Prohászka Ottokár

Összegyűjtött munkái

Tartalomjegyzék

Bevezetés (Schütz Antal)

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Prohászka Ottokár

Összegyűjtött munkái

Tartalomjegyzék

Bevezetés (Schütz Antal)

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció Prohászka Ottokár püspök 25 kötetes Összegyűjtött munkáinak (szerkesztette Schütz Antal) teljes tartalomjegyzéke és a kötetek elején található bevezetések gyűjteménye, melyet a szerkesztő, Schütz Antal írt. Az Összegyűjtött munkákat a Szent István Társulat adta ki 1928–29-ben. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáinak teljes tartalomjegyzéke

1. kötet: Isten és a világ. Missziós levelek

2. kötet: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat

3. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I.

4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül II.

5. kötet: A diadalmas világnézet

6. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I.

7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról II. Élő vizek forrása

8. kötet: Magasságok felé

9. kötet: Világosság a sötétségben. Pásztorlevelek

10. kötet: Korunk lelke

11. kötet: Kultúra és terror. A társadalmi kérdés

12. kötet: Ünnepnapok. Emlékezések

13. kötet: Élet igéi I. Beszédek

14. kötet: Az elme útjain. Bölcseleti dolgozatok

15. kötet: Hit ész ész. Hitvédelmi dolgozatok

16. kötet: Utak és állomások. Útirajzok és -naplók

17. kötet. Élet igéi II. Beszédek. Az Úr ünnepei

18. kötet: Élet igéi III. Beszédek

19. kötet: Új elmélkedések

20. kötet: Az Úr házáért

21. kötet: Az igazság napszámában

22. kötet: Iránytű

23. kötet: Soliloquia I.

24. kötet: Soliloquia II. Élet kenyere

25. kötet: Sion hegyén

Schütz Antal: Bevezetések Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái köteteihez

1. kötet: Isten és a világ. Missziós levelek

2. kötet: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat

3–4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I–II.

5. kötet: A diadalmas világnézet

6–7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I–II. Élő vizek forrása

8. kötet: Magasságok felé

9. kötet: Világosság a sötétségben. Pásztorlevelek

10. kötet: Korunk lelke

11. kötet: Kultúra és terror. A társadalmi kérdés

12. kötet: Ünnepnapok. Emlékezések

13. kötet: Élet igéi I. Beszédek

14. kötet: Az elme útjain. Bölcseleti dolgozatok

15. kötet: Hit ész ész. Hitvédelmi dolgozatok

16. kötet: Utak és állomások. Útirajzok és -naplók

17–18. kötet: Élet igéi II–III. Beszédek

19. kötet: Új elmélkedések

20. kötet: Az Úr házáért

21. kötet: Az igazság napszámában

22. kötet: Iránytű

23. kötet: Soliloquia I.

24. kötet: Soliloquia II. Élet kenyere

25. kötet: Sion hegyén

Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáinak teljes tartalomjegyzéke

1. kötet: Isten és a világ. Missziós levelek

Isten és a világ

Előszó a második kiadáshoz 3

1. §. A személyes Isten és a hit 5

2. §. Kozmológikus érvek

I. Az okság elvéből vont érv 10

1. Metafizikai eljárás 11

2. Fizikai eljárás 19

II. A dolgok specifikus különbségeiből vont érv 28

1. A vegytani elemek különbözősége 30

2. Az elemek különböző összetételei adják a fönnálló világot 31

3. Az összetételek fölött állnak a sajátos alakkal bíró testek 32

4. A világszerkezet esetékessége 35

III. A kozmológiai érvek nemcsak alakító, de teremtő ősokot bizonyítanak 39

IV. Kant ellenvetései a felhozott kozmológiai érvek ellen 51

V. A világ végessége térben és időben 56

VI. A világmegifjítók más ellenvetései 67

VII. A pantheizmus állásfoglalása a kozmológiai érvekkel szemben 73

3. §. A teleológikus érv

I. Az egyed és a célszerűség 84

II. Az egyedek kölcsönös viszonya 89

III. A célirányosság konkrét kimutatása 105

IV. Isten léte a valószínűségi számításból 120

4. §. Az ősnemzés 128

5. §. A leszármazás problémája

I. Bizonyítja-e a szisztematika a leszármazást? 137

II. Bizonyítja-e a morfológia a leszármazást? 142

III. Bizonyítja-e az embriológia a leszármazást? 148

IV. Bizonyitja-e a paleontológia a leszármazást? 154

V. Bizonyítja-e a közvetlen tapasztalatunk a leszármazást? 162

6. §. A darvinizmus

I. A species a természettudományban 164

II. A darvinizmus tarthatatlansága természettudományos alapon 167

1. Variábilitás, milyen Darwinnak kell, nem létezik 168

2. Öröklés, milyen Darwinnak kell, nem létezik 174

3. Létért való küzdelem, milyen Darwinnak kell, nem létezik 176

4. Ivari kiválás, milyen Darwinnak kell, nem létezik 180

III. A darvinizmus tarthatatlansága bölcseleti alapon 182

1. A variábilitás nem magyarázat 182

2. Az öröklés nem magyarázat 184

3. A természeti és nemi kiválás nem magyarázat 184

4. A „létért való küzdelem” elvének tehetetlensége 186

5. A kölcsönös változás 190

6. Az utánzás „elve” (mimikri) 196

7. §. Az Isten kormányozza a világot 201

Zárszó 209

Missziós levelek

1. A szeretet missziója 213

2. „Ti vagytok a föld sava” 214

3. Jöjj el, Szentlélek Úristen 217

4. A Grande Chartreuse silentiuma 218

5. A legszebb dal motívuma 220

6. A szeretet ostroma 221

7. Tanulságok az inaszakadt történetéből 223

8. Szenvedő lelkek szamaritánusai 225

9. Adventi remények 227

10. Újévi ajándékunk 229

11. A mi nagy hivatásunk 231

12. Uram, a szemedet is kérem 233

13. Az élet újsága 235

14. A lélek májusa 237

15. Az igazság lelke 239

16. Az élet tarlóján 241

17. Isten nyomaiban 243

18. Szentek közössége 245

19. Coelestis urbs 247

20. „Ahol a szived, ott a kincsed” 249

21. Vir desideriorum 251

22. Töretlen utak 253

23. A mi húsvéti imánk 255

24. A lélek tavasza 257

25. Az élet koszorúja és értelme 259

26. Hit és honszeretet 261

27. Aggódó szívek zsoltára 263

28. A haza vértanúi 265

29. A közösség lelke 267

30. Pax hominibus bonae voluntatis 269

31. Könnyes Alleluja 271

32. A kereszt bölcsesége 273

33. Az örök élet dala 275

34. Vérrózsás májusban 276

35. Csitt, ne kételkedjél 278

36. Kifogyhatatlan lelkiség 280

37. A lélek pacsirtaszárnyai 282

38. Jeruzsálem, az örök vigasznak városa 284

39. Évvégi harangszó 287

40. Eleven kapcsolatban a világgal 289

41. Falábú emberek 291

42. A mi szeretetünk harcos lelkiség 293

43. Szent önzés 295

44. Két levél az élet két frontjáról 298

45. Tavaszi ébresztő 299

46. Reggeli ablaknyitás 301

47. Vér és tűz 303

48. Szegény székely nép 306

49. Isten új világa 307

50. Királyi programm 310

51. A szociális világ porondján 312

52. Magyar nagyböjt 314

53. Földi és égi szeretet 316

54. Május tövises-rózsás Királynője 319

55. Szolgáló szeretet – uralkodó szeretet 321

56. A jóság körforgása 323

57. Örökérvényű felebaráti szeretet 325

58. A mi De profundis-unk 327

59. Karácsonyi szent öröm 329

60. Nőmozgalmi feladatok 331

61. Szentkép – életkép 333

A kiadó jegyzetei 336

2. kötet: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat

Előszó 1

I. A bánat bölcselete 3

II. A Messiás bűnbocsátó hatalmat hozott s hagyott maga után 21

III. A bűnbocsátó hatalom bírói hatalom 37

IV. Az egyház bűnbocsátó hatalma föltétlenül szükséges és általános 44

V. A halálos bűnök a szentírásban s az őskereszténységben 60

VI. A bűnös az egyház lábainál 75

VII. A bánat theológiája 83

VIII. Az erősfogadás 113

IX. A bűnbevallás megrendítő hite s gyakorlata 118

X. A gyónás s a gyónási titok 144

XI. A gyónási parancs 157

XII. A gyónás haszna 164

XIII. A feloldozásban föltűnik a keresztény penitencia szentségi méltósága 176

XIV. Kik köthetnek és oldozhatnak bűnöket az egyházban? 203

XV. Mikor adta meg az egyház a bűntől való feloldozást? 209

XVI. Az elégtétel 218

XVII. A kánoni penitencia története 236

XVIII. A II. ezredév kánoni penitenciája és a búcsú 258

XIX. A kánoni penitencia sorsa s az elégtétel szelleme a XIII. századon túl 268

XX. A penitenciatartás kiszolgáltatásának szertartása 274

A kiadó jegyzetei 281

3. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I.

Előszó 1

I. Az Isten nyomain 6

II. Visszafelé 19

III. A föld mechanikája 28

IV. A Kant-Laplace-elmélet 36

V. A föld kezdetleges alakulása 57

VI. Kőzetek 69

VII. A víz műhelye 82

VIII. A szárazföld kiemelkedése 93

IX. A föld modern ábrázata 122

X. Formációk 139

XI. A klimák 160

XII. A geológiai katasztrófák s a vízözön 186

XIII. Föld és élet 236

A kiadó jegyzetei 251

4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül II.

