

ránk szakad a Nap

mégis megkérdem

„Hová lett Ábel,

mit tettetek vele?”

ahogy űrhajónk

emelkedik egyre

úgy kezd emberségünk

pokolra szállni

melyik csillag fog mégegyszer

Betlehem fölött megállni?

Pantheon

egy nap meg kéne építeni

álmaink fölé a Pantheont

az újat

más nem kerülne belé

csak két könnycsepp

az első s utolsó

egy aggódó hajszál

édesanyánké

egy szív rávésve

béke

s egy őszí gally s ráírni

feltámadunk

aztán alázatosan kisurranni

az ajtón a rétre

lábujjhegyre állni

s letörölni a deret a füvekről

Zsoltár rendkívüli

küldj ciklont rettenetet

szelet kavarj jégvihart

míg mondogatom keserű szájjal

– nem így kellett volna –

míg zaklat s gyötör hogy hibáztam

hogy híjjával volt bennem a szeretet

míg mellém sompolyog bokámba mar a vád

rámugat a bűntudat s torkon kap

a lelkiismeret

csak békét ne enyhet ne fútass parázson

törj kerékbe karóba húzz

négyelj! hóhérom légy zsarnokom

törj rám űzzél kényszeríts cibálj

mielőtt még elkényelmesedem

mielőtt meghal a jóság zsigeremben

mielőtt két kisfröccsért eladnálak

Júdásod leszek

mielőtt legyintenék

mielőtt belenyugszom

mielőtt megkeserül számban a neved

mielőtt megfeketedik a fény a szívemben

Fölajánlás

tieid

az el nem mondott imák

becsukott szemű sóhajaim

gyermekkorom hitébe halt Tamás

alázatom tipegése

a bennem tárult kamasz csodálkozás

tied legbelső jobbik énem

énekem és rettegésem

szégyenem e rubint ékem

virágaim madaraim tied az első karikám

a nyáresti boldog fogócska

az is aki vagyok

s aki még nem vagyok

s aki lehettem volna

Ötven

Fönt az égbolt most se más

tán több az aláhúzás

mint irkában a tinta

vörössel átitatva

de még keverszik kékkel

a szívembeli éggel

de nem babérral gonddal

babrálgat homlokommal

a drótok rajt ezüstek

amin derek üzennek

bár arcom mosolyában

még a tünt ifjúság van

hit bizalom és régi

harcok mély árkát vési

ibolyántúlin fénylő

láthatatlan véső

az dolgozik hogy lelkem

se maradjon oly nyersen

gyökérig fúr le mélyen

hogy beleszisszen énem

ím Isten így akarja

rajt tükröződjön arca

és nem sújt rá csak párszor

újra kezdi százszor

hogy remekmű és egyben

legyek egészen ember

címere és hű márvány

fénythordozó szivárvány

kiben honhoz tapadva

feltündököl a fajta

ha veszejtik is tőrök

kivezetik az ősök

kik bent élnek szívemben

ím így lettem ötven

ki nagy ügy vállalásra

születtem s halálra

őt sose kerülgettem

nem féltem s lettem ötven

a szenvedések bronza

vert kemény konokra

így állok itt e dalban

magamnál magasabban

s mélyebben magamnál

mikor leszek szabad már

így állok itt e fényben

népemmel szívemben

egy világ csapdos bennem

mit mertem értük mertem

így szállok itt e szélben

mint zászló a fényben

Jozsue trombitája

egy nagy Jelre várva

egy nagy nagy bíztatásra

melytől talpraállna

hazám és e nemzet

mely hordoz most hogy nemzett

sok nyár után most ősz van

a Nap már lehajlóban

az ég nem más felettem

de meghajlok bölcsen

örömeim kis fecskék

hogy magukat mentsék

elszálltak a nyárral

vadlúdgágogással

eloldott eső szálldos

fától fáig s ághoz

verődnek mint kis öklök

a bús esőcsöppök

nekivágok a hegynek

ím az ötvenegynek

vagy a végtelennek

s álmaim követnek…

Hála

Itt vagyok Uram leteszem eléd

ezt a félszázat hűséges cseléd

Ispánok Ispánja fogadd kegyesen

még amim nincs azt is elibéd teszem

köszönöm e rámszabott éveket

melyek páncélja védte testemet

védte ölelte de falta ette is

csoda hogy havas lett a teteje is?

havas havas havas az lett bizony

a halántékom mindkét oldalon

bár ezüstje porhó röpke löbbenő

de többé soha le nem törölhető

férfi köszön hát illik férfias

szemérem s pír lengjen e pár szavas

háláján szívén mely feltör megreked

s míg eldadogja az ötven ötvenegy…

Immár ezüsten

Élő csillag fénylik bennem

Itt tüzesül a szívemben

A szívemből süt a csillag

Legendásan dúsan csillog

A szívem süt a szívemben

Csillagoknál fényesebben

Csillagos szép csillogásban

Mint a virág a virágban

Mint a remény a reményben

Mint a sugár a holdfényben

Aranyalma olyan éppen

Csüng a szívem közepében

Aranyalma ezüst őszben

Aranynál is tündöklőbben

Ha az élet virággal ver

Tele lesz sok fénylő verssel

Kivirágzik szívem ága

Aranyalma hull alája

Arany ezüst vers hull csöngve

Aki tudja szedje össze…

Visszapillantó tükörben

csak életem rohan

nélkülem

szűkölő körben

visszapillantó tükörben

látom mit elhagyok

nézem magam

messze messze az angyali gyerekkor

topogok angyaltalan

ez már a senkiföldje lásd

ötvenedik év

ahova értél

idegen égöv idegen táj

idegen folyam az Idő vad rohanatban

idegen a szél a föld

s arcod lent a habban

idegennyelvű fölötted az ég

lefordíthatatlan

Pásztor

pásztor vagyok

századom nyájait terelem

kunyhókat felhőkarcolókat

áramszedőket antennákat

szuperszonikus csodákat mik az eget szelik

rakétákat mik átívelik

a távolságokat

hidakat komputereket

űrhajókat

előveszem furulyám

botomra harangszó tekerődik

kozmikus világfa alatt delelünk

mágnesbelű füvek közt

nyomtatott áramkörök erdejében

újonnan kihantolt szó-gyökök szó-spirálok

rezervátumába

Tejúton porzunk végig

kondenzcsík jelzi utunkat

füttyentésemre pulim

összetereli a csillagokat

a Fiastyúk üveghangú csirkéit riogatja

Visszatalálok?

jöttem a mesékből

a mérhetetlen ég alatt

jeleket róttam a földre

befútta a homok

könnyeim gyöngyszemeivel jelöltem utat

fölszárította a szél

morzsákat szórtám az ösvények szélein

felették a madarak

szavakat ültettem gonddal

elégtek csipkebokraikon

visszatalálok-e?

Hát dolgozz rajtam

modell vagyok

hát dolgozz rajtam

idő

szorgalmas ne piszkos ujjal

vár a történelmi tárlat

el ne vétsd

üss üss bátran

de vigyázz ne csorbuljon

belülhordott arcom fénye

míg a külsőn egyre

több ránc marad

mellettük mit találsz?

itt ott hetyke lázat

de amott

danaida-alázat mellett

tündököl az ámulás is

ezer parányi s vaskos

vésőd vésse

remekelj

legyek műremek

kezedbe adattam

sújts hát faragd

ne érjen szégyen

ki engem s őt látja

téged is dicsérjén

Színváltás

itt még barna

ott fehér

vág szemembe

hajam színt vált

csak magam

csak jellemem ne

Számvetés

korosodam

nyom a valóság

életemből annyi csak érték

mennyi tett

megtétetett

véghezvitetett

a többi adósság

Egy villámgyújtotta fához

Áll tépett töretlen egymaga

Hazám e villámgyújtotta fa

1

Félúton túl… vagy épp delelő

Ötven évem mivel jössz elő

És te hazám szép somogyi táj

Benned minden minden ami fáj

S benned minden kiböjtölt öröm

Emberségem s anyám köszönöm

Rád hasonlítok űzött verten

Arcélem földedből kiverten

És rád hullok megtérve sírva

Ahogy hullt levél a sírra

2

Nézem a villámgyújtotta fát

Viszi a szél hazám sóhaját

Magyarságom bús halotti ing

Halálfehéren vállaimon ring

Szívemen az élet sebhelye

Ki gyógyít meg, ki pólyálja be

Mint kígyó kúszik az alkonyat

Álmokat fojt dalt és lombokat

S engem is ki áll mint Laokoon

Égbe kiált Ábel-homlokom

3

Priznicbe téve úgy áll a táj

Mint aki tán altatásra vár

Az ég míg rovom e hegytetőt

Löttyenti mint vizet az időt

És szalad mint rajtkapott zsivány

A hold a futó idő után…

Villanó körmű

Villanó körmű

virágok kelyhe

sebemre mintha

sebbel felelne

piros és rézsű

vak sugarakban

kerengek egyre

fönnebb magasban

cinóber fölhő

lépdel a tájon

vasfejű kanca

jár a világon

vasszügyű kanca

vad patacsülke

vasszínű fölleg

lép a szívünkre

híg őszi szélbe

szólok a holdhoz

csillagot olvaszt

a magányomhoz…

A szántódi révben

Micsoda kép

kék

üveglő menny

öröklét vagy csaknem az

micsoda fény

most időtlen

önmagánál magasabb

ahogy vászna

fölmerül és

ahogy rajta megtapad

az örökkévalóságból

s a tájból s csendből egy darab!

Száll a fény a

délután a

tér és száll a pillanat

az Élet mely

kivont, szorzott

most kegyesen összead

Ötven évvel

a szememben

mily kigyúltan lobogok

köszönöm, hogy

ily királyin

mutatott meg

szülőföldem, szép Somogy!

Vihar tépett

Idő szántott

vitték, hordtak vad szelek

köszönöm, hogy

minden szélben

maradtam szálegyenes

Berzsenyi áll

itt mögöttem

Batsányi és jó Vitéz

tekintetük

férfi-mérleg

biztatás s hű baráti kéz

Tihany fölött

a túlparton

éppen most megy le a Nap

s tovább rajzolja a tűnő

Idő árnyam

s sorsomat…

Óda egy szőlőszemhez

1

Gyors őszi alkony egy percre megállj

Egy szőlőszembe bent ragyog a táj

Mint egy müezzin halkan dalolok

A dombok körül aranyló kasok

A rét villogó színarany csokor

Száll száll tán el is szállt a nyárfasor

S bomló tollakkal mint arany madár

Repülni kész az egész határ

Úgy fogta meg mint könnyű szédülés

S borzongatja e megdicsőülés

Lenn a nagy kék víz s kéken fenn az ég

Egy templomtorony fahíd faluvég

Mind egy-ütemben el kezd zengeni

Szántód felel rá s Niklán Berzsenyi

Egy szőlőszembe benn ragyog a táj

Most nem fáj semmi az sem ami fáj

Mit mondtok nekem halhatatlanok

Aki e tájjal olyan-egy vagyok

Olyanegy mint a szél a víz a hegy

S mint villanó fecske a víz felett

Mint a kör mit kék szárnnyal vízre vet

Innen kitörnöm soha nem lehet

Mint a kútágasnál a jegenye

Hazámra üt lelkem mindkét fele

Itt élned-halnod! – zúgják őseim

Vérük piroslik e táj rögein

Az ő hitüktől tüzes itt a bor

S minden ami e szőlőszembe forr

Ők biztatnak bátor bajvívásra

Kik itt borultak végáldomásra

S konok vas-csendbe némán alszanak

Álmuk arannyal vonja be a nap…

2

Nézem a tájat mint nagy sírkövet

Kék írásjel a hold a hegy felett

Mely most jön föl vagy ép talán lemegy

Az égi i-n mily furcsa ékezet

S a tájra dűl mint jéghideg üveg

Ez a szőlöszem most bennem ragyog

Szótlanok lenn a halhatatlanok…

Láttál már ezüstlő estéli mezőt

Édesanyámnak, ötvenedik születésnapomon

Redők, redők, drága szent redők

Értem és miattam

Óh én láttam még lányos-szépnek is

S értük cserébe mit adtam

Láttál már fényes halk déli verőt

Azok is ők

Redők, redők, drága szent redők

Mind mind mind értem

Mily észrevételen égtek e drága arcba

S mily rettentő mélyen

Láttál már ezüstlő estéli mezőt

Azok is ők

Redők, redők, drága szent redők

Micsoda árkok s mind mind sós meder

A könnyek vájták s ívelt partjukon

Ifjúságom s a férfikor delel

Láttál már zúztól csillogó erdőt

Azok is ők

Redők, redők, drága szent redők

Miket temettél Anyám bennük el

Kövült nyomok az idő lávagödrén

Szívemben rájuk mély echo felel

Láttál már hó alatt temetőt

Azok is ők

Redők, redők, drága szent redők

Miket egy Kéz újra újra von

Ötven lettem… – a legkisebb is, lásd

S lecsókolni, jaj, mégsem tudom

Láttál már messzi havas hegytetőt

Azok is ők

Redők, redők, drága szent redők

Értem és miattam

Istenem egy percre add kezed

Hogy örökre mindet lesimítsam

Láttál már hitet kék egekbeveszőt

Azok is ők, azok is ők…

Hephaistos

kezdi kiverni zordabbik

felem

kalapács-üllőd félelem

ahogy testi arcélem

verik

szenvedés vad

pörölyütéseid

Mérleg

(1911–1961)