XIV. Égi világok 1

XV. Régi világok 13

XVI. Fejlődő világok 25

XVII. Ember és evolúció 60

XVIII. A föld korszakai 78

Ókor

1. Kambri, sziluri, devoni formáció 83

2. Kőszénformáció 88

3. A diaszformáció 98

Középkor

1. A triász 101

2. A jura 105

3. A kréta 117

Újkor

1. Harmadkorszak 121

2. Diluvium 133

XIX. A mózesi teremtés-történetnek értelme 149

XX. A szellemek oszlása 164

XXI. Nagyrabecsülés és fegyverbarátság 177

XXII. A modern ember vallásossága 184

Függelék

A föld titkai (1902) 205

Pluto vagy Neptun (1903) 210

Miért és hogyan működnek a tűzhányó hegyek? (1903) 214

Jeges kozmogónia s lelkes világnézet (1912) 219

Új kozmogónia (1912) 239

A kiadó jegyzetei 257

5. kötet: A diadalmas világnézet

Pro domo 1

I. A szél fordul 9

II. Világnézetet keresünk 18

III. Harmonikus világnézet kell 23

IV. A vallásos világnézet 29

V. Honnan? 32

VI. Hová? Minek? 38

VII. A vallásos világnézet hatalma 42

VIII. Ki ad nekünk erőteljes, harmonikus világnézetet? 50

IX. A természettudomány világnézetet nem ad 56

X. A modern filozófia sem nyújt világnézetet 63

XI. Az eszmék esélyei 75

XII. Az esélyek törvényei 88

XIII. A természet szeretete 94

XIV. „Erős érzékiség” 107

XV. Kéj és szeretet 120

XVI. Élet és egyéniség 129

XVII. „A szép egyéniség” 140

XVIII. Az arisztokrata-nemzetség 148

XIX. A mi Urunk Jézus Krisztus 155

XX. Az Isten országa 171

XXI. A halhatatlanság 182

XXII. Egyház és modern világ 206

XXIII. Tekintély és szabadság 225

XXIV. Az evangélium s a munka 239

XXV. Az evangélium s a szociális fejlődés 248

Függelék:

Harc a félszegségek ellen 259

Régi és új utak a hitvédelemben 276

A kiadó jegyzetei 279

6. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I.