Ha szóltál inkább konok volt szavad

s konok voltál a hallgatásba

micsoda múlton s mélyeken

mentetted át a mádba

tisztelted őket

mint aranymosó a talált kincsrögöt

szíved úgy óvta, pátyilálta

a sok baj, gond s bő

ádáz harcaid között

mint egy rostély mögül

bátran kiállhattál a sáncra

fegyvertelen is hű fegyvereid

néztél mögülük a világra

mert nemcsak födtek, eltakartak

de védtek is

ne add ki magad, zablát a szájra

így tettek akár kínvallatásra

ők is, az őseid

és még se csak ők egymagukban

a szó hallgatásoddal hiteles

s ha méred magad a mérőónt

együtt mindkettő mélyeibe vesd

úgy mérd magad, hogy már őket méred

ki úgy magasabb hogy egyre mélyebb!

Egy magam ültette barackfa halálára

Élt: 12 évet s hat hónapot

Ültettelek barackfa

Örömre és vigaszra

Fénybe, dicsbe láttalak,

Véged lett pár hét alatt

Irigyelt a nap, a hold,

Micsoda gyümölcsöd volt!

Számban hordom ízüket

S őrzi tizenkét üveg.

Álltál, mint egy gyertyaszál,

Belülről ért a halál…

Ültettelek… én áslak,

Nem engedlek át másnak.

Ismered a kezemet,

Óvtalak, becéztelek

A véged se legyen más

Szép emberi szertartás!

Nyugodj. Emléked viszem,

Ím túl már az ötvenen

S ha van barack-mennyország,

Az ölelje lelked át…

Canticum

felfedezlek mint egy tájat

barangoló a hazámat

rámboruló kerubszárnyad

vízalatti fényes árnyad

vízfeletti messzeséged

habjaidba remegésed

ölelésed merészséged

eget ragyogtató kéked

ki e kékkel szültél másnak

ha elmegyek is így látlak

kicsit talán Giocondának

Botticelli Vénusának

mintha egy kagylóban állnál

kékebben egy ibolyánál…

Split

oh éjszaka

vad rumod itatják

leánderek és távoli szent fák

illatod mint óbor

s részegülten ezer tücsök rákezd

részegen a buja alkoholtól

a mindenség hűvösen telik

s megborzongva lázban Mestrovitstól

egy szobor lelép a vaskos kőalapról

s elsétál a hűvös tengerig…

Dalmácia, Dalmácia

aranycsengők a szamarakon

Dalmácia

tücskeid dala

aranyalma

Dalmácia

tamburák lágy zenéje

Dalmácia

tengered kékje

hegyeid feketéje

Dalmácia

leánderbokraid közé esett a hold

tört uszonyokkal

titokzatos bálna

agavékaktuszok tüskéitől

vérzik hull a vére

az ösvényen föl föl fölfelé

kis csacsi kocog

s eltűnik a kékbe

Dalmácia, Dalmácia

Tücskök

bohócok költők szentek

faunok dédunokái

csupa száj csupa báj

csupa lány

csupa csitri

Éji hajóút

enciánból van az ég

enciánból van a hold

koráll-kábele a csillagoknak

érzed-e a Campari ízét

vadzsálya ménta vadkapor

ízét az éjnek s a fügebornak

a parton Zára tündökölt

sorsos feketébe

s egy sirály fehéren hasított

a parttalan

éjbe

Kastély

a kerti rácson vérzenek

az orronütött rózsák

a tűzfal liheg sárga

a feljárónál őrült dáliák

émelygő lángolása

esztelen

s szakadatlan sortűz

a délutánba

a SZOMJAS ájult ajkain

kőből csordul nyál

szökókútba cseppen

s felrobban a nyár

Split, 1967

Ijedtség

dühös ebek

piros csaholással

az aszfalton szomjas tócsák

rámrontanak csattogó fogakkal

kertrács mögül

a rózsák

oly hirtelen, hogy ugrom hátra

bár félszét röstelli

s nyugtatgat az agy

hiába

én most már szinte várom

szelíd

farkcsóválásukat

Menü

chagall

tányérom kék

vacsorázom

tengerparton

holdvilágon

a saláta

mellé szelet

nikkel holdvi-

lágot szelek

három hering

a hold s a bor

fénylenek mint

a staniol

kiürült tál

rajta kék nyers

felszelt holdfény

pár szálka vers

Tücskös éj

ültem a parton

száz tücsök részeg

eltikkadt félszeg

boldog fejhangon

riszált az égnek

a vízre léptek

égre vonultak

csöpp kis edények

ezüsttől rogytak

csillagok égtek

szállt szállt a dallam

fent s lent a habban

fellelkesülten

beteljesülten

megittasodtan

mind boldogabban

be sem fejezték

előről kezdték

mohón kergették

körülrepdesték

egymást szerették

fényes nagy lepkék

fűszerből csendből

ezer kis cseppből

egy darab mennyből

mint tinta-oldat

hő éj meredt föl

s a tenger nagy kék

cuclis-üvegből

itta a holdat…

Őszi graduale

szép

szeptemberi kék

az ég tündöklőn ragyog

egy jegenye pillekönnyedén

tartja még a Napot

valahol elvesztettem szívem

vagy nem is vesztettem el

a világ minden könnyével faggatom

remeg de nem felel

a dolgok nem sejtik mily nagyok

csak éppen vannak lengenek

mikor tudunk hozzájuk felnőni

értelmes nagykorú emberek

s mikor tudunk önmagunkon is túl

minden kor s tett megszüli hősét

az Ősz úgy tartja a tájat valószínűtlen

szájában mint kuvasz mostfialt kölykét

Egyidősen

Apám

fényekkel találkoztam

folyókkal találkoztam

egy egy lombbal

– véled

a világ már égett

ki tett tartóra téged

hogy bennem tovább világíts

Ozora Ozora

esővel birkóznak a lombok

a szélbe hajolnak a fák

a táj egyidős e mozdulattal

napjaink

az idő urnájába hullnak

eddig földközelből

most hogy elértelek

éveink metszőpontján

már csak csillagközelből hallak

a szív megtart örökre

mégis lassan valamit

átad belőle az

emlékezésnek

Szép szeptemberi kék

Kisasszony-nap fent a fecskék

írják őszi titkukat

be kék a kék de még kékebb

hegy s az ég a víz alatt

a harangszó kéken gurul

habjain tenger fele

a nyárvége mennyi kékkel

s szemed katánggal tele

kilobbanó őszi máglyák

erdőn a fák tétova

sugár reszket a Vöröskőn

virít már a borbolya

mi lenne ha lekottáznád

mit sóhajt a kikerics

tűnő, dallam tűnődő táj

tűnő dal vagy magad is…

Mint a villám

Mint a villám vág a fába

az őszi ég sárga lángja

pirosba gyúl sárgába gyúl

lángol fölül lángol alul

nem is e vad sárga lángtól

meggyúl az ég önmagától

folyik a kék őszi festék

el is oltja mire leég

mint vad gulya kolompostól

olyan a táj égő dombsor

szarván rázza a vad lángot

lángra gyújtja a világot

Lassan legenda lesz

elszállnak a levelek

mint tegnap a fecskék

de a sárga fák fölött

egy cseppnyi kék leng még

fakó sárga réz a hold

fagy dér csíp éjente

fa dajkálja levelét

tente kincsem tente

mondd erre hogy látomás

hogy mindez csak felszín

az égről a vakolat

máll mint a híg tejszín

csillag-szögek feje hull

mivel felszögezték

nem tartja semmi az űrt

szívünkre ne essék

álmaiban időz így

az ember vélt tájon

két angyal ül tétován

piros őszi ágon

lassan legenda a szó

az ember és álma

s legenda lesz a világ

színaranyba mártva…

Riasztás

Halló halló MENTŐK

Nullanégynullanégynullanégy

csupa vér az erdő

felvágta ereit az ősz

Őszi evangélium

Lk. 12,6

tudtod nélkül

egy levél sem hull

Hamarkodón az est

Hamarkodón az est lekaszálja

a világosság füveit

csak bennem világít még

szemetek elhozott kékje

akár holdfénybe a katángok

zajt csapnak a levelek

mint avítt pénzek ha esnek

csodálkozom hogy nem húznak

a levegőben nyomjelző csíkot

s nem lesz véres pocsolya

az éj tenyerén hol összegyűlnek

tócsába állnak

mindenki tudja

halálba hullnak

nem mond senki értük

egyetlen Miatyánkot…

Levelek

jön jön az ősz lásdd csak

megszállja a fákat

mint a köd s akárcsak

egy rozsdás madárhad

áznak tejfehérben

csillognak a fényben

még pár szót a kékkel

váltanak s az éggel

lázban égő szájjal

váltanak a fákkal

maguk átkarolva

néznek a távolba

az ájulást mérik

az ágtól az égig

s ahol sorsuk ködlik

az ágtól a földig

a végső állomásig

őszi földi sárig

nem álmodnak többet

ha mégis csak  z ö l d e t

vágyuk előbb meghalt

ha mégis madárdalt

s mi fölöttük szárnyalt

rigófüttyöt nászdalt

lengnek még sokáig

a közelgő árnyig

álarcot nem húznak

szótlan elbúcsúznak

telve halk zenével

üvegzümmögéssel

vállain az estnek

kicsit még pihennek

az utolsó éjjel

szerelmükben ég el

aztán szemlesütve

végsőt lelkesülve

szinte már repülve

az ágakra ontják

szívük búcsúcsókját

lázban útra kelnek

akár csak a könnyek

bársonyosan esnek

s halkan leperegnek

Carmen autumnale

Eszelősen szinte önkívületben

lebeg a fán az utolsó levél

rajta túl az örökkévalóság van

rajta innen a földi szenvedély

az elmúlt fényből csupán dadogás csak

a nyár utolsó megsárgult szava

tizenkét piros angyal állja körül

szájukon már a néma harsona

vad kürtszavukra zuhanni kezd ő is

és zuhannak az őszi csillagok

egy pillanat és megdicsőül mégis

önkívületben izzik és ragyog

titkos gloriola öleli körül

ég-föld-közötti néma rejtelem

ragyog gőggel mint a végdicsőség

és zordan mint a végső kegyelem!

Egy őszi fűszálra

Ötvenedszer látlak

ez évben is példát adtál

nagyot és hősit

mutattad hogy kell lobogni

fényleni és elesni

óriás vagy!

nem hivatkozol senkire

hallgatsz

mi mindig valakire hivatkozunk

s igazolni akarjuk hogy látszunk

valaminek

fenséges testvérem

köszönöm példád!