Előszó 1

I. Advent

1. Mi az advent? 7

2. Az advent homálya 8

3. Az advent Krisztus-várás 9

4. Adventi erőszak 11

5. Adventi programm 12

6. Az advent várakozásteljes, sejtelmes idő 14

7. Isten-keresésem szenvedélyei 15

8. Az Úr igéje Jánoshoz 17

9. A puszta embere 18

10. Tartsatok bűnbánatot 18

11. Gyakori gyónás 20

12. A bűnbánat magábatérés 21

13. Az Isten országa 23

14. Az „ország” Ura 24

15. Az Isten országa bennünk 25

16. Az Isten országa a világban 27

17. A bennünk való mennyország további kifejlődést sürget 28

18. Előkelő, adventjáró szerénység 30

19. „Viperák fajzati” 31

20. A modern lélek útjai Istenhez 33

21. Mester mit cselekedjünk? 35

22. Az erős Isten 37

23. Bűn-megvallás 38

24. Keresztelő szent János 40

25. Prófétai lelkek 41

26. „Ki vagy te?” 42

27. S ki vagyok én? 43

28. Az eredeti bűn 44

29. A diadalmas Asszony 45

30. Közeledik a mennyek országának újjáalakítója 46

31. Elközelgett az Isten országa a szeplőtelen Szűzben 47

32. A Szent Szűz egyénisége 48

33. A Szent Szűz pszichológiája 50

34. A Szent Szűz arca 52

35. Az érintetlen szépség 54

36. Szűz Mária páratlan szeplőtlensége 55

37. Hogy szereti Isten a Szent Szüzet? 56

38. Immaculata 57

39. A „nagy jel” az égen 59

40. „Lábai alatt a hold” 59

41. A nagy jel az égen az asszony 60

42. A szeplőtelen fogantatás kihatásai 61

43. Gyümölcsoltó Boldogasszony 62

44. „Küldeték… Istentől” (Luk. 1,26) 64

45. „Üdvözlégy malaszttal teljes” 65

46. Mária foganása 65

47. Credo 66

48. Jézus lelke 68

49. Jézus lelkének mélysége 69

50. Jézus első imádója a Szent Szűz 70

51. Jézus lelke a vallásos lélek mintaképe 71

52. Sarlós Boldogasszony 73

53. Mária és Erzsébet 74

54. Magnificat 75

55. Szent József nyomában 76

56. A várandós Szűz 76

II. Karácsony

57. Az Úr Jézus jövetele 78

58. A betlehemi barlangban 78

59. A Szent Szűz karácsony-estéje 79

60. Három visszapillantás a szent éjbe 81

61. Kilátások a barlang szájából 82

62. A Szent Szűz bölcsődala 83

63. Betlehem 83

64. A Szent Szűz és a gyermek 86

65. A karácsonyéj kerubja 87

66. Jézusnak földre-lépése 88

67. Jézus lelkének főindulatai 89

68. Jézus hármas szeretete 90

69. Jézus lelkének élete 91

70. Az Isten, a Szent Szűz s Jézus lelkének karácsonya 92

71. Pásztorok éjtszakája 93

72. „S ez lesz nektek a jel” 94

73. Miért hívja a pásztorokat? 94

74. Az angyali ének 96

75. Miáltal leszek boldog? 97

76. „Jesu, gaudium Angelorum!” 98

77. A pásztorok hódolata 99

78. Szent István vértanú napjára 99

79. Az első diakónus 101

80. Evangélista szent János ünnepe 101

81. A legnemesebb imádság a hála imája 102

82. Adjunk szívből hálát az Úrnak 103

83. Újév 105

III. Jézus gyermekkora

84. Kiskarácsony 107

85. Jézus nevenapja 107

86. Jézus szent neve hatalom 109

87. Jézus neve hitem, reményem, szeretetem 110

88. Jézus, a leghatalmasabb és legszebb név 111

89. A gyermek Jézus és a gyermekek iránti szeretet 113

90. Gyertyaszentelő Boldogasszony áldozata 114

91. Purificatio et oblatio 116

92. Gyertyaszentelő – tulajdonkép pedig Szűzszentelő 117

93. Az agg Simeon 118

94. Mi az áldozat? 121

95. Háromkirályok csillaga 122

96. „Láttuk csillagát napkeleten” (Máté 2,2) 123

97. Jeruzsálem előtt eltűnik a csillag 124

98. A mágusok és Heródes 125

99. Bujdosó hit 126

100. A mágusok hódolata 127

101. A mágusok ajándékai 128

102. Missziók 129

103. Vízkereszt, az egyház katholicitásának ünnepe 130

104. Aprószentek 131

105. Gondviselés és igyekezet 132

106. A tizenkétéves Jézus a templomban 133

107. Jézust keresi Anyja 134

108. A názáreti ház szelleme 136

109. A szentcsalád 137

110. Éljünk mint a nagy családatya gyermekei 139

111. Jézus rejtett élete Názáretben 140

112. „Ecce fidelis servus” 141

113. Az ember munkája 141

IV. Jézus nyilvános működése: előzmények

114. Krisztus, hitem kútfője 144

115. Jézus megkeresztelkedése 145

116. Teljesíteni minden igazságot! 147

117. Jézus bőjtöl a pusztában 149

118. A világ kisértése 150

119. A bálvány-imádás kisértése 151

120. Krisztusi hivatás 152

121. A kánai menyegzőn 153

V. Az első húsvéttől a másodikig

122. Nikodémus: természetfölötti pszichológia 154

123. A szép lélek kialakulása 155

124. Szentlélek-járás 157

125. Így szerette Isten a világot! 157

126. Jákob kútjánál 159

127. A kafarnaumi „királyi ember” lelkülete 161

128. Apostoli hit 163

129. Az első apostolok hivása 164

130. Jézus tanító ereje 165

131. Jézus meggyógyítja Péter napát 166

132. Miért keresik mindnyájan Jézust? 167

133. A hajóról való tanítás 169

134. „Vidd a mélyre!” 170

135. A halfogás 172

136. Jézus megtisztít egy poklost 173

137. Az inaszakadt 174

138. Máté, a vámos 175

139. Jézus a vámosok között 176

140. Betű és szellem 177

VI. A második húsvéttől a harmadikig

141. A Betszaida-tavi beteg 180

142. Imádságos lélekkel keresni az Istent! 181

143. Kontempláló, imádkozó lélek 183

144. Az apostolok kiválasztása 184

145. A nyolc boldogság 185

146. „Boldogok, kik üldözést szenvednek az igazságért” 187

147. Ti vagytok a föld sava és a világ világossága 189

148. Jézus nem fölbontani, hanem teljesíteni jött a törvényt 190

149. A törvényteljesítő nyomában 191

150. Nem haragudni! 193

151. „Ne paráználkodjál!” 194

152. Uram, tiszta szívet teremts belém! 195

153. Krisztusi lélek 197

154. Szent rejtekben 199

155. Ne szemre, hanem lélekkel! 199

156. Csendes művészek 200

157. A Miatyánk 201

158. A lelki emberről 204

159. Szent igénytelenség 205

160. A fölényes jóindulatról 206

161. A mi vezérünk és mesterünk 208

162. A keskeny út 209

163. Hamis próféták, rossz fák 210

164. Krisztus kegyelmében kell élni 211

165. A kafarnaumi századossal 212

166. Poklos-tisztulás, lélek-tisztulás 214

167. A naimi ifjú föltámasztása 215

168. Ker. sz. János Jézushoz küldi tanítványait 217

169. Jézus példája a megtestesült evangélium 218

170. Ker. szent János az elvek hőse és apostola 219

171. Ker. sz. János Isten prófétája és követe 221

172. Magdolna Jézus lábainál 222

173. A hivatás elszántsága 223

174. A magvető 224

175. A konkolyhintő 226

176. A mustármag 227

177. A kovász 228

178. A drágagyöngy 229

179. A Krisztus-követéshez tettrekész, egész ember kell 231

180. Viharban a tengeren 232

181. A két ördöngös a gerazénusok földjén 233

182. Jairus leánya 235

183. A vérfolyásos asszony 236

184. „Ki illetett engem?” 238

185. A názáreti zsinagógában 238

186. Bizalom a Szentlélekben 239

187. A két félelem 240

188. „Fegyvert hoztam” 242

189. János fővétele 242

190. Magányban Istennel 243

191. Ötezer ember a pusztában Jézussal 245

192. Jézus a tengeren jár 246

193. Krisztus megígéri az Oltáriszentséget Kafarnaumban 248

194. „Én vagyok az élő kenyér, ki mennyből szállottam alá” (Ján. 6,51) 249

195. Az eucharisztia elevenítő szellem 250

196. „Aki eszik engem, ő is él énérettem” (Ján. 6,58) 251

VII. A harmadik húsvéttől a negyedikig

197. Szivünk világa 252

198. A kananeai asszony 253

199. Effeta! 254

200. Világossággal kell legyőzni a sötét lelket 255

201. Péter tanúsága Krisztusról 257

202. „E kőszálon fogom építeni anyaszentegyházamat” 258

203. „Építeni fogom anyaszentegyházamat” (Máté 16,18) 259

204. Krisztus követése 261

205. A lélek értéke 262

206. „Mit használ az embernek …” 263

207. A lélek titokzatos valósága 265

208. Urunk szine-változása 267

209. A táborhegyi imádkozás 268

210. A Táborhegy lábánál 269

211. Buzgó papokat! 270

212. Tisztult, fölényes lelket! 271

213. Gyermeki lelkület 273

214. Mint a kisdedek 273

215. Az őrzőangyal 275

216. Az adósságunkat elengedő irgalom 276

217. Az álnok szolga 278

218. Munkásokat az Úr aratásába! 279

219. „Szeressed a te Uradat… és felebarátodat” 280

220. Szeressed Uradat Istenedet! 282

221. Márta és Mária 283

222. A házasságtörő asszony 284

223. Krisztus önbizonysága 285

224. A vakonszületett 286

225. Istenies munka 288

226. A hetvenkettő öröme 289

227. Lumen Christi 290

228. „Jöjjetek hozzám mindnyájan” 291

229. Jézus nevében imádkozni! 292

230. Uram, taníts minket imádkozni! 293

231. Torz és tiszta lelkület 294

232. A lélek igazi nyugalma 295

233. Kész és éber lélekkel! 296

234. Halálra készen! 297

235. Bűnösségem 298

236. Az Isten s az ember szerepe a bűnben 299

237. Több út, egy cél 300

238. Jézus a farizeusnál ebédel 302

239. A nagyvacsorát szerző ember 303

240. A jó pásztor 305

241. A tékozló fiú világgá megy 307

242. A tékozló fiú hazatérése 308

243. Az okos sáfár 310

244. A hű szolga 311

245. Nem lehet két úrnak szolgálni 312

246. A dúsgazdag és a nyomorult Lázár 313

247. A pokol 315

248. A változhatatlan öröklét színe előtt 316

249. Remélni igen, vakmerően bizakodni soha 317

250. Lázár föltámasztása 318

251. Lázár sírjánál 320

252. A tíz poklos 321

253. Hála 322

254. Hálaadás a szentgyónás után 323

255. A kemény bíró és az állhatatosan könyörgő özvegyasszony 324

256. A farizeus és a vámos imádsága 325

257. A keresztény házasság 326

258. A szüzesség 328

259. Jézus és a gyermekek 329

260. Devóció 330

261. A gazdag ifjú 331

262. „Íme, mi mindent elhagytunk” 333

263. A szőlőmíveseket fogadó családos ember 334

264. Krisztusi szolgák 336

265. A Zebedeus-fiak 337

266. A jerikói vak 338

267. Zakeus, a vámos 339

268. A tíz gira 341

269. Mária kenete 342

A kiadó jegyzetei 345

7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról II. Élő vizek forrása

VIII. A nagy hét

270. Jézus ünnepélyes bevonulása Jeruzsálembe 1

271. Jézus könnyezik Jeruzsálem fölött 2

272. A Krisztus-közösség nyitja 3

273. Jézus kiűzi a templomból a kufárokat 5

274. Jézus ostorral is dolgozik 5

275. „Legyen hitetek Istenben” 6

276. A szőlő és a gyilkos szőlőmívesek 9

277. A szőlőbe küldött két fiú 10

278. A fiának menyegzőt szerző királyember 11

279. A menyegzős ruha 13

280. A királyember menyegzőjének eledele 14

281. Az adópénz 15

282. A főparancsolat 16

283. A képmutató írástudók és farizeusok 17

284. Igazi realizmus lelkünk megítélésében 19

285. Megérteni a jelent és nagy érdekeit 21

286. Az Olajfák hegyén, a templommal szemben 21

287. A világ vége 23

288. A világítélet 24

289. „Béketűrésben bírjátok lelketeket” (Luk. 21,19) 26

290. A remény 26

291. A tíz szűz 28

292. A talentumok 29

293. Az utolsó vacsora hangulata 31

294. „Ez az én testem” 33

295. „Ez az én vérem” 34

296. A szentvér ereje 35

297. Jézus áldozat-érzelmei az eucharisztiában 36

298. „Ezt cselekedjetek az én emlékezetemre” 37

299. Az Úrvacsora életközösség Krisztussal 37

300. Az igazi Úrvacsora 38

301. Kell áldozat, s Krisztus az 40

302. A méltatlan áldozás 41

303. Előkészületünk a szentáldozáshoz 42

304. Hálaadás a szentáldozás után 43

305. Más hálaadás a szentáldozás után 44

306. Új parancsolat 45

307. Higgyetek bennem! 46

308. Szeretet és békesség a Szentlélekben 46

309. Az igaz szőlőtőke 48

310. „Maradjatok az én szeretetemben” (Ján. 15,9) 50

311. Az áldozatos szeretet 51

312. A Vigasztaló küldései 52

313. A lelki ember a búcsúzó Jézus nevelése alatt 53

314. „Bízzatok, én meggyőztem a világot” 54

315. Ismerjenek meg téged, egyedül igaz Istent! 55

316. „Nem e világból!” 58

IX. Jézus kínszevedése 60

317. Jézus az Olajfák kertjében 60

318. „Atyám, ha akarod, vedd el e pohárt tőlem!” 61

319. „Kezde remegni és borzadni” (Márk 14,33) 62

320. „Vigyázzatok és imádkozzatok, hogy kísértetbe ne essetek!” 63

321. Krisztus elhagyatottsága 64

322. Krisztus kínszenvedése 65

323. Részvét és szánalom 67

324. Az áruló 68

325. Jézust a tanács elé viszik 69

326. Jézus a főpap előtt 70

327. Péter Krisztus-tagadása 72

328. Péter bánata 73

329. Jézust arcul verik 74

330. „Király vagy te?” 75

331. Heródes előtt 76

332. „Íme, a ti királyotok!” 77

333. Pilátus 78

334. A meghurcolt Jézus türelme 79

335. Jézust megostorozzák 80

336. Jézust tövissel koronázzák 81

337. „Ecce homo!” 83

338. Fekete lelkek 84

339. Jézus kereste és szerette a keresztet 85

340. Jézus keresztútja 87

341. A penitencia királya 88

342. A penitencia útján 89

343. A kereszt páthosza 90

344. „Jeruzsálem leányai” 91

345. Jézus háromféle bánatot sugalmaz nekem 91

346. Jézus fölér a Kálváriára 93

347. „…Ott megfeszítik őt” 94

348. A keresztfa alatt 95

349. Így szeretett az Isten 96

350. „Atyám, bocsáss meg nekik!” 97

351. A két lator 99

352. A fájdalmas Anya 100

353. A fájdalmas Szent Szűz 101

354. „Beteljesedett” 103

355. „Atyám, kezeidbe ajánlom lelkemet!” 105

356. A szerető lélek kínjai 106

357. Sponsus sanguinum 108

358. Jézus temetése 109

359. Szálla alá a poklokra 110

X. Jézus föltámadása és mennybemenetele

360. Kelj föl dicsőségem! 112

361. A lélek szerint való föltámadás 113

362. Húsvéti öröm 115

363. Krisztus a föltámadás és az élet 116

364. Jézus megjelenik Szűz Anyjának 117

365. „Alleluja” 118

366. „Föltámadott!” 119

367. Krisztus megjelenik Máriának 121

368. A föltámadt Krisztus győz a hitetlenségen 122

369. Az emmausi úton 123

370. „Maradj velünk, mert esteledik!” 124

371. Jézus megjelenik a bezárkózott tanítványoknak 126

372. „Küldelek titeket!” 127

373. A bűnbocsánat szentsége 128

374. A hitetlenkedő Tamás 129

375. A megdicsőült Krisztus öt szent sebe 131

376. Deum pati! 132

377. A hit mint odaadás, elmélyedés és átalakulás 134

378. Isten országának apostolai 134

379. A föltámadt Jézus a halászó apostoloknál 134

380. „Szeretsz-e engem jobban ezeknél?” 136

381. „Te kövess engem!” 137

382. Jézus a tizeneggyel mennybemenetele előtt 138

383. „Íme, én veletek vagyok mindennap a világ végéig” 139

384. Krisztus velünkléte vigaszunk és erőnk 140

385. A mennybemenetel 141

386. Mi az égbe-emelkedésnek értelmi és érzelmi tartalma? 142

387. A mennybeemelkedő Krisztus diadalmenete 143

388. A mennybe ment Krisztus nyomán 144

389. Égbe-nézésünk a mennybe-menetel után 145

390. Krisztus más világba ment 146

XI. A Szentlélek eljövetele

391. Szentlélek-váró imádság 148

392. Csendben kell várni a Szentlélek erejét 149

393. Az Úr Jézus viszonya a Szentlélekhez 150

394. „Veni Sancte Spiritus” 151

395. Pünkösdök pünkösdje 152

396. A Szentlélekben újjáteremtett ember 153

397. Az apostoli Lélek 154

398. Az apostolok tűzkeresztsége 155

399. A pünkösdi tűznyelvek 156

400. „S betölté az egész házat” 157

401. A Szentlélek világosság és tűz 158

402. A három nagy pünkösdi kegyelem 159

403. A tanító és bizonyságtevő Vigasztaló 161

404. „Altissimi donum Dei” 162

405. „Ne szomorítsátok meg az Isten Szentlelkét” (Ef. 4,30) 163

406. „Szellem és élet” 164

407. A Lélek első hatásai 166

408. Keresztények csak az egyház által lettünk 167

409. A Pünkösd szelleme 169

410. Az apostoli egyház lelki élete 169

411. Paulus apostolus 170

412. Az apostolság áldozata 173

XII. Különálló ünnepek

413. Mindenszentek 175

414. Hiszem a szentek közösségét 176

415. A hadak útja 178

416. A tisztító tűz lelkeiről 179

417. Regem, cui omnia vivunt, venite adoremus! 181

418. A tisztító tűz élete 183

419. Alázatos hittel a másvilág zárt kapui előtt 184

420. A másvilág tüze 186

421. A másvilági ősz 187

422. A tisztító tűzben élő lelkek pszichológiája 188

423. A búcsúról 190

424. A tisztító tűz szemléletében 192

425. Úrnap 193

426. Az Úrnap hangulata 194

427. Az Oltáriszentség iránti áhítatunk négy követelménye 196

428. Az Oltáriszentségből való a katholikus áhítat 197

429. Hármas fényöv veszi körül az Oltáriszentséget 199

430. Jézus velünk 201

431. Isten velünk 202

432. Az eucharisztiás Jézus Megváltónk, orvosunk, tanítónk 203

433. Jézus az Oltáriszentségben a mi húsvétünk 204

434. Az egyház kincse 205

435. Belső világom 206

436. Megszentesülésem forrása 207

437. Az Oltáriszentség szeretetünket neveli 208

438. Az áldozatnak és engesztelésnek szelleme 209

439. Eucharisztia és engesztelés 211

440. Az Úrvacsora hangulata 212

441. Mire céloz a Szent Szív tisztelete? 213

442. Jézus Szívének stílje 214

443. Cor super cor… 216

444. Jézus buzgó szíve 216

445. Jézus Szívének jellegei 217

446. Jézus Szívének képe 218

447. Jézus irgalmas Szíve 219

448. Jézus Szíve Isten felé való eligazodásunk vezére 220

449. Engeszteljük a Szent Szivet 221

450. A Szent Szűz születése napja 221

451. Mária neve 222

452. A Szent Szűz bemutatása a templomban 223

453. Maria-Mercedes 224

454. Magyarország Nagyasszonya 225

455. Olvasós Boldogasszony 226

456. Nagyboldogasszony 228

457. Szűz Mária mennybevétele 229

458. Szent Mihály arkangyal ünnepe 230

459. Szent István 231

460. Szent Imre herceg 233

461. Szent László 233

462. Szent Erzsébet 235

463. Szent Margit 237

464. Hamvazószerdára 238

465. Kereszt-felmagasztaltatás 240

Élő vizek forrása

Előszó 243

A Jézus-szive-áhitatnak célja 247

1. Szent stúdium 248

2. Jézus Szíve, Krisztus szeretetének jelképe és orgánuma 251

3. A szív az embernek mértéke 253

4. Az egyszerűség iskolája 257

5. „Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra” 260

6. A mindenség érzelmeivel és az Istenség gyönyörűségével 262

7. Szíveken át Isten felé 265

8. Az élet és szeretet dala 270

9. Jézus Szíve legyőzi a rosszat 273

10. Jézus szívének képe mint szimbolum 279

11. Vétkeinkért engesztelő áldozat 285

12. Az irgalmas közbenjáró Szíve 290

13. Az élet és szentség forrása 295

14. A hatalmas, türelmes, irgalmas szív 299

15. Gyakorlati kötelességeink vezérfonalai 304

16. „Titeket pedig barátaimnak neveztelek” 308

17. Isteni barátunk lábainál 312

18. Jézus szíve utánunk kiált 316

19. A szent öröm iskolája 320

20. „Cor unum et anima una in Corde Jesu” 326

21. Emlékezel, Uram? 330

22. Isten országa Jézus szívének ajándéka 336

23. Az istenség édesszavú hárfája 339

24. Jézus szívének szeretete főleg az Eucharisztiában 345

25. Krisztus szeretetének kultusza, mely minden ismeretet meghalad 350

A kiadó jegyzetei 356

8. kötet: Magasságok felé

Az élet költészete

Zinka halhatatlan (1895) 1

Ó áldott türelem (1895) 9

Az élet költészete (1895) 17

Csillagok között (1896) 23

Az ondavai vámos (1896) 26

A repkény és a szironták (1911) 33

Áhitatos helyek

Szent-hely (1897) 37

Márianosztra (1901) 47

Máriacellbe s onnan haza (1902) 52

Tusnád-fürdő (1902) 58

A Niagara (1905) 62

Miramare (1908) 70

A Velencei-tó partján (1912) 72

A Pilis hegyén (1927) 78

Kapcsolatban a természettel

Legyen világosság (1897) 93

Pro libertate! Előre! (1903) 99

A tenger szózata a magyar ifjúsághoz! (1904) 102

Ad astra (1906) 105

Gondolatok egy májusi sétán (1908) 108

„Homo melancholicus” (1911) 111

Az én napom (1911) 117

Bemenőm s kimenőm (1911) 122

Kapcsolatban a természettel (1911) 127

Az élet tükre (1911) 132

A szellem tűztengerében (1912) 136

Vizek, szemek és lelkek (1913) 140

Mekkora mélység az üres madárfészek? (1913) 146

Ki lesz egész ember? (1913) 159

Lelki kultúra

Gazdagság és szellemi élet (1897) 165

Az igazi szeretet (1903) 170

A gondviselő Isten (1909) 174

Denevérszárnyakon (1909) 181

A kenyérillatú csókról (1910) 185

Aki önmagánál nagyobb (1911) 189

Csendes órák (1911) 193

A kultúráról (1913) 197

A kultúra néma zenéje (1911) 202

Verba vitae (1911) 208

A szociális munka lelkületéről (1912) 213

A rendhagyók (1914) 220

„Faragott képet ne csinálj magadnak!” (1916) 226

A lelki kultúra (1916) 234

„Én vagyok az igaz szőlő és Atyám a szőlőműves”(1917) 242

A gondviselés (1917) 248

Szerénység és hősiesség (1925) 253

Szent Ignác lelkigyakorlatai (1895) 259

A kiadó jegyzetei 323

9. kötet: Világosság a sötétségben. Pásztorlevelek

1. Mint szent karácsony püspöke (1905) 1

2. A bőjt lelke (1906) 11

3. Krisztus-várás (1906) 15

4. Humiliate capita vestra Deo (1907) 25

5. A házasságról (1908) 31

6. Krisztusi papság (1908) 50

7. Az igazi, mély vallásosság (1909) 56

8. Hogyan élhet az ember hitből? (1910) 76

9. A vallásos erkölcsről (1911) 101

10. A gyermekek erkölcsi neveléséről (1912) 125

11. Isten országa (1913) 138

12. Az egyház (1914) 164

13. Az egyházmegye fölajánlása Jézus Szívének (1914) 179

14. Az ember a viharban (1915) 185

15. Lelkipásztori munka (1916) 200

16. A békevárás napjaiban (1916) 205

17. A világháború sebei (1916) 209

18. Háború és béke (1917) 225

19. A világháború romjain (1918) 239

20. A kommunizmus bukása után (1919) 260

21. Gyakorlati kereszténység (1919) 265

22. A katholikus élet megszervezéséről (1920) 273

23. Élő hit, gyakorlati szeretet, Istenben való megnyugvás (1921) 280

24. A fegyelem Szentlelke (1921) 286

25. Az Oltáriszentség (1922) 295

26. A szent tisztaságról (1923) 303

27. A házassági elválások ellen (1923) 315

28. A katholikus missziók (1925) 327

29. Krisztus királysága (1927) 335

A kiadó jegyzetei 345

10. kötet: Korunk lelke

Keresztény ébredés

A liberalizmus utópia (1896) 1

A tradició elve nemzetben és egyházban (1896) 13

Az egyház demokráciája (1897) 35

Az autonomiai mozgalmak pszichológiája (1897) 50

A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon (1899) 64

A XX. század szelleme

A XIX. század szelleme (1899) 75

Az engesztelés szelleme (1901) 92

A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban (1904) 96

Amerikai szellem (1904) 103

A décadence problémája (1907) 118

A szövetkezés ethikai értéke (1909) 125

Franciaország erkölcsi újjászületése (1914) 132

A latin s germán kultúra a világháborúban (1917) 150

A háború lelke

Mi a harcok lelke? (1914) 165

A hősiesség lelke (1914) 171

A néplélek kinyilatkoztatása (1914) 175

Sötét idők, fényes lelkek (1914) 178

Háború és vallás (1915) 182

Világosság és vigasz (1914) 189

Ne aludjék ki lámpád! (1914) 195

Családaink a háborús időben (1914) 202

Szent István király alakja 1914-ben (1914) 205

A világ háborúja s a béke világa (1914) 210

„Jöjjön el a te országod!” (1914) 215

Vértanuság és szeretet (1914) 220

Hajnalodik-e már? (1914) 228

Uram, én kitartok melletted (1915) 238

A háború erkölcsi kihatásai (1915) 241

A vallásosság jelentkezései a világháborúban (1915) 259

A háború botrányköve (1915) 278

A háború problémája (1915) 283

A hívőnek magatartása a háborúval szemben (1915) 289

Mit mond a hős s mit a szent? (1916) 303

Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban (1918) 307

A kiadó jegyzetei 325

11. kötet: Kultúra és terror. A társadalmi kérdés

Az új szekta (1893) 1

Mi az a szociális kérdés? (1894) 23

A papság föladata a szociális kérdések körül (1894) 40

Az anarchia logikája (1894) 52

Keresztény szocialista akció (1894) 60

Az improduktív szellemi munka (1895) 75

Gépek és szabad verseny (1896) 88

A szociálista theória hadi állása (1896) 107

Marx Károly nemzetgazdasági alapelvei (1897) 128

Produktív-e a pénz? (1898) 154

A pénzgazdaság tarthatatlansága (1898) 182

A katholikus patronázs (1909) 217

Kultúra és terror (1918) 231

A mi kultúrprogrammunk 233

Lelki kultúra és tömegmozgalom 239

Kereszténység mint társadalmi ideál 245

Honnan vegye kultúrmunkánk az eszményiséget? 250

A szociáldemokrácia ellenségeskedése a kereszténységgel 257

Kultúra és terror 268

A szociáldemokratikus ethika fogyatékossága 276

A szociáldemokrácia filozófiája 284

Szociáldemokrácia és katholikus egyház 289

Magánügy-e a vallás a szociáldemokráciában? 295

Miben nem szabad túloznunk? 301

Kultúrprogrammunk és az önnevelés 312

Lelkivilágunk 318

A kiadó jegyzetei 326

12. kötet: Ünnepnapok. Emlékezések

Szentév 1

A szentév (1900) 3

A szentév szelleme (1925) 14

A magyar katholikus egyház kilencszázados jubileumának Janus-arca (1900) 22

Gondolatok a századvégi hódolatnak és a magyar katholicizmus kilencszázéves jubileumának ünnepére (1900) 43