Őszi sóhaj

Óh a gyerekkor glóriás

Csak akkor voltam óriás

Fogtam egy üvegdarabot

S tükrözte az egész Napot.

A férfikor jaj józanabb

A Nap helyett a Hold a Nap

Találhatsz bármily cserepet

Csak holdsugarat tükrözhet

Ha nemsokára meghalok

Pár vers-cserepet itthagyok

S míg pihenek majd csendben lent

Jó lesz ha csillagfényük leng…

Őszi egyenleg

Az égen felhő két fázó barika

Az úton tócsa s tócsába néz a fa

Mindketten didergőn indulnak haza

A tócsa teli és lombtalan a fa

Őszi mérleg

s elénekelhetetlen

mennyi maradt mennyi

egy boldog bokor most

hallucinálva

s pirulva kizengi

Őszi nézés

Mily menny küszöbéről

Zuhantam alá?

Hull hull ami érett

S így válik dallá

S mily egekbe vágyom

Vissza e földről?

Ami egyszer lehullt

Tud-e még föntről?

Miféle káprázat

Játszik itt velem?

Másnak haja őszül

Nekem a szemem.

Scena autumnale

Eddig égtél. Már oltogat

Az ősz. Te mégse higyj neki.

Összerogysz. Bár a mellkasod

Még hősiesség döngeti.

Fogadd csak el, úgy ahogy jön,

Sunyin, hízelgőn, félszegen.

Titok marad, mi titok volt.

S mi rejtelem, az rejtelem.

A fű között piros levél.

Figyelj jól, rá ne lépj, vigyázz!

Nem soká kékes este lesz

Hold ejti rá a sugarát.

Egy darabig még látni majd

Hogy sárga volt és vérpiros

De sötétében, ki lát írást?

A plakát is csak papiros.

Csupa sikoly, jajszó a fa.

A világ mégsem döbbenet.

Az ősz fakó vad mosolya.

Orozva lép. Tép és temet.

Így készül ím az éjszaka

Hűvös és bűvös műremek

S a Tejút poráig porzanak

Benne a síró levelek…

Exodus

egyszer vége lesz ennek is

a drill lehull lekoppan mint vaskolonc

ahogy a csont lazul ernyed a bőr a hús

minden földre hull

egy életen át rámkényszerített fegyelem

az álarc papírmasé szétreped

az etikett jege beszakad

a keep smiling torz révület

fogcsikorgatás lesz

diplomata hangsúly barbár tremolo

egyszer vége lesz meglátjátok egyszer vége lesz

kigombolom kétségeimet

melyek mint szűk gallér szorítottak

levetem kudarcaim félelmeimet

kitárom bordáim a szélnek

szívemig láttok

szemetek sebész kése

felnyitja a bőrt az élő hús rejtett titkolt szöveteit

a test csalafinta kis hazugságait

megláthatjátok álmaim birodalmát

de fölötte a havasokat is

s tán egy darabot az ingoványból mit magunkkal hoztunk

egy sárviskót cserényt vízimalmot

s hogy felnégyelt ükömből csepeg a vér

s minden kétségek minden szorongások

s kerítés mögül belőlem

előlép az a másik hegedűvel

s meghajtja magát

Őszi hórák

halványul a szó s lepörren

pönögve hull a sárga levél

be messze a nyár már

pókháló tapad szavainkra

be messze már a dél

vak lázmérőit a fákat

rázza a szél s az ég tetejét

csak belül aranylunk

kései lomb szélire metszi

a dér halk üvegét

Ezüst könyörgés

Kemény színek csobbannak szemembe,

Mint kő és némán görgetem tovább.

Írd Uram, ez őszi levelekre

Örökléted evangéliumát.

Egy órát adj, bús homlokomról

Letöröljem a barna zúzmarát,

Dús dered, sok haldokló katángról,

Aztán ezüsten adj a télnek át…

Őszi hamvazkodás

Levelek esnek alkonyi pénzek

Caesar-fejeddel bíborosan ősz

Körülfonva arany sugarakkal

A felirata mindnek ismerős

Ezzel fizet ki lám most az élet

Ki ősszel születtem hamvazkodunk

Az ősz meg én hűs szépségbe mártva

Töviskoronás férfihomlokunk. .

Párbeszéd egy őszi levéllel

Te azt mondod, izzó verőfény,

Csorduló színarany.

Én azt sóhajtom halkan, jaj ősz!

És elvesztem magam.

Neked dús szín, káprázat, tárlat

A világ, ámulás.

Nekem, bús gyász, sápadt remegés,

Halál és búcsúzás.

A hold fehér botját lengetem.

Szemem semmit se lát.

Fogd meg szelíden kezem s vezess

Az új tavaszba át…

Zsoltározó

Villog a fagy kék

táblaüveg

hóba betűk az

ezüst füvek

ezüst füveken

csipke a dér

pirosra fújja

körmét a szél

pirosra fújja

csöpp ujjait

úgy dudorássza

zsoltárait

Anniversarium

1.

elértem eddig

már biztos hogy nem emlegetnek úgy

mint egyetlen mint perdöntő tanút

legkivált

akihez kora körmenetbe járt

de ébren voltam míg Jakab aludt

János aludt Péter is aludt

szemem mindent látott

felmutatom a sebeim

fogadjatok el mint vértanút

s mint Orpheust

ki megjárta mind a két világot

ki a sírok közt is énekelt

s haldoklók közt életet tanult

nem mindig hősként vállalom

de galambot hordtam vállamon

2.

kerékbetördelt karóbahúzott

szégyen hány aláztatás

jajaim dühök düheim

rémüldözés fogcsikorgatás

hazámért-vágyam sok sok el nem ért

lázadásom a népemért

volt rajtam s hányszor szívemen parázs

mégis ez volt mi Illés-egeket tárt

s függtem bitóitokon napok

3.

a kis Rinyától sorsos folyókon át

mentettem magamban hány kis életet

hány kicsi halált

a lélek állta nem adta meg magát

az évek – janicsárok – feltűzött szuronyát

állta és állja rebbenéstelen

nem adja meg magát ma sem

kezdődj remekmű ötvenhetedszer el

egyetlenegyszer való életem

Levél magamhoz

A gyerekkor indián bujócskáinak vége

még füstölögnek a kamaszkor felgyújtott prérii

elhagyottak kiüresedtek a férfikor wigwamjai

túl antilopos bölényes oroszlános harcimezőkön

másik mezőre értél

a nyomolvasás ideje tovatűnt

készülődj az örök vadászmezőkre

lelkipocakot ne eressz

ne nőjjön nagyképű tudósszakállad

maradj ember erős hívő és bátor

ki jó másokhoz kemény magához

ne szívd el a megalkuvások békepipáját

ne félj az idő dzsungelében rejtező veszélytől

napok órák percek bozótjai liánjai közt

feléd kúszó végtől

nézz szembe velük ha még oly félelmesek is

törpévé válnak

ne szorulj elefántcsonttorony magányod rezervátumába

maradj szabad

előítéletek szenvedélyek megrögzött rigolyák

béklyóitól

idézd s derítsen víg skalpok tomahawk dárdák s tűztánc

tovatűnt ideje

ne mutogassanak íme ilyen volt

a dalia a hős az egykor

de aki csak volt

légy légy légy s maradj

örök jelenidőben

az aki voltál, ha már nem lehetsz aki lehetnél

s aki lehettél volna

de ebből ne engedj egy jottát

TV

1.

ISZONYÚ

hófehér gejzír

a képernyőn galambok

Bach muzsika

de nem tudja letörölni

előbb mutatott poklod

Vietnám

2.

DADOGÓ VERS A TETTHEZ

Üdvözlégy bonc testvérem te nagy

brr! jéghideg van fázom

csak két kezed volt de százezer a gép

csak két lábad volt de félmillió tank

csak egy életed de tízmillió bomba

csak egy lelked de oly nagy mint népedé

te benzinnel leöntötted magad

hogy fölmelegítsd szívtelen Századom

leckét adtál e lealjasult kornak

elégtél helyettem helyettünk

becsületünkért emberi rangunkért is

bátran

te ember-Grönland jégmezőin

füstölgő élő fáklya Barátom

Veszteséglista

Részletes haadijelentés

tízezret elvitt a tífusz

tízezret a vérhas s másféle járvány

ezer dezertált

százat a szabadságosvonatok s a

tábornokok autója ütött el

négyen belefúltak a folyóba

nyolcszázan a rumos depók felgyújtásakor

fulladtak a rumba

tizenkettő valóságos hősihalált halt

egy valóságos ütközetben

a többi ötven évvel a békekötés után

kikerült a köztemetőkbe

Nem tudom lemosni

Adjatak szivacsot

hogy letöröljem

mivel bepingált a kor

adjatok vizet

hogy megfürödjem

legalább kezet mossak

legyek hófehér Pilátus

NEM TUDOM LEMOSNI

bélyege vak folt

mit belém tetovált

a DRÓTKERÍTÉS

s HIROSIMA volt!

Villanófényben

LE CORBUSIER

csigabigától kölcsönkért

csín báj szerkezet

valami ősi s hypermodern

vasbeton csavarmenet

ÚJRA Ő

ott folytatta

hol a

csiga

abbahagyta

VAN GOGH

csak cipők

ők már

a cipők

életük megették

úgy vannak, hogy

nincsenek

létük öröklét

Füstszűrőn

Tarkónlőtt ég

tarkónlőtt ég felettem

hogy látszom aféle kegy

az is áll egy darabig

aki már rég elesett

Sebtiben

egy sugárutat kötött

nyakkendőnek a nyakába

hóna alá csapta a világot

S az Aldebarant tűzte

gomblyukába

Gondos költő

minden eshetőségre

magánál hordott

szavai számára is

egy váltás fehérneműt

Mucius Scaevola

Porsenna zsarnok jól tudom

Scaevola nem szerette

mégis egyetlen római

a korban

kiért kezét tűzbe tette

Super – agónia

szívem morzejelei

közös rettegés

palackokba zárt

üzenet

világvégelőtti

de már nem lesz

aki megtalálja

Jégkocka

csak semmi handabanda

elődök nyomába lépünk

ne tüzelj

előttünk itt már jártak

ne harsogj

előttünk itt már jártak

ezeket a szavakat

elmondták előtted

ezeket a verseket is

elszavalták százszor

hiába vörösödsz bele

az erőlködésbe

minden kor mindenkor ígérgetett

hogy így hogy úgy hogy lehozza

még minden csillag ott ragyog helyén

Reciprok Gilgames

a hintalótól az űrhajóig

nagy volt az út

a szív mégsem szakadt bele

de hogy ember maradjon az ember

most jön a neheze

az űrhajótól a hintalóig

Anteus

A XXI. század emberéhez

Fönt szállsz, harapdálod a köldökzsinórt

eltépnéd, tudom

neked a Föld már

kötésig sem ér

szédít vonz vad

mágnes-magasság

de ereidben

mit dobol a vér?