Tájékoztatásul 45

Orate fratres! 47

A XIX. század élete 52

Ki a mi Istenünk? 58

Ki a mi igazi Megváltónk? 64

Az új régi eszmék 71

Új morál 76

Keresztény szocializmus 82

Egyház és pápa 88

A hit a XIX. században 96

Nemzeti eszmények 102

Magyar szentek 108

Magna Domina 120

Szentek 123

Emléksorok Assisi szent Ferenc születésének hétszázados évfordulójára (1882) 125

Fioretti (1883) 139

Szent Ferenc jubileumára (1926) 147

Hűlő világ (1926) 154

Szent Alajos (1891) 168

Aquinói szent Tamás hatszázados emléknapja (1923) 181

Aquinói szent Tamás theológiája (1923) 186

Pápák 203

Mit hirdet a Szent Péter-téri obeliszk? (1887) 205

XIII. Leó beszédei és levelei (1891) 217

XIII. Leó pápa püspöki jubileumára (1893) 224

XIII. Leó (1902) 244

X. Pius pápa enciklikája a szeplőtelen fogantatás jubileumáról (1904) 251

Írók és államférfiak 259

Egy eszme, egy férfiú (1895) 261

Tolsztoj Leó (1910) 273

Gróf Széchenyi István vallásossága (1912) 280

I. Ferenc József emlékezete (1916) 292

Andor Józsefnek, a katholikus irodalom harcosának (1918) 300

Pázmány Péter születésének 350. évfordulóján (1920) 303

Dante (1921) 309

A középkori szellemi élet összefoglalása a Divina Commediában (1922) 332

„Az ember tragédiája” és a pesszimizmus (1923)... 340

A kiadó jegyzetei 348

13. kötet: Élet igéi I. Beszédek

Szentbeszédek 1

Szent Adalbert ünnepén (1892) 1

Szent István napján (1892) 12

A polgári házasságról (1893) 25

Szent István napján (1893) 34

Milleniumi ünnepségen (1896) 43

A tisztítótűzről (1902) 48

A kegyelem szükséges volta (1902) 54

A szeplőtelen fogantatás ünnepére (1902) 60

Szent Imréről (1904) 66

A bethlehemi jászol (1905) 72

Vezérlő fejedelmünk koporsójánál (1906) 78

Ó, mily szép a tiszta nemzedék! (1907) 82

Dominus Jesus 86

I. Nemcsak vallás, hanem hit kell nekünk 86

II. „Ő az Úr” 94

III. „Nem is adatott más név az ég alatt…” 102

IV. Uram, kihez mennénk …?! 111

V. Az Isten országa 121

VI. „Jöjjön el országod” 130

VII. Aki Krisztus helyett áll 137

VIII. Krisztus hív: „Utánam!” 149

Katholikus nagygyűlési beszédek 158

Katholikus föladatok a tudománnyal szemben (1900)... 158

A XX. század és a katholicizmus (1901) 168

A katholikus elvek érvényesítése (1902) 177

A világiak apostolkodása (1903) 185

Úri és női divatmorál (1906) 193

A kereszténység kultúrföladatai (1907) 201

A modernizmus és keresztény katholicizmus (1908) 209

A keresztény erkölcs a kultúrában (1909) 219

A hitetlen világ útjai Krisztushoz (1910) 235

Miért van szükség ma is a katholikus egyházra? (1913) 246

A katholicizmus ideáljai alapjai a katholikus egységnek (1922) 260

Katholikus orientáció a világháború után (1923) 273

Időszerű katholikus konstrukciók (1926) 280

Főrendiházi beszédek 293

Kultuszkérdésekről (1907) 293

Az ingyenes állami népoktatásról (1910) 298

A képviselőházi őrségről (1912) 303

Az általános választójogról (1918) 309

Vegyes beszédek 318

A katholikus autonómiáról (1902) 318

Az igaz ember képe (1906) 323

A lélek értékéről (1906) 328

A Szent István-szobrot megkoszorúzó amerikai magyarokhoz (1906) 332

A tulipánmozgalomról (1906) 334

Ethika és prostitúció (1906) 338

Rökk Szilárd-emlékünnepélyen (1907) 346

Az Isten teremtő művészete (1907) 348

Ifjúsági tornaversenyen (1907) 352

Magyar zarándoklatkor a pápa előtt (1908) 354

Petőfi feleségének és fiának hamvai fölött (1908) 356

Bányai Elemér sírjánál (1915) 358

Gróf Zichy Nándor (1912) 361

Intelligencia és az Oltáriszentség (1912) 369

A kiadó jegyzetei 380

14. kötet: Az elme útjain. Bölcseleti dolgozatok

Horror causae finalis (1884) 1

Realizmus vagy idealizmus? (1886) 63

A causa formalis győzelme a modern természetbölcselet fölött (1888) 79

Az érzékek realizmusa (1889) 105

Hogyan lett a világ? (1890) 120

A gramm és méter győzelmi útja (1891) 132

A szabadakarat és a testmozgási mechanizmus (1894) 147

A lélek létezésének empirikus bizonyítása (1903) 159

Az evolúció erkölcstana (1904) 172

A philosophia perennisről (1908) 179

Az én filozófiám (1911) 182

A lényegismeret Bergson tanában és a régi filozófiában (1912) 192

A philosophia perennis és egyéb filozófiai irányok (1914) 209

A valláspszichológiáról (1915) 215

Az objektív idealizmus (1915) 223

A világnézet lélektanáról (1916) 241

Ismeretelméleti és gyakorlati idealizmus (1917)... 254

Vallásosságunk stílusai (1917) 260

Értelmi észrevevés és intuició (1918) 264

Az intuíció lényege (1921) 271

A tudomány immanens korlátjai (1922) 278

Lélek-keresés és lélek-megtapasztalás (1923) 285

Ész és szív (1925) 297

A középkori skolaszticizmus keletkezéséről (1927) 305

A kiadó jegyzetei 309

15. kötet: Hit ész ész. Hitvédelmi dolgozatok

Az Oltáriszentség és a bölcsészet (1883) 1

A sibillák (1885) 34

Kicsoda Krisztus, az ember fia? (1888) 49

Aprópénzre váltott theológia (1890) 97

Az ősegyház szervezete (1893) 123

Tájékoztatásul a modern természettudományban (1896) 157

Fractio panis (1897) 167

Mire kell a mai theológiában súlyt fektetni? (1899) 179

Utak az Istenhez (1904) 236

A modernizmus (1912) 263

Hit és theológia (1913) 275

Az Oltáriszentség mint áldozat (1927) 279

A kiadó jegyzetei 293

16. kötet: Utak és állomások. Útirajzok és -naplók

Esztergomtól Münsterig (1885) 1

Útivázlatok Németországból (1886) 98

A Collegium Germanico-Hungaricumban (1887–88) 158

Képek az Újvilágból (1904) 272

A kiadó jegyzetei 303

17. kötet. Élet igéi II. Beszédek. Az Úr ünnepei

Az Úr ünnepei

A karácsony ünnepköre

Advent 1. vasárnapjára: Készület és kezdet (1898) 3

Advent 3. vasárnapjára: Isten-gyermekség (1901) 8

Advent 4. vasárnapjára: Krisztus kegyelmei (1904) 14

Karácsony utáni vasárnapra: Deo gratias (1901) 18

Az év utolsó estéjére (1901) 23

Újévre: I. A magyar kereszténység hálaadása (1900) 30

II. Az idő értéke (1902) 35

Újév utáni vasárnapra: Kelj föl és fuss (1897) 40

Jézus szent nevének ünnepére: I. Jézus neve hitünk és reményünk (1896) 46

II. Jézus neve üdvösségünk (1899) 51

Vízkeresztre: I. Amit Jézus Szent Szíve a legforróbban óhajt (1886) 56

II. A népek meghívása (1899) 61

III. Az egyház katholicitása (1902) 67

IV. Apostoli szeretet és buzgalom (1903) 72

V. Eljött-e Isten országa? (1905) 77

Vízkereszt utáni 1. vasárnapra: I. Az áhítat lelke (1898) 81

II. Az egyház két nagy kincse: a hit és az erkölcs (1904) 87

Vízkereszt utáni 3. vasárnapra: Krisztusi élet a papságban (1903) 91

Vízkereszt utáni 4. vasárnapra: Az élet igaz realizmusa (1900) 96

A húsvét ünnepköre

Hetvened vasárnapra: I. A jócselekedetek érdemszerző ereje (1898) 102

II. Szent Pál apostol (1903) 108

Hatvanad vasárnapra: I. Apostoli szeretet (1900) 113

II. Apostoli áldozatkészség (1903) 118

Farsang vasárnapra: I. Jézus Szentséges Szíve (1899) 122

II. A szent szeretet iskolája (1900) 127

III. Természetfölötti szeretet (1903) 132

Nagyböjt 1. vasárnapjára: I. Istent áldozattal imádjuk (1899) 137

II. Verbum crucis (1902) 142

III. A kísértésről (1903) 146

Nagyböjt 2. vasárnapjára: I. A lelkiismeret-vizsgálatról (1897) 150

II. Jézus gondolatai a keresztről (1899) 156

III. A megváltás műve (1902) 161

IV. Tábor-hegyén át a Golgotára (1903) 166

Nagyböjt 3. vasárnapjára: I. A keresztény reményről (1898) 170

II. A szent kereszt dicsősége (1899) 178

III. Vir poenitens (1902) 183

Nagyböjt 4. vasárnapjára: Jézus szereti keresztjét (1902) 187

Nagyböjt 5. vasárnapjára: Mater dolorosa (1902) 192

Húsvétnapra: I. A föltámadás dicsősége (1887) 197

II. Az örök élet hite (1899) 202

III. A lelki derültségről (1899) 208

IV. Jézus dicsőséges, örvendező, győzelmes élete (1904) 212

Fehér vasárnapra: I. Az első szentáldozásról (1896) 217

II. Krisztus a mi bizalmunk (1897) 220

III. Békesség nektek (1898) 224

Áldozócsütörtökre: A másvilágról (1896) 228

A pünkösd ünnepköre

Szentháromság vasárnapjára: A Szentháromság titka (1897) 235

Pünkösd után 2. vasárnapra: Az igazi Úrvacsora (1904) 239

Pünkösd után 3. vasárnapra: A jó pásztor (1896)... 244

Pünkösd után 4. vasárnapra: Kegyelem, szeretet, krisztusi hasonlóság (1901) 248

Pünkösd után 10. vasárnapra: Az alázatról (1898) 253

Pünkösd után 17. vasárnapra: I. Az Isten-szeretetről (1896) 259

II. A buzgóságról (1902) 264

III. Az angyalokról (1903) 268

Pünkösd után 18. vasárnapra: Homo Dei (1902) 272

Pünkösd után 19. vasárnapra: Simile est regnum coelorum homini regi (1897) 276

Pünkösd után 21. vasárnapra: A szent tisztaság (1901) 282

Pünkösd után 22. vasárnapra: A szent tisztaság: szépség (1901) 287

Pünkösd után 23. vasárnapra: Az igazi élet kútforrása (1904) 292

Pünkösd után 24. vasárnapra: Purgatórium (1902) 297

Pünkösd után 25. vasárnapra: I. A szent tisztaság: erő (1901) 303

II. Requiem aeternam (1902) 309

Pünkösd után 26. vasárnapra: I. A búcsúról (1901) 313

II. A megszentelő malaszt (1904) 318

Pünkösd után utolsó vasárnapra: I. Az ítélet nagy napja (1897) 322

II. Három ítélőszék (1898) 328

III. A végső állhatatosság kegyelméről (1895) 333

IV. Az idő felhasználásáról (1899) 339

A kiadó jegyzetei 344

18. kötet: Élet igéi III. Beszédek

A Szent Szűz

Gyertyaszentelő Boldogasszony ünnepére:

I. Virgo sacerdotalis (1896) 1

II. Az áldozat három foka (1904) 6

Gyümölcsoltó Boldogasszony napjára: Isten Fiának beoltása az emberi nembe (1897) 10

Szentolvasó Királynéja:

I. A szentolvasó a hitnek az imádsága (1895) 14

II. A szentolvasó hathatós imádság (1898) 20

Magyarok Nagyasszonya:

I. Angyali, apostoli, vértanúi Fölség (1902) 24

II. Magyarok királynője (1903) 29

Szeplőtelen fogantatás ünnepére:

I. Virgo singularis (1894) 33

II. Exspectatio partus (1894) 39

III. A szeplőtelen fogantatás áldásai (1898) 44

IV. A mi eszményképünk (1900) 50

V. Isten-gyermekség (1904) 55

A Szent Szűz tisztelete (1899) 61

Mater dolorosa (1899) 66

Szentek

A szentcsalád ünnepére:

I. A szent élet iskolája (1898) 71

II. A názáreti ház (1899) 76

Mindenszentek ünnepére:

I. Alázatból dicsőség, erőtlenségből erő (1895) 81

II. Montes Dei (1898) 86

III. Eritis sicut dii (1901) 90

IV. Isten országa (1904) 97

Halottak napján:

I. A szenvedő lelkek egyháza (1895) 100

II. A halál komolysága (1898) 105

A budavári Szent István-szobor talapzatánál (1906) 109

Szent Imre herceg ünnepére:

I. A magyar ifjúság példaképe (1907) 112

II. A kettős eszmény (1907) 116

Szent Szaniszló ünnepére: Az Úristen remekműve (1904) 119

Szent Erzsébet ünnepére: Isten leányának csodálatos szépsége (1894) 124

Szent István első vértanú ünnepére: A léleknek Istenben való megnyugvása a béke s boldogság forrása (1904) 130

Szent József pártfogói ünnepén: A munka erkölcsi alapja (1898) 137

Alkalmi szentbeszédek

Újmisére:

I. Menjetek, küzdjetek, éljetek (1896) 143

II. Apostol és áldozat (1897) 148

A szentmiséről:

I. A legtökéletesebb imádság az áhitatos misehallgatás (1894) 155

II. Krisztus mint áldozópap s áldozat a szentmisében (1894) 160

III. Részvét Krisztus áldozatában (1894) 166

Eucharisztia:

I. Az Oltáriszentség szelleme (1901) 172

II. Az Oltáriszentség diadala (1904) 176

III. Örök emlékül (1908) 182

Mária kongregációban:

I. Ember Isten szíve szerint (1901) 188

II. Szép és erős lélek (1901) 191

III. Szent harcra a bűn ellen! (1904) 195

IV. Ideális ifjúság (1907) 199

Lelki élet:

I. A lelki élet forrásairól (1898) 202

II. Az összeszedettségről (1898) 206

III. Szeressük Istent érzelemmel is (1899) 211

IV. Ész és szív (1905) 215

Vegyes beszédek

Képviselői programmbeszéd (1896) 221

Katholikus-köri megnyitó: Katholikus reneszánsz (1902) 225

XIII. Leo pápaságának 25 éves jubileumán (1903) 229

A tulipán (1906) 235

Tanítónőknek: A régi „új élet” (1906) 241

Multunk emlékei (1908) 247

A Gyermekszanatórium-egyesület közgyűlésén: Gyermekmentés (1910) 251

Kaas Ivor temetésén (1911) 255

Szanatóriumavatás: A fehérvári szanatórium avatásán (1911) 259

Hőseink emléke (1914) 264

Özv. gróf Pálffy Pálné emléke (1915) 266

Gerely József temetésén (1915) 273

Az „Otthon” írók és hírlapírók köre negyedszázados jubileumán (1916) 275

A Pázmány-egyesület közgyűlésén: A katholikus sajtó föladatai a háború után (1917) 278