újra le kell szállnod!

undorít?

cserben hagyott eged?

a földön kell megmutatnod

e m b e r s é g e d e t…

Ének

liliom pártán

darázskoszorú

pántlika a fény

vadsóskák levelén

ifjúságom

ifjúságom

mélázások

álmélkodások

tavasz a

jegenyefákon

sámán-dobok s messzehangzó

álombéli szép harangszó

valahol vannak

angyalok is

a porkolábfű piros stigma

de az is tövis

Nyár végi kék

hajló fűszálon fecskedal-zománc

félhomály-kezdet iniciálé

holnap már ősz lesz meglehet

de parazsam még a nyáré

pillog még itt-ott csitri kék

zeng a rét millió tücske

hogy tudnék futni én is ég

ne lenne talpamba tüske

gyűrűz a fodros magosság

almafa rádül a fényre

szívem közepébe alszol

alszom szíved közepébe

bársony kepéit bíboran

tarlóra rarkja az este

készülődök én is az utak

megbújnak hűvös tenyeredbe

Amulett

kék holdak úsznak a szívemen

virágokkal tele a szemem

pacsirtákkal tele az egem

csillagokkal tele a zsebem

óh ez a vad kamaszszerelem

világot rakat zsebre velem

Szívemből száll

tenyeremből nő a fű

amit megsimagatok zöld lesz

szemeimből ragyogás

amire ránézek fényes

szívemből száll remegés

nyárfák ezüst levelébe

a nyár eliramlott elment elszállt

sötétben hagyott

szívem dalol a borbolyákon

vagy egy bokor angyal ott?

egy szál vörös dáliával

világítok még

fehér galamb brúkol vállaimon

harangozgat jöhet a tél

Gázlók

gázlók gázlók

néhány helyen

percek között

órák között

napok között

hetek között

az életen

dörög az ár

kapaszkodok

Kristóf beléd

a súly lenyom

mi oly nehéz

nekivágok

vonszol a hit

birom tán még

egy darabig…

Anabasis

Korképlet és horoszkóp

SZÁZADOM

csalt cinikus volt

óh én tudom

hidd el

nem volt elviselhető

csak átültetett szívvel

KORTÁRS – HŐS

mert mindenről dokumentum készül

óvatos gonddal gondozta sebeit

lám nem halt bele

hogy a hátán voltak

ma már

ki törődik vele

GRAVITÁCIÓ

az emberek lecsurognak a csőben

egyszerűen

mert fölfele nem lehet csurogni

ACHTUNG! ACHTUNG!

miről énekel

a kanári

a szabadságról

fogoly

a rácsról

őrmester! nem hallja,

konspirálnak!

MÁGLYÁK

a máglyák sütnek izznak

a lángok hozzák a test éjét

vigyáznak az okosok

be ne kormozódjanak

náluk sütik a maguk pecsenyéjét

BIBLIAI

tudom tudtod nélkül

hajszálunk sem hull

de számolod-e

a hulló fejeket

KOROM

a konda az égbe hevert

és nadrágot hordott Diáná

METEOROLÓGIA

gerincferdítő szél

száznyolcvanfokos

JELEK

már csak a kezeink

magasba lökve

mint fuldoklónak

mielőtt elmerül

SZABÁLY

a súlytalanságban is

lehullnak a szavak

ROM

nem ott kezdődik

nem ott ér véget

MARGÓRA

tele az élet

hajóroncsokkal

gyáva élőkkel

s hősi halottakkal

FÉLELEM

jelen van

a szívben agyban

a pillanatban

egész életedben

a szavak belében

kitapinthatatlan

SEMPER

ne mondjátok rám

hogy beleegyeztem

én tiltakoztam

halálig

Meztelen szívvel

nem tudom levetni bőröm

s nem is akarom

nem tudok vedleni a kígyókkal

dögpózt mímelni mint a hernyó jáspissá meredve

halál-mimikrit játszani

ha jön a medve

mozdulatlanná válni mint a bogár

vagy mint a meglepett arab citerával

az oroszlán előtt

arcomon egy-út: megnemalkuvó

szememben nincs méregetés kacsintás

jobbra-balra

nem leng benne trapéz az érdek billenése

hajmeresztő haskelepek helyezkedésre

nincs hitelesítetlen mérlegem „lehet tízzel több

öttel kevesebb”

NEM NEM NEM LEHET!

nem dekázható a lelkiismeret!

nem ismerek köntörfalazást – „így, úgy –

ha jól meggondoljuk – különben is

magunk közt mondom…”

tekintetem kardél-egyenes

a számon egyetlen-végleges a szó

HŰSÉG IGAZSÁG BÉKE

egy jó van a jobb, de az Igazság ALAPFOK

s a BÉKE nem fokozható!

Korosztályom személyi lapjára

már rég nem előre visszafele futottunk

vesztett reményeink senkiföldjén

a rémület líceumbokrai mellett

égigérő liánok tövén

szívünkben helybeli s egyéni mennyországunk

porrázúzott cserepeivel

a kilátástalanság vacogó ablakaival

a rémület beszakadt egeivel homlokunk belső

tűzfalain

min rángó szörnyek pók-lába kaszált

elesett gyerekkorunk cipeltük

sátorlapba tekerve

vértelen elhaló markaiban még virágot

szorított a görcs

fehér kavicsot csigát s végleg feldúlt homokvár

pár színes üvegkacatját

valami kert is volt a közelbe s mesék

meg óperenciák

s hit hit mit nem jegyeznek anyakönyvbe

már rég nem előre visszafelé futottunk

falrakent árnyékunk mocskos szél zilálta

elmázolt könnyeink felitta az eső

nem volt már út mind beszakadtak

se irány vad salto mortaléval elvétettük

se jelszó

étel helyett magnéziumkása rohadt beleinkbe

sok filozófiai nézet

forrásvíz helyett valami ecetes hibrid

s csontjainkban szuperszonikus téboly sok oktános

pocsolyája

már rég nem előre visszafele futottunk

bele a férfikorba az várt

nem jód kámfor nem eszméletlenség

nem jótékony bódulat megérkezettség

szemérmes eufória kegyes láz

de újra vezényszó harci készenlét újra „sorakozz!”

„vigyázz!” „feszülj” „támadj” bunkós fegyelem

„Igazodj!”

várt ránk Európa rendje zűrzavarával

sugárkörutaival tereivel palotáival kaszárnyáival

sok sok falával

hypokríziseivel álarcaival poklaival

s mázolt nylon-egekkel

készülődés új háborúra s azon túl újra egy újra

várt ránk a XX. század vége

nem nem nyugalom

nem fegyverletétel barátom

nem is emberi lét

hajsza! kiűzetés gyerekkorunk sohanemlétező

Paradicsomából

s kivettetés egy csak nekünk rendelt

világméretű káoszba

ahol lőn

százszor-hét fene kényszer külső sötétség

zablazaj sírás s fogaink csikorgatása –

Csak éppen ilyenkor

az eposzok ideje lejárt

a hősi éneké ugyanúgy

elmúlt egy-két tízezer év ugyebár

hihetetlenül gyorsan múlnak az órák

elvégre kérem ez már a XXI. század

csupa felnőttség csupa báj csupa kellem

éhomra ettük a manírt jólneveltséget

nagykanállal az etikettet

nemde az illemet is tudjuk oké

csak éppen ilyenkor

elfeledkezünk róla

csak éppen ilyenkor

kicsúszunk az Illemkódex lapjaiból

elhagy imponáló lelkifölényünk

csak éppen ilyenkor

elővillan a tigriskarom és vérszomj

csontunkból előbőg az őserdő tamtam – godinahajwa

felzeng egy őskeletű lelki hujj-hujj

üsdd vágd nem apád

csak a torkát! –

kannibáli üvöltés

csak éppen ilyenkor

előbújnak kőbaltás megnemszelidített

ösztöneink

s derekasan lerágjuk leterített felebarátunk

csontja zsigerjét

na, kapcsoljuk a MINDEN ENSZEK SZUPER-ENSZ

vitafórumát

egy csillagközi szimpoziont

(Aztán lehet kezdeni előről

ki lehet cserélni a lelkiismeretet)