Gróf Esterházy Miklós Móric temetésén (1925) 281

A nyolc boldogságról (1926) 282

Vasvári Pál (1927) 287

A kiadó jegyzetei 291

19. kötet: Új elmélkedések

Karácsony 1

1. A világ s a lélek adventje (1911) 1

2. Az örök Betlehem (1898) 5

3. „In altissimis” (1899) 9

4. Az igazi karácsony (1901) 12

5. A világ Megváltója (1902) 15

6. Karácsony és újév (1902) 17

7. Betlehem varázsa (1904) 20

8. Anima Christi, sanctifica me! (1906) 22

9. Karácsonyfa (1906) 24

10. A karácsony kegyelme (1907) 26

11. Amit meghaladni nem lehet (1909) 29

12. A mi karácsonyunk (1909) 32

13. Az igazi karácsony (1910) 35

14. Karácsonyest (1911) 37

15. A testté lett Ige (1912) 42

16. A mi mentőnk (1913) 45

17. Karácsonyi világ (1913) 48

18. A karácsony hősies motivuma (1915) 50

19. A legszebb karácsony (1918) 54

20. A hazahívó karácsonyi furulyaszó (1921) 57

21. A legszebb ajándék (1922) 59

22. A karácsonyi öröm, karácsonyi fények (1923) 60

23. Karácsonyi öröm, édes íz (1923) 63

24. Karácsonyi hit (1925) 64

25. Nagy hit, új erő (1915) 66

26. A Krisztus-arc most és régen (1925) 70

27. A karácsonyi mosoly (1926) 74

28. Karácsonyi ajándékok (1927) 77

Húsvét 80

29. Nagyböjti gondolatok (1909) 80

30. Lehet-e a szenvedést szeretni? (1904) 82

31. Keresztre szegezve Krisztussal… (1915) 84

32. Világtörténelmi nagyböjt (1916) 92

33. Föltámadunk (1899) 93

34. Harc és diadal (1900) 96

35. „Kezünkben pálmaággal” (1900) 98

36. Lesz-e nekünk föltámadásunk? (1901) 101

37. Akik gyakran föltámadnak (1901) 103

38. A társadalom föltámadása (1904) 108

39. Húsvéti hit (1905) 111

40. Örök élet (1909) 114

41. Így éljetek! (1910) 115

42. Lélekmegújulás és tisztulás (1912) 118

43. Húsvéti élet (1914) 122

44. Atyámfiai! Krisztus föltámadott! (1926) 124

Pünkösdi Lélek 127

45. A két lélek (1901) 127

46. Az új pünkösd (1903) 129

47. A pünkösdi Lélek (1906) 131

48. Pünkösdi Lélek (1909) 133

49. Modern pünkösd (1921) 137

50. Pünkösdi tüzek (1914) 143

51. Lelkünk Lelke (1914) 145

52. Hiszek a Szentlélekben 149

53. A Szentlélek temploma 152

54. A kinyilatkoztatás Lelke 154

55. A megvilágosítás Lelke 157

56. Az új törvénynek Lelke 159

57. Benső világom teremtő Lelke 162

58. Új motívumok Lelke 165

59. A segítő kegyelem 167

60. Az akció Szentlelke 171

61. Az Úr Jézus és a Szentlélek 174

62. A Szentlélek és a bűn 175

63. A bizonyság Lelke 178

64. Szentlélekjárás (1917) 181

65. Szentlélek Isten, jöjj le ránk, Világosíts meg égi láng! (1918) 184

A túlvilág tornácában 186

66. A túlvilág hangulata 186

67. Halottak estéje 188

68. Gyásznapom 190

69. A mi sírjaink szenthelyek 191

70. A lélek haldoklása 193

71. A tisztítótűz régi hite 195

72. Rex, cui omnia vivunt 197

73. Rex tremendae majestatis 198

74. Az „örök nyugodalom” 200

75. A tisztuló lelkek élete 202

76. Új világ 204

77. Más világ 207

78. Csendes tanítások 208

79. A tisztító tűz karácsonya 210

80. Halottak estéjén (1909) 212

81. A novemberi temető-járóknak (1922) 215

A szép szeretet anyja 219

82. Eljegyzés 219

83. Szent József és a Szent Szűz 222

84. Az angyali üdvözlet 224

85. „Miképen leszen az, holott férfiút nem ismerek?” (Luk 1,34) 226

86. Sarlósboldogasszony 230

87. „Boldog vagy, aki hittél” 234

88. Magnificat 237

89. A szép szeretet anyja 241

90. Isten anyja 244

91. Krisztus anyja 247

92. Üdvözítőnk anyja 250

93. Mint lép elénk a Boldogságos Szűz a betlehemi barlangból? 253

94. Mária bemutatja Jézust 256

95. Mária keresi Jézust (Luk 2,41–50) 259

96. Názáreti csendélet 262

97. Mária a kánai menyegzőn 264

98. A kereszt alatt 266

99. A fájdalmas anya 268

100. A Szent Szűz húsvétja 271

101. Mennyországnak királynéja 274

102. A szenvedés hónapja (1917) 276

A szentségi Jézus előtt 279

103. Olaj és kenet (1900) 279

104. Uram! Te tudod, hogy szeretlek (1900) 281

105. Az élet forrása (1902) 286

106. A szép lélek szülőföldje (1906) 291

107. Krisztus Urunk kettős szeretete (1903) 295

108. Krisztus révén (1908) 297

109. A szentségi Krisztus szeretete (1910) 301

A kiadó jegyzetei 305

20. kötet: Az Úr házáért

Az egyház szabadsága

A katholikusok teendői Magyarországon (1893) 1

A magyar egyház sebei (1896) 9

Az egyház veszélyeztetett szabadsága (1898) 28

Híveket az egyháznak! (1898) 60

A hatalom divatja (1898) 70

Mi segít rajtunk? (1905) 75

Vallásoktatás és modern szabadság (1919) 78

Az egyház igaza

A szajkók (1887) 82

Protestáns szerénység (1887) 88

Ázsiai tünetek – Fiuméban (1889) 94

Nem tagadják, hogy halhatatlanok vagyunk (1890) 99

Schmitt Jenő Krisztus istenségéről (1892) 120

Az ember és a természet (1893) 135

Samassa érsek beszédének filozófiája (1894) 154

Erősebb katholicizmust (1902) 165

Érdekes tünet (1902) 167

Elszántan s tapintatosan (1903) 170

Isteni erkölcsösség (1915) 172

Mit ad nekünk a vallásos hit? (1926) 176

Egyházi korszerűségek

Afrikába… (1889) 181

Félre az egyoldalúsággal! (1901) 202

XIII. Leó 1878–1903 (1903) 204

A Damjanich-utcai akácfa (1902) 206

Zászlónk (1902) 209

Tíz év multán (1912) 211

A pápa a világtörténelem és a hit világosságában (1908) 213

A Katholikus Népszövetség érdekében (1908) 216

Az állatbiztosításról (1913) 219

A trónörökös halála (1914) 222

XV. Benedek megválasztásakor (1914) 223

A Vöröskereszt ajánlása (1914) 224

I. Ferenc József halálakor (1916) 227

Az egyházmegye papságához (1919) 229

1922 adventje 232

Dante (1922) 233

A tisztelet levegőjében (1924) 237

Egyházi élet

Boldog új évet a magyar theológiának! (1889) 240

Katholikus tudományos kongresszus (1900) 245

Keresztény karitász (1900) 248

Liliomos leányok (1901) 255

Kinek pártján áll Krisztus? (1903) 257

Erőnk forrásai (1903) 263

Eszményi művészet (1904) 265

A három géniusz (1905) 272

Az élet korszakában (1905) 274

A szerető Terézia (1915) 277

Hitoktatóink apostolkodása (1916) 280

A tisztaságról (1918) 284

A kereszténység és a belső élet (1923) 298

Mit köszönünk a katholikus egyháznak? (1924) 311

A kiadó jegyzetei 317

21. kötet: Az igazság napszámában

Liberális filiszterek

Liberális filiszterek (1896) 1

Az inaszakadt Pulszky (1896) 4

Zsitvay Leó „egyensúlya” (1896) 7

Börtönbe velük! (1896) 9

Szigetváry, a hőscincér (1896) 11

Bazilika és zsinagóga (1896) 13

Modern haruspexek (1896) 15

Intelligens proletárok (1896) 17

Politikai komédia (1896) 20

Psenkó úr (1896) 22

Szepegők és vitézkedők (1897) 23

„Magyar Állam” (1897) 25

A sajtó irányítása (1897) 27

Új szabadságharc

Városaink polgársága (1898) 30

Tartsunk össze! (1898) 32

Roszival kanonok Kisuca-Újhelyen (1898) 34

Harcaink (1898) 36

Szomorú, de való (1898) 38

Wrack (1898) 40

Új szabadságharc (1898) 41

Mi lesz holnapután? (1898) 43

A praktikus Magyarország (1898) 45

Piszkolódás és ököljog (1898) 47

Mese egy emberről és egy kutyáról (1898) 49

Feltámadt Krisztus e napon! (1898) 50

Szekularizáció (1898) 52

Vörösek és feketék (1898) 54

A hitelszövetkezeti törvényjavaslat (1898) 56

Azok az idealisták! (1898) 58

Koncertek (1898) 60

Mi jobb? (1898) 63

A gútai óvoda (1898) 65

Kvóta és kongrua (1898) 67

Szabadság! itten hordozák …! (1898) 69

Iskola és élet (1898) 71

Virágos koldusbot (1898) 72

Magyarország közjótékonysága (1898) 74

A pálinkás Felvidék (1898) 76

A magyar szalamander (1898) 78

Erzsébet királyné (1898) 81

Luccheni iskolája (1898) 83

Rongyos faluk és városok (1898) 85

Ötven év egyházpolitikája (1898) 88

Vámpolitikánk (1898) 90

Mi lesz hát? (1898) 93

Önkény és törvény (1898) 95

Samassa és a néppárt (1898) 97

Elül a néppárt (1898) 101

Elveket s nem személyeket!

1899. jan. 1. 104

Magyarország sötét csillaga (1899) 106

Farsang (1899) 108

Elveket s nem személyeket! (1899) 110

Fúzió elvek ellen is (1899) 113

A szabadelvű vulkán (1899) 115

Liberalizmus vagy kereszténység? (1899) 117

A szepegés politikája (1899) 119

Magyar stílus (1899) 122

Város-hiány (1899) 125

Találkozók (1899) 127

Az ütött-kopott paraszt (1899) 129

Komoly munkásság (1899) 131

A polgárok mestere (1899) 134

Méreg és ellenszer (1899) 136

Búr-angol tanulságok (1899) 138

Ki az úr?

Boldog új századot (1900) 141

Körök, kaszinók (1900) 144

Puhányok (1900) 146

Az autonómia társadalmi jelentősége (1900) 149

Okosan, de tehetetlenül (1900) 151

Az ötvenkét éves „félistenek” (1900) 154

Földmívelők kongresszusa (1900) 156

Valóságot mindenütt! (1900) 158

Üj év és évszázad (1901) 160

Ki az úr? (1901) 163

Miért gazdag a zsidó és koldus a magyar? (1901) … 166

Üres püspöki székek (1901) 168

Humana commedia (1901) 170

Személyes politika (1901) 173

Nagyböjt az országgyűlésen (1901) 175

Az alkoholista állam (1901) 178

Nézetrostálás

Mázsálás (1901) 181

Az új főispán (1901) 183

Májusi fagyok (1901) 185

Nézetrostálás (1901) 188

A nemzet iskolája (1901) 196

Felelet a nehézségre (1901) 199

Még egy kifogás (1901) 203

Tisztul az ég (1901) 206

Néppárti képviselők Esztergom megyében (1901) 209

Csak előre! (1901) 211

Válasz az „Autonómiá”-ra I. (1901) 213

Tisztességtelen pénzkeresés (1901) 216

Mommsen, Willmann, Hertling (1901) 218

Válasz az „Autonómiá”-ra II. (1901) 220

Levél a „Szövetkezés” szerkesztőjéhez (1901) 222

Reklámos jótékonyság (1901) 225

Társadalmi népmentés

1902 228

Püspöki kar és kultuszminiszter (1902) 230

Műipar (1902) 233

Végre-valahára (1902) 235

A nyugtalanító nyugdíj (1902) 238

Az egységes Magyarország (1902) 240

Társadalmi népmentés (1902) 243

Az ütött-kopott nép (1902) 246

Jól dolgozunk (1902) 248

Szocialisták s antiszemiták (1902) 250

Csak egy föltétel alatt (1903) 253

Három apostola a romániai magyaroknak (1903) 255

A szociáldemokrácia (1903) 258

Biztató tünet (1903) 260

Reakció (1903) 263

A hecc végén (1903) 265

A legnépszerűbb mozgalom (1903) 267

Mi kellene a néppártnak? (1903) 270

A mi eszméink (1904) 273

Május elseje (1904) 277

Az erkölcsi csőd a gazdasági bajban (1904) 279

Törekvések útja 1905-ben (1905) 281

Székesfehérvár üdvözlete a dalosokhoz (1908) 284

Sajtóvasárnapra (1913) 286

Fölhívás a keresztény társadalomhoz (1923) 288

A kiadó jegyzetei 291

22. kötet: Iránytű

Holt vizeken

A zsidó recepció a morális szempontjából (1893) 1

A modern szegénység s az evangélium (1895) 14

A kisiparról (1896) 24

Kinek higgyen a munkás? (1897) 28

A keresztény szövetkezetekről (1899) 45

A sajtó feladata a modern harcban (1903) 50

A szövetkezetekről (1904) 54

Patronázs-munka (1906) 57

Romboljunk vagy építsünk? (1906) 59

Szövetkezetek (1906) 62

A tanítókhoz (1907) 63

A munkásokért (1907) 65

Az otthon napsugara (1908) 67

A Katholikus Sajtóegyesület érdemei (1909) 70

A magántulajdon a mai társadalomban (1911) 72

Az új leánytípus (1911) 79

Erkölcsi haladás s gyermekvédelem (1912) 82

Hatalmas modern katholikus sajtót! (1912) 86

A katholikus újságíró ideálja (1913) 90

A katholikus sajtó föladatai (1913) 93

Sajtószabadság (1914) 96

A Katholikus Nővédőegyesület föladatai (1914) 100

A katholikus sajtó esélyei (1915) 104

Az egészség joga (1916) 107

Szociális munkálkodás (1917) 110

A törvénytelen gyermekről (1918) 113

A vihar

A világháború kitörésekor (1914) 117

A sajtó mint világhatalom (1915) 120

A katholikus sajtó a háborúban (1915) 123

A világháború s az egyháziak feladatai (1915) 126

Magyar kultúra (1916) 133

A mi sajtónkért (1916) 137

Nemzetnevelő feladatok a háború után (1917) 139

A napsugaras királyné (1917) 144

A katholikus sajtó elhelyezkedése (1917) 146

Mi lappang a szociáldemokrácia mögött? (1919) 149

Amire a forradalomnak is szüksége van (1919) 152

Új idők áramában

Nemzeti demokratikus földbirtok-politika (1916) 164

„Békesség a földön” földreform által (1917) 172

Mi volna a birtokpolitika első feladata? (1918) 174

Pro juventute catholica (1918) 184

Pro re christiana (1918) 186

Elég volt-e? (1918) 189

A mi valláserkölcsi alapunk (1918) 194

Az ifjúsági szakosztály albumába (1918) 196

A törvényekbe is a szeretet lelkét! (1918) 197

Bizalommal az új világ felé (1918) 199

Az új idők áramában (1918) 202

Reakció! (1919) 205

A magyar ifjúsághoz! (1919) 207

Nőket a parlamentbe! (1919) 210

Tisza (1919) 211

Mi, magyarság és kereszténység (1919) 213

Magyar karácsony (1919) 216

A nők modern hivatása (1920) 219

Nyilt levél Magyarország miniszterelnökéhez (1920) 221

Aranyat kenyérért! (1920) 222

Az alkotmányosság helyreállításáról (1920) 225

Nem fecsegést, hanem tetteket! (1920) 234

Miért nem segít a kormány? (1920) 237

Keresztény nemzeti föltámadás (1920) 238

Rokkantügy és földreform (1920) 241

A keresztény kurzus kisiklása (1920) 243

A numerus clausus-ról (1920) 245

Válasz Raffay Sándor püspöknek (1920) 260

Az egységes keresztény front (1920) 264

Se nem félni, se meg nem ijedni! (1921) 266

Kétféle amnesztia (1921) 268

Felelet Kiss Menyhért nyilt levelére (1921) 271

Destruktív sajtó és magyar tisztesség (1921) 272

„Ne szomorítsátok meg a Lelket” (1921) 274

Oroszországi foglyaink érdekében (1921) 276

Sötétben biztos út (1921) 280

A nők hivatása (1921) 282

Ébredő magyarok (1921) 286

Székesfehérvár választó közönségéhez (1922) 292

A magyar keresztény irányzat a kereskedelemben (1922) 295

Ébredő s föltámadó magyarság (1922) 297

Harc a társadalmi föloszlás ellen (1923) 299

Harc a magyar halál ellen (1923) 303

Az ifjú nemzedékhez! (1923) 313

Az erkölcsi válság (1924) 318

A nacionalizmus (1924) 331

A mezőgazdasági szövetkezetek egyik föladata (1926) 337

Zsidó testvéreimhez 339

A kiadó jegyzetei 350

23. kötet: Soliloquia I.