Jótanács

nyakadba akasztották a világot

viseld el

úgy kaptad mint egy bokaficamot

nem is kívántad

de ha már nyakadba lóg hát

légy vidám és örvendj

hogy nem kell mindent kezdened előről

a tűzgyújtást a betűt a szócséplést a szellemi sztriptízt

a szemforgatást lelki zsugort és haskelepet

s egyéb műfajokat

nem vagy hős se foglár se adótiszt

se különb mint Kiss Szabó vagy Szabóné

nem osztályonfölüli sorsod

bár vitted már valamire neved gyakorta

szerepel adóíven gázszámlán ha idézést hoz a posta

de ne akard megváltoztatni s megváltani inkább

tarts tancsevegést hibrid mélyvízi írókról

egy és kétszikű szókról mérd fel hogy áll

az irodalmi vetésforgó s belterjes gazdálkodás az igekötőkkel

melyik vers féle szaporáz több kamatot hozamot melyiknél nő s csökken

az irodalmi kamatláb

vagy van reá példa vesd magad a tannekrológra

hekuba ne lógasd az orrod írj nekrológot

nem mész sokra vele így se úgy se kapsz többet

s úgysem viszed sokra

porod elkeverik a többiekével

s befalaznak a kolumbáriumba

Címerfordítás

hát nem lesz dísztemetés

se szpics se díszsírhely se sortűz

halálutáni érdemrendhullatás soronkívüli előléptetés

különbejáratú honi halhatatlanság

csörgősipka helybéli öröklét

nem hánytorgatják fel érdemeim

nincsenek is

rossz verseim sem fanyalogja senki

hogy ne kelljen a jókról beszélni

k i e g y e n e S E D E M

az űrhajósok nem értem térnek vissza a földre

nem értem zár a trafikos

nem értem nyitnak a virágok s a pékek

a trapperek nem értem futják a díjfutamot

énekeltem

ennyi volt az egész

s ez óriás földtekén mit számít

egy-két mássalhangzó megkeverése

– nem lesz dísztemetés

s egy kicsi ének

– se díszsírhely kincstári nekrológ

helyiérzéstelenítés űr-duma sóder

a földgolyón a „ki-mit-tud” megy tovább

tovahúz a kócsag a tyúk kapar

a zsoldosok zsoldra kapnak

gép-delnők a tegnapot két p-vel írják

a politikusok új azonnalbontható örökbarátságot kötnek

fölemelik a tojásárakat egy két pezóval

a miniszterek nyugdíjemelést ígérnek

a nyereségrészesedést megint az ügyesek vágják zsebre

stb. stb. az éneknek vége s a vége is ének

nosza nyújtózz el

elnyújtózom kedvemre

s hiába csörög reggel a vekker

A metró építőihöz

Nemzedékem

úgy estél vad hühvel vicsorítva

munkádnak az újnak

mint kuvasz tolvaj lábikráiba,

mint hetek óta éhező a kenyérnek

halni-sípoló tüdő a tavaszi légnek

madár kalitkából ösztövér égnek

csikó karámból újfüvű rétnek

egy percre meg nem állva

mit meg kell tenni

életre-halálra

végül már nem vicsorítva, nevetve,

téve, tetézve a munka kazlait, terhét

telhetetlen éhét

így szép

egynemzedék-idő alatt végezve

három nemzedékét…

Gyorsfénykép

ilyen vagyok

ha elnagyoltan is

a mosoly rajta elhamarkodott

de sebeim íly nagyok

belőlük vers s vér szivárog

jól láthatod

kit csonttal leütöttek

se élő se halott

magam rácsaivá válva

lépdelek mögöttem

valami résen elfolyok

a vetkőző táj is én vagyok

a csillag és a jegenye

igaz a tenger kimaradt

a képből s életem fele

a felvétel itt elmozdult

hiába tartod a fénybe

egy vad angyal a homlok senkiföldjén

sodor folytonos életveszélybe

Nyárutó

pár perc van vissza a nyárból

pár pillanat a történelemből

aztán elszabadul az égzengés égvihar

kitörnek a világfölforgató szelek

egy nevenincs évszak kezdődik el

kiköltözöm belőled

összeomlik érvénytelen minden alibi

nincs tovább bújócska

leveszlek a napirendről

kaparlak mint egy vízjegyet

lemoslak mint egy plakátot szívemről

lecsatollak mint csuklómról karórám bilincsét

korbácsolt örömeim vasciliciumát

vállamról szárnyaimat

kiszolgáltatom magam tébolynak

tombolhatsz ősz

felgyújtott senkiföldje

összekaszabolt futóárkok

toronyból ledobált harangok

elektronikus agymosás

az emlékezés Noébárkájába

behordok mindent

ami volt

ami van

ami lehet

személyi adataim bejegyezve

szívemen a sebhelyek

jöhet a vízözön

Hova tűnt

hová tűnt belőlem

az indián a gyermek

az ifjú prérihős vadölő

a kérkedő kamasz hetyke kazalrakása

versenyfutás a széllel

kötekedés viharokkal

villámokkal a párbaj

a kantár zablanélküli vágta

a férfi alkotó aranykor

hova lett az angyal

ne kérdezd ne féld ne sirasd

most már csak bölcs leszel

meggondolt mint jófalat kenyér

átlátszó hűs mint a víz

a mindennap meghódított ország

mindennap elveszthető haza

megszerezhető szabadság

s szelíd mint anyád szemébe

préselt ibolya s esteli harangszó

egy csokor dália

fehér napsütés az Akropolis ormán

de kaland s kisértés is egyben

a lélek feladhatatlan

elveszíthetetlen magasfeszültsége

világító mint csillag

súlyos mint ért gyümölcs

s erős mint az ág a fa

melyre bármily súly telepszik

szél fújja ciklon tördeli

földre nyomja bár –

daccal s örökkön visszalendül

Bartók embléma

fehérebb a föld

ahol álltál

és a jövendő

arcodról mintázott ének

Fohász

pitymall mielőtt pirkad

gondolhassak valami szépet

mielőtt lemegy a nap

tehessek valami jót

Rendeltetés

amit kigondoltál

vidd tovább

ami lettél

vállald

de soha ne feledd

ami még lehetnél

Mindig

mindig a java hullt

a kiválók mindig elestek

a jobbakat mindig megölték

a salak az alja maradt

nosza csak

felebarátim

íme az emberiség

Hettita dombormű

időkicsorbult arcél-töredék

tettenért kőtekintet

érccéizzított ékírásjelek

a hadiszekér talpa alatt

te meg

meg én

Kezdetelőtti

dagálykor mindent elönt a tenger

minden apálykor visszavonul

s látható lesz egy időtlen lábnyom

iránnyal a hegy felé

Váltóláz

nyaram megették

felfalták feláztatták az őszi esők

váltóláz rázza a fákat

nagy napraforgón utazom

Tarsis felé

szökök Ninivéből

az árból nem látszanak ki a tornyok

egyre

zúgnak zúgnak a harangok

Agonia humana

a sárkányt ma sem öltük meg

a rák tovább épült bennünk

elesettek feküsznek a csatamezőn

ma sem támasztottuk fel a halottakat

sok miérttől keserűbb a szánk

egy fokkal sötétebb lett

egy fokkal hidegebb lett a föld

börtönökkel falaztuk el a napot

sok kilométer szögesdrót-rácsot építettünk

megbocsátod-e Uram

hogy elfeledtünk ma is fényleni

Emberfia II.

mindig ugyanaz a négy betű

mindig ugyanaz a két kitárt kar

lehetőség merevgörcsre infarktusra

mindig ugyanaz a pörlekedés

mindig ugyanaz a glória

mindig ugyanaz az árulás

mindig ugyanaz a tőr

mely átjárja szívem

félelem és megdicsőülés közt

mindig ugyanabban a közegben

Világvégeiglen

lába végtelen utaktól poros

akár a szárny lecsüng a válla

torkába szomjúság hátába szálka

kétezeréve múlt ama HARMADNAPJA már

a csillagok az ég könyörtelen

árulják mini júdások silány pilátusok

ő újra kezdi

újra nekiindul

világvégeiglen

tenyerébe fúródik a szög

Könyörgés

a fa okker levelét

a koldús az ingét

veti a táj színeit

a rét hűs ezüstjét

én bűneim bíborát

halálát vetem le

megtérőnek anyaöl

jöjj este kegyelme

Inter

hát ezt is megszereztem

el is dobhatom

csak addig érdekelt míg

nem volt az enyém

beteljesült

kővéválhatok

befagytam

felolvadhatok

és nem a vers

csak az ékezet

nem az örökkévaló

csak a pillanat

nem a megvalósulás

csak az odáig

a háborúból nem a sortüzek

csak a senkiföldje

Egy holt verébre

Mt 10,29

ugye Uram éppen

nem néztél oda?

Agonia Christiana

kétségeimen

átüt a vér

Galambok

egyik olajágat hozott

másik szivacsot ecettel

Levétel a keresztről

levették a keresztről

s ott maradtak a sebhelyek

Erőm – fölötti

őszi esők

belém zuhognak

felduzzasztanak

széles vagyok

hömpölygök

magam medréből kilépve

megpróbálok

átkelni magamon

magam túlfelére

Bronzveret

akarom mit el nem értem

jöjj sárkányom vívj meg vélem

mit féltettem miért féltem

jöjj Szent Györgyöm harcolj értem

mind a kettőtök másképpen

ellenem és mégis értem!

Canticum vespertinum

egy harapás a délutánból

egy falás az estből

életem majszolom

már felszedném a morzsákat is

Mérce

magas a léc

elég ez az ötven-hatvan év

nekifutás?

Szomorú katona

a holdat akarta

lelőni

a napot találta

puskája hegyén

csillag virágzik

az üres éj ragyog

s az Emberfia ott áll

összekötözött kezekkel

Hetedik menny

Antitomista elmélkedés

erőt az adott ami nem volt

ami elvitt az hozott közel

naponta hat csatát nyertem

hetet vesztettem el

hány angyal fér el egy tűhegyen

ez nem volt a költségvetésbe

magam poklába zuhanok

s feltámadok a magam egébe

Indiferentes

voltak kik szántak

voltak ki nevettek

voltak kik gyűlöltek

voltak kik szerettek

s a közönyösök?

már markolják a köveket

már készítik a szögeket

áztatják a spongyát

titokban mind arra gondol

mégis én fogom megváltani

Árnyékok

madáré havon

léceké esti réten

kezemé arcodon

táncos rajz tapsoló

gyermekkezeké

szuronyoké

katonáké

kusza absztrakt lázgörbe

szívedé

szögesdrótoké

Személyre – szólón

egy nap megint

kaloda

rimánkodó kis egérfogó

prolongatíve

benne hős lehetsz

s megalkuvó

félelem s győzelem egyben

koszorú fejeden

tövis és babér

megbocsáthatsz benne

s neked megbocsáthatnak

megint egy nap

meghosszabbítva haldoklásod

itt a kínpadon

új vagon hosszú nyikorgó

szerelvényedhez

feszítsd neki vállad

lökd fényes sínekre

Gemma

én vagyok az emlékezés

ha tudod, védd magad!

Egy másik

Embernek lenni ének

gyere, énekeljünk!

Még egy

Virrasszatok a madár

ki ne szálljon szívünkből!

Dramasis

N

e

m

l

á

t

o

m

k

i

v

a

n

m

e

l

Rettentő Egyenes szeli ketté a világot

l

e

t

t

e

m

f

e

l

f

e

s

z

í

t

v

e

se jobbra

se balra

Utolsó kapás

hát elmúlt a nyár

elmúlt a tegnap

elmúlt ez a nap is

üres szedett a táj

föltaszított pohár

törlöm homlokom

pásztor hol a nyájad

hajós a hajód

kapás a kapád?

Bennünk fénylő csillag

sírásra görbült a szánk

mikor a legszebben akartunk énekelni

gyáva lett bennünk az öröm

ahogy boldogok akartunk lenni

induljunk szívünk dzsungelében

az embert megkeresni

a jóságot még ma

el kéne kezdeni

óh bennünk fénylő csillag

merj már megszületni

Itt hagyták nyomukat

a holdvilágba lejöttek a szarvasok a hegyről

itthagyták nyomukat szagukat a hóban

kutyám megbolondult

bukdácsol prüszköl erőlködik vizslat

nyüszítve fútja a kört oda-vissza

hurkolja hurkaik ugyanazt a spirált

ugyanazt a csomót mennyi

s micsoda nyolcast

Óh EMBERISéG

fajtám Ádám ivadéka

miféle szimatot vettünk

hova tapogatsz

micsoda nyomokat követünk lihegve

föl le oda vissza

micsoda erőt járunk be rejtelmes kerge spirálból

kakofon csikorgó

micsoda CSAVARMENET mennyi CIRCULUS VIIOSUS

micsoda zegzugos misztikus nyolcasokat

Csak könnyeim és szavaim

nem vagyok tékozló

mindennap kapok

nem vagyok zsugori

mindennap osztogatok

csak kétségeim nem tudom felezni

sebeim keresztem egymagam viszem

ki tudja hányadik stáció

s nincs cirenei emberem

se tömjénem sem mirrhám

csak könnyeim és szavaim

hogy üres szívemből kimossák

mindennapi aranyaim

Előregyártott

élete előregyártott

elemekből állt

hazugságai is

félkészáru volt szerelme

boldogsága is

egyetlen egyszer improvizált

abba összeomlott

Korunk hőse

véghez vitt valamit

átbandukolt

az út egyik feléről

a másik felére

Homo

nem túlkomplikálni

semmi különös

szokvány ragadozó

szokvány ösztönökkel

Máté 11.20

kinek bűne van – megbocsátatik

kinek gyáva vétke

ingatag bukása

– van még reménye

megperzselődtél

szíved ejtetted sárba

– kinőhet szárnyad

de jaj neked ki kétértelmű

tisztaságba tündökölsz

ki adsz s visszaveszed amit adtál

jaj neked ki hivalkodón voltál bűntelen

megvetetted mások szívét

feldúltad Isten veteményesét

letapostad a föld szomorú virágait

megérdemled hogy megkötözzenek

s kivettessél

fogcsikorgatás vár a külső sötétség

Egykezesek

TUDATALATTI

rettentőn fehér

ŐSÖK

arcmásaink gyökerekben

TIHANY

idézet kecskekörmökben

ÖREG

emlékei cserepeiből összerakva

pillanattal

széthullás előtt

ESÉLY

állandóság nincs

legföljebb

összecserélt előjelek

GNÓMA

nehéz ital voltál nekem föld

de köszönöm egy kortynyi eged

ÉKIRATOS

várandósak vagyunk

őszi másállapot

kihordjuk halálunk

DILEMMA POETICA

kettőt nem sikerült

soha kimondanom

tudod azt

s azt a másikat

Őseim sírja

porba írt jelek

parasztikonok

őseim sírja

rátok borulok

Átlátni rajt

őszi könnycsepp

őszi arcomon

átlátszik rajt

egy falu

egy cserény

egy félszer

egy sátor

szekértábor és nyílhegyek

sebhelyek sebhelyek sebhelyek

kopja hegyére tűzött lófej

s szívem körül a patkónyomok

Hazám II.

címer

kopjafa

a táj tenyerébe

jávorfacsat

dombok hajába

kútágasgém

hajnali szél

lódobogás

csikónyerítés

tücsökzene

katángok kékje

esthajnalcsillag

mi voltál még

tenyérnyi föld

egy szívnyi ég!

Beléd kapaszkodom

beléd kapaszkodom

apai szél

belétek anyai füvek

szülőföld anyaföld

gyötrelem magod

fogam közt ropog

Somogy Somogy

tűzpipacs-tél

varjú-vasárnap

hajnal karámú holnapok

letérdelek

rögkoronád szorít

jegenyék

hajnali gyertyái a tájnak

emeljetek a csillagokig

M. Zs.-nak szeretettel

Százezer holdak pipacs pipitér

meggyúladt ég jobbágy sóhajok

hányadik délkör ez

szavad nyárban is havazni fog

s el nem áll a hóra döntött vér

hányadik magassági fok?

Miket tudsz te

1

berendezkedtem itt jól-rosszul be én

pedig egyre folyton készülődtem

s ím életem hatvanadik telén

mily torlatot tol felém e fehér

emitten sík amott meredély

megannyi ellenséggel teli vár

seb is akad s egy, két férfitett

– a termést kint ne hagyd

mit meghagytak rendhagyó éveid

jöhet még aszály –

vágtat egy ló ikonok repednek

hold markolássza egem tűnt felét

s bilingvis-szél recitálja őszin

sorsom hitem látomásaim

félremagyarázható szövegét

új év készül vívni janicsárjai

kezdik napjaik nyiluk hajigálni

ha nem is hős légy bátor nyilt sisakkal

szembeállva nem futva – bevárni

2

kongj csak kongj te ősz-tavaszi szél

jődögélj szép pünkösdi varázs

múltam arcait rejtő tiszta kút

szemérmes titkú emlékezés

mosdass mosd tisztára énemet

miket tudsz te kék kötényes szél

miket tudsz te anyakéz-szagú

miket tudsz te mindenen átszálló

énekes napig érő óriás

mosd mosd arcomat

megkongatod a gyerekkor füveit csengő

megkongatod a gyerekkor fáit harang

megkongatod a gyerekkor baltacimdűlőit áhitat

megkongatod a gyerekkor búzatábláit fényes ölű csend

mosd mosd szívemet

köszönöm hogy érezlek tudlak szeretlek

nem rontott el a város-ingovány

nem égetett ki aszfalt-prérik perzselő szele

nem orzott el nylon-kazlas űrhajós századom

tudlak mint földet földlakó

mint kenyeret éhes

tudlak mint bokrot füvet fát

a puszták vándora

vágylak mint egy italt korty vizet

a szomjazó

mosd mosd életem

el kell számolnod arcaimmal

Megátalkodott

ha nem lesz víz se hűs

se kenyér se só

se zöld se oázis

se nyugalom

csak homok homok

Szahara

se humusz se gally

se bokor se fa

mégis nekivágok

az oltókést magammal viszem

Dózsa-ikon

látom magam rézsű fénybe

átlőtt fejjel puskacsőbe

három fára felakasztva

bújdosva egyszál erdőbe

fölfeszítve csűrajtóra

kezeimbe szegek verve

oldalamból fekete vér

csöpög csöpög a tarlóra

tüzes vassal koronázva

bordáimat sütögetve

szemembe száz napraforgó

kilenc kasza a szívembe

kilenc mirtuszkoszorú gally

alélódik balvállamra

jobb vállamon kilenc galamb

hogy a jussomat perelje

világító pipacstenger

ölén sírom meg van vetve

öreganyám szakajtót hoz

hogy véremet összeszedje

szedje szedje öregszülém

oda vigye oda szórja

vessen üszköt vessen lobot

a világot lángba fonja

hol rátűzött szép fejekkel

vért virágzik gyel-karófa

halott apám szemeivel

vádolva néz ötszáz Dózsa

Szoborkompozíció

Dózsa

szívem ordasait felfalták

falánk galambok

bűneim bíborát

éjszelíd gerlicék

csontjaim ropognak

bordáim fénylenek

fogaim pönögnek

bőröm lenyúzzák

ölyvök dögkeselyűk

úri sakktábla Magyarország

most a paraszt lép

bújj bújj zöldág

úri sakktábla Magyarország

koronám vasszirmai

kigyúlnak

Magadban semmi

magadban semmi

csak egy gyufaláng

mit elfúj a szél

megcímzetlen kiáltás

céltalan szárnyrebbenés

magányod árnyéka csak

magadban semmi

mással együtt

napsütés

válasz

meghódítója mind a két világnak

magadban semmi

de népeddel együtt

egy kire Meotisztól kezdve várt a fajta

cserény és karám

félszer és ház

címer és országhatár

akin át folytatódik a megtorló jövendő

magadban semmi

de együtt velük

együtt az emberiséggel

te is bizalom folytatás

nélkülözhetetlen láncszem

a teljesülő történelem

magadban semmi

de együtt a tájjal hazáddal

minden

megkötözöttség és feloldozás

Anyanyelv

anyanyelv édes

fészekalj szavak

mennyire szeretlek

ki sem mondhatom

fényes lett tőled a szülőföld

akolmeleg tőled lett a hon

Óvatosan

,vendégül látlak míg maradni akarsz'

így a hegy így a táj

így komám barátom

– dönti szívével a szót

rámszól-e akkor és így az élet

ha megkapom majd a végbehívót?

Csokonai

először s mindétig Somogy

először a nyárvég

villámlással

fergeteggel

feje fölött porkarikával

kálomista paraszt-szent

Csokonai

garabonciás

először a nyár

próféciákkal

feledéssel

majd a tüskecsontú Alföld

majd az ősz

csörömpölő levelekkel

akár egy szerelvény

rozsdás pályaudvar

félvilági sóhaj

köhögés

majd a zsírosfejű cívis Debrecen

zsémbes ténsuraimék zablázással fütykösökkel

nagymosással s agymosással

meghalt minden ekhó

hol s merre már Tihany

aztán a tél

kortárs-magány

lázzal és halállal

megfagyott szívekkel

megfagyott hazával

aztán

aztán a havazás akár

a vérzés megindul

Ars poetica

faggatóznak Ars poeticám

milyenek e versek

kereslek benneteket magamban

keresem magam bennetek

Mert ez

mert ez voltam

mindig

ember

rongyaiban felismert

s félreismert király

Sed fugit

már nem előrül

háturul a hegynek

sosem hittem hogy idáig érek

sed fugit interea fugit

irreparabile az évek

toll már az év vállamon bizony

szárny repülhetnék

tollasodnak napjaim fürtjei

présel a történelem

gutta cavat

az idő vájja csontom

nem jó így korosodni

lassan mögöttem állnak ők

az előttem levők

nem merem kimondani

már öcsém Ady

öcsém Radnóti József is

s az Csokonai

hát ők a nagyok

a halhatatlanok

Petőfi és Vörösmarty úr

Berzsenyi egyidős velem

s azokon is túl

már csak Arany s Batsányi bácsi –

fekete a csend

a hold egy fára ül

a csendből fekete csepp

az is megkövül

elé-lépegetnek körém telepednek

s üldögélek köztük

őszin zugában e somogyi hegynek

melynek szeglete fölöttem

egyhelyt sugárzón enyhe kék még

borozgatunk

míg fugit interea fugit én is öregszem

minden asszonyon anyám vonásait

ismerem fel a férfiakén magamét

ahogy egyik gyökér másban önmagát

kinézvén a földből meglátva a fát

őket látni feljebb tenni az lécet

még élni s gyürkőzve remélni

igazítva a legfelsőbbfokú szinthez

hogy egyszer talán felnövök

jóházból való elődeimhez

Most már

a páncél eddig védett

most már fázom benne

Múlt

mi innen taszigáltuk

ők onnan taszigálták

szél fúj rajta át

Fegyverletétel

zebrát festek a szívemre

átkelhetsz rajt veszélytelenül

E. Cardenálnak

trappisták imádkoznak

kaszárnyákban szól a kürt

egy kereszt vérzik

a szorongás cipruságyán

sírnak az asszonyok

csillognak a szuronyok mint a staniol

s a csillagokra csavart alumínium reklámfények

egy másik földrész

törvényenkívüli égboltján

kolibrik flamingók

meggyalázott éjszakák

vadrécék puhakék vé-je vonulása

egy krómfényű DC szuperszonikus alatt

kisfiúkorodban szőke voltál

Thomas Merton is

kamláslit hordtál

fehér volt kezed

fehér a szíved is

nem tudtad mért ragyognak

rajt stigmák

meddig ér a szögesdrót Ernesto

hogy mindenütt látjuk

legyőzhetetlen

és

szívdobogtató

Bekerít

átvészeltük ezt is azt is

átvészeltünk annyi mindent

vagy hisszük legalább

bátrabban néz a szem

bízóbban lép a láb

átvészeltük

bár ki tudja mi maradt vissza

bennünk tumor skarlát himlő

rák fekély

mit a szem arcunk álarcai alatt

bőrünk tükrein át

hajszálgyökérig kutató se lát

csak egy árulkodó

mindent rejtő árok

halkan vájt redő vonás

– mint ütközetben a titkolt végbomlást

jelző visszavonulás –

mélyszántás a száj mellett

homlokon a szemtáj szögletén

fölfedezhető

a ránk fogott puskacső

a ránkhuhogó tetemrehívás

csak másoknak jól látható

a beavatottaknak

csalhatatlan tényvázlat szavát

cinkosan falazó

hátunkmögötti bizalmas pusmogás

érezzük kivédhetetlen

mint egy hirtelen igazoltatást

tudjuk szívtájunk tapogatva

hogy nincs kimagyarázkodás

nincs alibi mellébeszéd csalás

kerít kerít az álarcos nagy Ősz

s ama titkos végső fordulónál

ránkdobja kényszerzubbonyát

Még az előbbihez

átvészeltük

mit

a kort a

tegnapot a bajt

csak éppen őt

nem tudjuk átvészelni

a folyton űző ragályt

a romboló időt!

Odysseus

elég! elég volt

a víz a szél a távol a tenger

a sásízű csönd

a látvány

igézet és a bolyongás

valahol vannak tengerek

valahol vannak Tróják

vágyad már mindenütt

hazát nyugalmat vél

szíved Ithakát lát

mereszd a szélbe szemeid

vondd le vitorlád

Tüleion

(Dagály)

recseg az ereszték

világnyilallás csontjaimban is

friss szél sikál a tavasz fedélzetén

de nem neked újul a tenger

nem neked újul a víz

hazaértél örök bolyongó ideje

hajózd be a magad partjait

P. S.-hoz

Ikontöredék emlékezetből

már a tejet foggal haraptad

az égből is egy darabot

magasra dobtad magadban a napot

utad nem volt mindig egyenes

legtöbbször hegyre vitt

a boldogság lekörözött

az óramutató többször elhagyott

tested bilincse többszáz tonna föld

válladon csillagok

egyszer a hír is belédkapott

mint Absalon haja a fába

különben is porból vagy

porba térsz

hiába motyogsz te árva

nem rád szabták

a kor lötyög rajtad

egyébként a fejed fölött

fukar szikrát vet a fény

s nem tudni még hurok

vagy gloriola

A fények rézsűt esnek

terelget némi fényt

még összemarkol két marokkal

kéket napot féltenyérrel az ég

s szűkmarkún osztogat

nocsak

nem így volt elébb

sorsunk kerítve keringve hull alá

lepöng egy egy levél

míg a győztes Vé szemhosszan terül

ollójába zártan sorsunk fogalmazza

fönn zord vadlúd-él

didergőn legbelső-magunk

a lélek kabátját gomboljuk szorosra

bár csak köznapin mint Caesar a kopasz

(nézd Arhesilaos szobrán csak őt)

mindennapi babért gondolva homlokunkra

a sötéttől egyre távolodva

a belső fényhez egyre közelebb

kaptatunk éveink hegyére – az útra

oda-odatapintva szívünkre

akaratlan is értve hogy a mérés

ezúttal újra

elkezdődött

s épphogynem végleges

Verőfény naplementi

verőfény

színültig teli

színarany kád a világ

virág őszi virág

felkap a zsongás zümmögés

megbabonáz e buzgó hadművelet

az utolsó méhek gyűjtenek

ezer kéz harácsol de nem kapkodás

üvegzenéjű szomj-gyönyör

világszorgalmú fuvarozás

fénylő megtárulkozás síkos öl

gyűjtenek a fák

egek és földek fénylenek

rám is hull belőle

röntgen-sugár kutat

próbálom rejteni üres kezeim

te mennyit gyűjtöttél

mutasd

Végül II.

egyszer eljön Szent Ilona is

erős leszek és nyugodt

és megbocsájtó

nem bukott császár

nem tépett gloár vesz körül

nem meghiúsult álmaim

rámkényszerített békekötések

kicsorbult kardok

tépett zászlók selyme –

szentek nyugalma

mi volt az életem

sok kicsi halál

sok kis föltámadás

lesz mit úgy fogok hívni belőle Róma

Pilisek és Somogy és Páris

egy icipicit nagyobb szemhatárt Európa

a világot hagyom –

és visszatér sok megfutott légióm

kereketoldott barátaim

ha szólok csak ennyit Wagram

csak sikereim

s nem mondom ki soha Waterloo

Bocsáss meg

lehet, hogy vannak héroszok,

egetvívó csodák,

titánok, hősök, eszelősök,

emberfeletti óriások,

egekbenyúló fák,

ibolyántúli-kékek,

ultraviolák

én nem vagyok az

mindvégig ember maradtam

róva körre kört,

két szemem volt,

két lábam volt, két karom,

bocsáss meg,

hogy Feléd is csak két szárnnyal

repültem,

a harmadik letört

A századvég alkonyára

lihegsz

a végső váltás közeleg

át kell adnod a stafétabotot

meddig vagy még erőd mennyire futja

lehetnél Jázon vagy az iónok lantja

betonhuzalokon nem tudsz muzsikálni

bús bikafej busa szarva közé feszített

sár-vonódból kicsap az iszap

elátkozott nylon s üvegpalotáid

csonttal-töltött poharak

kívül a hideg semmi

belül a hideg semmi

neon neon neon

nem lehet felmelegedni

csoda ha menekülsz a földről

más csillagra vágyol

mindennap százezer géped startol

elszállna végképp vissza se térne

boldogságod hazudott paradicsomából

lám átnedvesedett a lőpor

felbomlott a vér ízetlenné vált a só

megöregedett szemed

kutaid mérgezettek

baj van végképp veled

szeretnéd kicserélni utolsó zsigered is

már nincs benned természetes

protézis minden porcikád

imádod az istened

elég volt háborúidból

nem adom áldásomat rád

utáljuk gerincpuhító kedvezéseid

glorifikált luxusos légfékes liftjeid

neonok sárga vizeletét sok higanygőz-pocsolyád

torkig vagyunk ellentmondásaiddal atomoddal

szuperszonikus gépeiddel kivégez őrült fizikád

ötszázmillió kéményedből ontod kivédhetetlen kormod

kikészít infarktus agygörcs tudathasadás

szelidíthetetlen vadállat téboly veti ránk magát

mit számít hogy hébe-hóba

bor is volt a borba

sikereid se tagadjuk

föntjártál a Holdba

de valdd be magadtól is menekülsz

átültetett szíved nem bírja tovább

halálaid rettentő élethűen csinálod bennük ülsz nyakig

míg végkép elterülsz

s műanyag végbeled visszaokádja a szádba

történelmi ürüléked féligazságait

Kéziratszélre

a karaván halad

zörögnek az akták

már iktatják öröklétem

készül számomra valami csipet

nem osztályonfelüli

de echt honi halhatatlanság

kezdődik a bújj bújj zöldág

kezdhetitek gyűjteni botlásaim ballépéseim

pár bölcsmondásom bolondériám

kihangsúlyozva mily merészek voltak

sikertelen s balga álmaim

bohóságom gyarlóságaim

hogy megfonjátok legendám

szebb emlékemet

hogy csillagot egyetlent se hoztam

le az égről

szavaim búzája közt konkoly volt pipacs

hogy sárkányt egyetlent sem öltem

fakardom volt s homlokomon

műdicsfény művirág-babér

bújj bújj zöldág

hogy nem volt semmi rendkívüli bennem

ha mentem mindig lábaimon jártam

hogy könnyeimben H2O-t

s némi enyhe konyhasóoldatot találtak

de meztelen szívvel átláboltam a senkiföldjén

s ha tűzszünet volt írtam verseket

Egyszóval

szép lehetett volna arcom

de Sámsonéra hasonlított

s ti rögtön

szemátültetésről fecsegtetek

szám Cassandráé s Kalibáné egyben

nem tudott koldulni

jósolt és káromkodott

homlokomon tüzesabroncs

töviskorona

kezemen sebhelyek

másik arcom sosem láttátok

pedig az is volt

Emeltetés

ím itt az ősz

megjött

új rendet rak

forgatván új rendeket a szél

nem réti fűből tündökletes villáján levél

megforgat minket is

úgy forgat forogván

jövőnk íze vár új kapaszkodás

előre föltörés töretés nem balos kapkodás

így lesz hullásunk – s ez nem kevés –

sorsunk betell, növekedés

emeltetés sok hullással fényre

egyre magasabbra

egy újuló és újabb tavaszba

ágat koronát hajtató

példa rá a levél

ím itt az ősz

megjött lázadó főm új lázzal koszorúzván

bent néma rend készülődés

ma holnap évre ahogy Ő akarja

megyek hulló levelekkel

mindegy melyik kor

mikor

s ki emel fel

Leltár

se szent se hős se gyáva

nem vagyok

láttam fehérben almafákat

hittem angyalok

láttam Párist Rómát Berlint

láttam hidakat

a Tiberist mikor áradt

a Dunát csaknem kiapadt

láttam Veszprémet Ozorát Bakonyt

Koppány s Sobri jelét a fán

a Rinyát Pilist Somogyot

azt mondtam hazám

láttam a Békét éppen koldult

állt vakon az utcasarkokon

egy világot mi összeomlott

Hirosimát mit elvitt az atom

Gandhit János pápát predikálni

Picassot Braqueot parancsolni a falon

Le Corbusiert vasbeton-ravatalon

láttam fűszálat galambot szélben

korom vasban vérben ázni

hidat verni szívet átültetni

láttam az embert a Holdra szállni

nem nagy a leltár csekély a végszó

a Föld forog sok százezer tenageer-halottal

úton vagyunk pár millió éve

jó lenne hazatalálni

Hálaének

mint a fecskék

szívmélyt hordom

végkép drága

képedet

gólyafészkes

csonkatornyod

csigám bicskám

kisostorom

mi füved közt

elveszett

napraforgós

tarlók ízét

kalász s címer-

tengered

minden kezdést

a pendelyes

gyerekkori

éveket

első verses

meggyűrt írkám

a kisbetűt

a nagybetűt

te vezetted

kezemet

vízimalmunk

Búgógáton

Ozorán a

fészkeket

Rinya hídját

jegenyéket

fölöttük hold-

ékezet

Somogy Somogy

hétszilvafás

kék katángos

névjegyed

villámgyújtott

pörzsölt szilfát

férfikor

gerezdedet

ahogy felém

jössz a múltból

tündökölsz mint

bronzveret

ősök álmát

dombok alján

sámán csihol-

ta tüzet

anyám dalát

apám sírját

mindent és

mindenfelett

édes hazám

a kezed

mely közelgő

őszömön is

fényesíti

egemet

mely ringatja

majd koporsóm

ahogy éppen

hatvan éve

kisbölcsőmben

rengetett…

Ikontekintetű 1971-től

Játékszabály

Tarsisba hajtotta

álomra fejt

a tagadás dac

ölébe ejtve

kísérte még az Úr

kegyelme

az előle szökőt

fölébredt

szűkölt

akár az eb a farkas

nyítt

rejtve szégyenét

s tördelte kezét

hogy meglátta Ninivét

Imitatio Christi

szemeink

kiéhezett csendben

a kosár a kenyér

aztán a háló

aztán a lépteid

aztán a sebhelyek

ránkfeketedett

bűneink

túlméretezett

ragyogásban

Mi marad

az emberiség közös emléke kevés

végül is mi marad az ólak

a börtönök helyén

a kivégzőhelyek kopár díszlete

mármár illetlen illata

máló kígyóbőr Laokoon csontján

Sámson lenyírt haja

Júdás kötele

Raszkolnyikov baltája

Sokrates bürökpohara

Elrendelés

telik a föld

lombbal kacattal

a haj fehérrel

sóhajjal a beszéd

az arc írásjelekkel

lázzal vésővel-mért

nem fordulhatunk vissza

Ninivéből

Tarsis fele többé

nincs hajó

Admiratio ultissima

a gyerekkor tisztáramosott utain

kamasz álmaim erdei mellett

a férfikor elérhetetlen egei alatt

szögesdrótok kifeszített mérföldjei

lövészárkok kaszárnyák arzenáljai közt

vágóhidak máglyák

a világ véres arénáján át

térdmagasságig vállmagasságig

stroncium és atomsugarakban

bandukoltam Feléd

kettőn csodálkozom

hogy szemed se rebbent

pedig mindent láttál

s hogy ideértem

Gyertyaszentelő

apámtól e szemállást örököltem

anyámtól e félmosolyt

hordom őket föltámadásig

ketten osztoznak arcomon

szobruk vagyok

szobruk minden lángos rózsatő

áldoznék értük galambfiat

itt üldögélnek szívemen

hangjuk esőkből hallgatom

Ikontekintetű

Anyám Te Édes

Mennyit írtam Rólad

Tavaszhomlokú

Februári menyasszony

Ikerszivárvány

Virágmosolyú

Károly Anna

De szeretem

Fiatalkori képed

Most már csak szent

Most már csak jó

Ikontekintetű

Minden elszállt

Minden lekopott

Levelek lehulltak

Utolsó kocsányig

Tövig égtek a csillagok

Ebben is benne vagyok

Feketehétfő

REKVlEM ÉDESANYÁMÉRT

Tulajdonképpen

Most már mindig

Tolmács kéne

Hogy csendbeborult

Őszi szavaim

Lefordítsa

Máségövű zenére

FEKETE HÉTFŐ

1973. július 16

annyi se volt

vagy csak annyi tán

lehullt egy levél

hisz annyi maradt a fán

annyi se volt

vagy csak annyi még

az is lehullt

mi fönt volt az elébb

annyi se volt

vagy csak annyi már

elszállt a madár

elfutott a nyár

annyi se volt

vagy csak annyi még

előbb tündökölt

beborult az ég

annyi se volt

vagy csak annyi lett

besötétedett

besötétedett

ÉGSZ BENNEM

égsz bennem lángnál konokabban

bárha visszahozhatnám mosolyod

kék szemeid ibolyántúli enyhületét

bár csak körvonalakban

bár csak töredékben

lánggal koszorúzottan

jánosbogárnyi villanás

fényerejével

mért ne lehetne így

mi tegnap

pár napja

mi harminchat évig így volt

most benyitok Hozzád

szobádba

most mosolyogsz

most mesélsz

most megköszönöd a virágot

most megáldsz

szent tiszta kezeddel

most megidézlek

kilencvenkilencedik reggel

óh jaj

azóta vagy a sírban

ennyiszer téptem le a naptár

egy egy lapját nélküled

az én Trójám ledűlt

llionom leomlatt

beszakadt Pompejim Herkulánumom

a Nap elsötétült

komor fellegek csüngnek

konokul keményszik a láva

ki tett fehér botot kezembe

s ki veszi ki

ki szán jaj senki soha többé

születni egyetlenegyszer

meghalni minden percben lehet

örökké

BETEHETETLEN

tudtam egyszer elmégy

itthagysz mindent

magaddal viszel mindent

de nem sejtettem

hogy nyitva marad

betehetetlen az

ajtó utánad

tegnap óta

kisebb a hold az égen

kisebb a nap

s minden út elfordul

a temető felé

SOHA FEKETÉBB

ki akart engem szentképnek

ha nem Te

gyertyatartónak fénynek

Grálnak

soha feketébb csendet

soha feketébb madarakat

feneketlenebb hallgatást

mi értelme tovább

csak érted tündököltem

ARCOD

a te arcod is eltűnt

a világból

annyi van csak jelen belőle

amit én hordozok

SEMMISEM

tudtam

semmisem vihet el

semmisem hozhat vissza

elmentél

semmisem kezdődik el

semmisem folytatódik

semmisem fejeződik be

sötétség térképe ez

léptékhossz egy a végtelenhez

tücskök fekete transistorán mérem

milyen mély az ősz

milyen fekete az idő

MIT CSINÁLJAK

mit csináljak a szavakkal

ha meg se hallod

a betűkkel

ha el sem olvasod

virágaimmal

ha meg se látod

mondogatom verseim becézlek

nem is mosolyogsz

még kezedet sem emeled fel

ők is némák

akár a szemed a szád

valamikor elfértem szíved alatt

mért vagyunk mindketten

oly tehetetlenek

mint letört lepkeszárny

TÁRGYAID

szívem megszakad

a cipőd

ahogy itt áll

az ágyad előtt

nyolcvannyolc évig

mit tett meg e láb

az egyenlitőt

s még felét legalább

kikísérte Őt

Apámat

három lányodat

s járta a temetőt

szívem megszakad

csak állnak

állnak örökké

az ágyad előtt

a világvégeelőtti

vonulásban

tiszteletedre ők

tisztelegve elvonulnak előtte

a többi cipők

SOHA TÖBBÉ

madarak mélabúja

virágok szomorúsága

gerlicecsontú idő

végetér

a tojáshéj lehull

a napok kitollasodnak

a fészekből kirepülnek

neked

nincs vissza

soha többé

MAGUNKRAMARADTAN

élünk

a mindentszétszabdaló mában

szobájában a szobában

tűnődünk ,milyen volt'

,hogy szerette'

s kezdődik a kirakós

összerakós

nyúlunk a fehér botért

kezdődik az emlékezés

VÉGÜL MÉGIS

összezsugorodott lekicsinyült világ

emlékek

képek szobád falán

földrészem ennyi küszöbtől asztalig

asztaltól ágyig szekrénytől ablakig

világcella

világmagány

itt voltál itthon

ez volt a hazád

mosolyod tükre képernyője arcaidnak

sóhajod erdője szavaid tanúja

imáid antennája szobád

végső jelenlét

utolsó héjjad oltalmad

utolsó lépésed végső szárnycsapás

lélegzeted

emberi éghajlatod

szelíd domesztikált

lakható vitrined Ékszerem

nyolcvannyolc évig kerülgette

a halál

végül mégis rátalált

TE MINDEN

sorsod már emlék

Te Minden

megismételhetetlen

emberi létű

szakadatlan feledés

folyamatos föltámadás

INICIÁLÉK

kezdődő iniciálék

madárív

katedrálisok

földmélyi sugárzás

emléked golfáramai

ahogy

fölmelegítik a csendet

TIED

tied bennem e csend

tieid a napok

kedd szerda csütörtök

péntek szombat

miket viszek cipelek

s tied reményem

hogy elérlek

icipici csillag

életem felett

MINT VAGONLAKÓ

mint vagonlakó

mindennap kisöpröm szívem

emlékeim

de már nem utazok

nem nő a sín s a kerekek

mozdulatlanok

NEM LEHET

nem lehet többé inkognitóm

fölismerhettek

a tegnapi sebhely mellett

mindennap új van

ORVOSI LELET

hiányod égetett

rajtam

égési sebet

Füvekre hajlik a dér

most már onnan bentről

örökké fúj a szél

most már onnan bentről

örökké havazik

most már onnan bentről

örökké megy le a nap

nem törli le senki

a deret szívemről

Donum

kaptál egy arcot

apád anyád arca

kaptál egy nevet

hordozd becsülettel

kaptál egy kezet

ne ereszd el ne ereszd el

kaptál egy szívet

igazíts rajta ha tudsz

kaptál egy világat

javíts rajta ha tudsz

kaptál egy életet

viseld el ha tudod

kaptál egy napot

még mindent jóvátehetsz

Dédelgesd

korom mindenből kivonta az aranyat

vasból a szentek költők feje fölött a nimbusz

vasból a királyok koronája

madarak éneke

pillangók szárnya

aztán ahelyett is műanyag

majd műanyag-pótlás csupán

szomorú háromkirály

óvd dédelgesd azt a keveset

mit anyád szívéből kaptál

Precízen

az öröklétbe ez is beletartozik

egyszer mikor késett a vonat

s az Élethez nem volt csatlakozás

s egyszer mikor oly pontos volt

mint a halottaskocsi

mely ajtóm előtt megállt

Átlábalok

átlábalok a hatvanon

elsodort gázlóin éveimnek

átlábalok ezen a nyáron

magam Szent Kristófja

vállamon magammal

kezemben nyíló nyírfaággal

átlábalok szíveteken

könnyeimen

emlékeimen

kiöntött felduzzadt

mellékfolyóin életemnek

itt ott egy mosoly vízrelökve szigetnek

egy egy virág lámpásnak ablakba téve

hogy világítson

hogy megszárítsa csillagra akasztott gúnyám

hogy alhassak fűre dülve

mielőtt a csélcsap őszi tücskök

hegedűiből

elsöprő vihar szívemre dülne

mielőtt lezúgna leszakadna

a hólavina hóorkán vicsorogva

a ha engem nem találna

zúdulna dőlne síromra

mégse féltsetek

szívem akkor sem tudja betemetni

mert bizton megjön tavaszunk

virágzón előrelépünk

non amnis moriar suttogják a fák

velük verseim

még kicsit élünk

Úgy kezdődik

úgy kezdődik

ez az őszi zümm-zümm

őszi lejtéssel

őszi fán

mint valami

őszi bú – doromb

őszi pentaton

parasztgregorián

Ezúttal is

ezúttal is rászedett bennünket

besurrant tolvajmód becsempészte magát

mint trójai faló az Ősz

áznak a szalmakazlak

áznak a városok

gubancos csikaszok nyúzott lófejek

megkínzott csontú gerlicék

elvéreznek a füvek

veri a szőlőt földönfutó fákat

didergő harangszót

hatvan évemet

szívemet számat szememet

kezeimen a sebeket

ameddig látok a világot

kigyúlt az erdőn az első skarlát levél

tilos átkelés?

bordély?

útbeszakadás?

sorompó?

egy szerelvény utolsó vagonja?

vészkijárat az év háromszázhatodik ketrecéből?

mely mint ostromállapot bekerít fogva tart?

szökj meg magadtól! mondogatom

bizony jó lenne valami szép

megvesztegető

kevésrizikós visszavonulás

mint Zrínyié – fordítottan

szökj meg magadtól

ne is találkozz vele

aranyvállapos szegénylegény

ágakat tördelő útonálló részeg

trágár utcaseprő

évszaki szemetesláda

csapdája nyárnak virágnak

tücskök fojtogatója

sose hívják

sose múlik el

s viszi magával sodorja

a hasrafordított halottakat

kiszúrtszemű igazságaink

álmaink kifordított tenyerű tetemét

mindent

ami megismételhetetlen

egy világvégelőtti meszesgödröt

Kiálts Esaiás

Custos quid de nocte

1.

őriző vagy strázsa

szabad hajdúlegény

vigyázod hazád

szalmafüst térképét az estben

ahogy a meleg leves párolog

eb csahol kútlánc csönög ló viháncol

vagy dal zümmög a messzi kéken el

a lombverésen bölcső-múltba látni

azt vigyáztad most hazád

ősök lábnyomát

ős keletről nyugatra ballagót

ahogy arasznyi csiganyommal vonul

a történelmi belépőtől a mostig

s a moston át

ahogy nyomult haladt – mert ment –

hátrahagyott temetők bizonyítják

hazád őrizted s benne a magánost az egyet

az embert az egyént

apád az ősöket szépapád

bukdácsolva is araszló lépteit

vele esett ami hazával nemzettel esett

ki ha hátrálva is ment előre s föl

ha hullva is ezerszer fölállva

magasulva egyre oly magasra

törve önmaga fölé – a végső csúcsokig

saját terhében nemzetét cipelve

földre esve s Anteusként újulva szebbre

pirulva ritkulva egy-reményben ha mégis elér

talál új Meotiszt a Kárpátak közén

új Lebédiát azaz Hunniát

idő gázlóidon a történelmen át

2.

őriző mit hallasz – custos quid de nocte –

egyfelől az örök ungolást a mocsár-ingovány

lehúzó visszarántó dalát

vaksorsunk sodratát

másfelől a hídrakók a cölöpverők énekét

mert más hőmérsékletű e táj

a még hozzánk nem domesztikált

másérvényű kétélű a sors

másjárású fönt a Göncöl a Kaszás

másként pörög a por fölött a szél

másként pönög a fáról hullt levél

másérvényű a szó a vallomás

őriző vagy

szemed a magasba vesdd

az embert – besározta bár annyiszor magát –

ne sárba csillagokba keresd!

Balladáim

szarvas voltam

minden bokorban fönnakadtam

farkas voltam

minden golyó kilyuggatta bőröm

kés vagyok

magamat vágom ketté

kétszer haltam meg

kétszer támadtam föl

még énekelek

a madár még nem szállt ki

szívemből

Összegezés

ingyen nem kaptam

semmit itt

a századot daloltam

jártam aszfalton de legtöbbet

mezőn bandukoltam

tegeztem a tücsköket

a rigók letegeztek

voltak ki szerettek

s akik nem szerettek

a vers nem takart egészen

itt ott kilógott lábam

elcsórták személyimet

elorozták parazsam

ha hideg volt fáztam

elnököt nem öltem

bankot nem raboltam

gépet nem térítettem el

hír után nem loholtam

Századom

megvettem a jegyet

a belépőt megfizettem

mindenért adóztam

barátom ne vess rám követ

ha nem leszek halhatatlan

Földközelbe

mindig látványosan

mindig tündökölni akart

rögtön földobta magát hétezerre

s ámulatba térdig vállig

húzta köpte a kondenzcsíkot

ne ne dobd fel magad

itt kell ügyeid megbeszélni

megvalósítani világod

véghezvinni tetteid

itt kell találnod magadra

fűalatti szférán

földközelbe

Jelkép és vallomás

esőverte életem

napszárította napjaim

sorsom medrében botorkálok

apám anyám

őseim lelkén keresztül

megtaláltalak hazám

világító csillagaid alatt

hazatalálok Európa

Visszaszámlálás

minden voltam már

minden akartam lenni

mi lehettem volna még

megtörténtek a lehetetlenek

megtörtént minden ami lehetett

szinte ami lehetett volna még

szeretnék elférni saját sebhelyeimben

Lépésváltás

állok rivaldafényben naplemente

az a bizonyos

kezdődő megdicsőülés

szívemet facsarom

mit várnak ilyenkor tőlünk

valami ilyeneket kellene mondani

sors végzet alkonyat este

Uram maradj velem lehanyatlik a nap

nyalogatom sebeim

légy bölcs s egyben vidám

körülményeid közt ez a legnagyobb hőstett

tán az utolsó

legvégső jelenidőbe értél

Még nyílnak a

még süt a nap

még nyílnak a virágok

a madarak is szólnak

azért ez már nem az igazi

már tegnap sem volt az

az azelőtti is gyanús volt

s a jóval azelőtti

már régóta nem az

azért a madár már nem úgy szól

a tegnapi sem úgy szólt

és nem úgy szólt a tegnapelőtti

már régesrég nem úgy szól

csak az Angyal szeme ugyanaz

szemeim mögött

ahogy a Hegy mögül figyel

s nemsokára hazahív

Notes

[←1 ]

Provideálni = a szent útravalót kiszolgáltatni

[←2 ]

Szólítás = a Szentgyörgy-napkor fölmondott uradalmi béresek január elsejei költözködése

[←3 ]

Ixion = mitológiai név

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Kötetben megjelent versek

Betűrendes mutató

Puszta Sándor könyvei

A szerző bevezetője

P. Szabó Ferenc: Puszta Sándorra emlékezve

Csillagszedő 1930–1941

Vegyétek, egyétek

Hozsanna

Vándorének

Áldásféle önmagamra

Kezdés

Alkonyat

Örökség I.

Biblia

Nyári éj

Babér

Hála

Giorgone

Egyszerű dal az egyszerűségről

Számadás este

Gyalogösvény

Ősöm

Az a másik

Magyar sors

Magyarságom

Honfoglalók

Magyarok szimfóniája

Tihanyi domb

Hazám I.

Somogyi táj, aranybölcső

Bogár Imre

Áldassék

Örök embersors folytatásnak lenni

Különös, furcsa imádság

Tégy félre valamit

Magyar nyelv

Életem

Betlehemi éj

János apostol egy szirommal beszél

Húszévesek malma (Korunk falára)

Invocatio

A szentlélek himnusza

Tűzhimnusz

Genesis

Katicabogár

Mária

Vagy-vagy

Úrfelmutatás