Soliloquia

1878 1

1879 7

1880 10

1881 15

1882 28

1883 38

1884 52

1885 65

1886 82

1887 103

1888 122

1889 137

1890 154

1891 161

1894 169

1895 178

1896 189

1897 191

1898 193

1899 197

1900 200

1901 203

1905 206

1907 210

1908 211

1911 213

1912 236

1913 244

1914 258

1915 275

1916 297

1919 306

A kiadó jegyzetei 362

24. kötet: Soliloquia II. Élet kenyere

Soliloquia 1

1919 1

1920 38

1921 68

1922 95

1923 132

1924 188

1925 231

1926 239

1927 240

Élet kenyere 241

A nagy titok tornácában 243

1. Új ének a nagy titokról 243

2. Imádó zsenialitás 250

3. Emmánuel 253

4. Isten intimusai 258

5. A kegyelmi rend betetőzése 265

6. Új érzék 266

7. Adoráló lélek 270

Krisztus tette és az egyház hite 275

8. Az utolsó vacsorán 275

9. Pridie quam pateretur 280

10. Jézus szava 281

11. Az evangelisták bizonysága 286

12. Az egyház bizonysága 288

13.A keresztény élet tanúsága 290

Az elme hódolata 293

14. Fogalom és titok 293

15. Scientia saporosa 297

16. Hit és hitnek titka 304

17. Hit 312

18. A titokzatos csipkebokor 313

19. Átlényegülés 317

20. A „színek” 321

21. Színek – valóságok 324

22. Az eucharisztiás valóság diadalútja 326

Áldozat és áldozás 336

23. A caenaculum áldozata 336

24. Krisztus eucharisztiás áldozati lelkülete 338

25. Az eucharisztiás Krisztus Isten-imádása 341

26. Az Isten-imádás nonplusultrája 345

27. Áldozat-bemutató diadalujjongás 348

28. Áldozat-bemutató lelkek 353

29. Áldozat 356

30. Örök és mindig új áldozat 357

31. Krisztus, fejünk, áldoz és él velünk 364

32. In finem dilexit 366

33. Áldozat – áldozás 368

34. Szentmisén 370

35. Élet kenyere 374

36. A szentáldozás realizmusa 377

37. Engesztelés 380

38. Ámor 382

A kiadó jegyzetei 385

25. kötet: Sion hegyén

Schütz Antal: Prohászka pályája

I. Itt az írás 3

II. Tanuló évek 16

III. Sion hegyén 33

IV. Az ország apostola 51

V. Megpróbáltatások között 77

VI. Romok és építés 100

VII. Cursum consummavi 115

VIII. „Prohászka” 130

Szent István népe 153

Szent idők 155

A szentéj kerubja (1906) 155

„Övéi be nem fogadták” (1906) 157

A mélység ereje (1908) 159

A legnagyobb karácsonyi ajándék (1911) 161

Karácsonyi emberek, karácsonyi nemzetek (1914) 163

A karácsony pedagógiája (1915) 165

A jobb jövendőség békéje (1915) 167

„Békesség a földön” (1915) 169

A békevágy karácsonya (1917) 178

Betlehemi furulyaszó (1921) 180

A karácsonyi testvériség (1922) 182

Világfoglalás, testvérülés (1922) 185

Az igazi karácsony (1923) 187

A falu karácsonyfája (1924) 189

Dicsőség – békesség! (1924) 191

A gazdasági fölszabadulás betlehemi csillaga (1925) 193

A szövetkezés karácsonyfája (1926) 195

Ami boldog újévet hoz… (1927) 197

In Cruce salus (1916) 201

A föltámadás gyermekei (1905) 208

A húsvét és a szövetkezetek (1924) 210

Pünkösdi gondolat (1898) 211

Pünkösdi tűz (1899) 213

Harc az életért (1902) 215

Világfejlesztő pünkösd (1923) 218

Múlt és jelen 223

Az Isten országa (1904) 223

Előre a liliomos zászlóval! (1904) 226

A magyar katholicizmus vértanúi (1905) 227

Pázmány (1905) 230

A keresztény öntudatról (1906) 233

Márciusi ifjúság (1907) 236

Munka és becsület (1907) 238

Az imádás és szorgosság ötvenéves jubileuma (1910) 241

Mi és a modern irányzatok (1911) 244

Családaink a háborús időben (1914) 245

Hervadt tulipán – örök árvalányhaj (1917) 248

Tündöklő, duzzadó vitorlákkal (1920) 252

A gubernátor hivatása (1920) 255

Fölényes öntudatunk (1923) 260

A kereszténység s a reneszánsz májusa (1924) 263

A hercegprímás aranymiséjén (1924) 267

Múlt és jelen 269

Szent István 273

Szent István király (1898) 273

Tiszteljed atyádat… (1902) 275

Isten óriása (1905) 278

Magyarok apostola (1908) 283

Szent István király műve (1909) 287

Szent István király és nemzete (1916) 291

Az ideális embertípus (1917) 294

A kiadó jegyzetei 298

Betűrendes tartalommutató 301

Schütz Antal: Bevezetések Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái köteteihez

1. kötet: Isten és a világ. Missziós levelek

Aki csak valamelyes hivatottsággal és felelősséggel átérezte és átkínlódta azokat a lelki és szociális problémákat, melyek elé ez a mi korunk Isten országának minden rendű és rangú munkását állítja, az már Prohászka életében tisztába jött az ő egyéniségének és élete művének páratlan irányító, termékenyítő és építő értékével és egészen kivételes nagyságával. Az az űr, melyet hitvalló halála hagyott, és az a távolság, melyet az idő kérlelhetetlen sodra folyton tágít közte és köztünk, egyre élesebben és részletesebben mutatja nekünk nagyságát és értékét, és kétszeresen megbecsülteti velünk írásait. Ezek az írások nem sejtett terjedelmükkel.és változatosságukkal szelleme átütő erejének, hódító varázsának és tartalmi gazdagságának oly hagyatékát örökítik át a magyar nemzetre, mely bizonyos értelemben folytonosítja és a következő nemzedékek számára is biztosítja az ő pótolhatatlan élete-művét.

Ebben a meggondolásban kész örömmel vállalkoztam a Szent István Társulattól rendezett gyűjteményes kiadás szerkesztésére, jóllehet tudtam, milyen súlyos munkára vállalkozom. Hiszen arról volt szó, hogy a szerződés megkötésétől (1927. aug. vége) számított egy éven belül a 16 kötetre és körülbelül 320 ívre tervezett kiadás készen álljon.

Ez az időbeli és terjedelmi megkötés megszabta szerkesztői feladatomat. Mindenekelőtt számolnom kellett azzal a ténnyel, hogy a Szent István Társulat a magyar könyvkiadói viszonyokra való tekintettel gyakorlati célokat szolgáló és nem filológiai kiadást kíván tőlem: nem tudósoknak és könyvtáraknak, hanem a Prohászka-tisztelő olvasóközönségnek szánja. Ezért eleve le kellett mondanom arról, ami a filológiai kiadás első kelléke, hogy Prohászka írásait időrendben közöljem és egy-egy kötetet merőben technikailag zárjak, mint azt pl. Brunsvick mintaszerű Pascal-kiadása (Hachette) teszi. Ezt a hiányt lehetőség szerint pótolja majd egy az összes publikációkra kiterjedő időrendi tartalomjegyzék, mely tervbe van véve.

Azután: Prohászka nyomtatásban megjelent dolgozatainak egy ma már teljes jegyzéke csakhamar meggyőzött, hogy a megszabott keretekbe nem fér bele mindaz, ami Prohászka életében nyomtatásban megjelent, és az az aránylag kevés anyag, amely nyomtatásra kész kéziratban maradt fenn. Tehát válogatnom kellett. Már most a gyűjteményes kiadásba belekerült mindaz, amit az olvasóközönség külön kiadások révén ismer és itt méltán várhat (ez a gyűjteményes kiadásnak kb. a felét öleli fel), és azonkívül a legkülönfélébb folyóiratokban és lapokban szétszórt dolgozatokból mindaz, ami Prohászka szellemének és művének irodalmi reprezentálására alkalmas és elégséges.

Ami még ezután kiadásra vár, a következő csoportot alkotja: a) az itt még fel nem vett kisebb dolgozatok, különösen napi- és hetilapokban megjelent kisebb cikkek és polemikus dolgozatok; b) a kéziratos hagyaték kiaknázása – nyomtatásra készen hagyott dolgozatok itt már nem várhatók, de az előkészítő jegyzetek és naplószerű feljegyzések még sok gyöngyöt tartalmaznak; c) a levelek, melyeknek egyelőre csak az összegyűjtése is óriási munka; ilyen levelek birtokosainak önzetlen és energikus közreműködése nélkül pedig lehetetlen dolog; d) a stenogrammos beszéd- és konferencia-feljegyzések megfelelő kiaknázása (vö. ÖM XIII. kötet bevezetését). Ezektől a publikációktól Prohászka irodalmi arcképének lényegesen új vonásait már nem igen lehet várni; viszont a géniusz anyajegyeit ezek is egészen sajátos módon viselik, úgy hogy kiadásuk a Prohászka-hagyaték sáfárainak elsőrendű kötelessége.

A gyűjteményes kiadás anyagának csoportosítása így történt: Mindenekelőtt kiadásra kerültek, még pedig a megjelenés időrendjében, az önállóan megjelent művek; azután azok a dolgozat-gyűjtemények, melyek a szerző életében könyv alakban láttak napvilágot, de úgy, hogy a régi tartalom mellé a címnek megfelelően sok új dolgozat került, melyek ezeknek a köteteknek egészen új jelleget adtak; s végül új címek alatt az eddig egyáltalán össze nem gyűjtött dolgozatok. Ez a csoportosítás az olvasónak aránylag könnyűvé teszi az egyes kötetek használatát – Prohászka irodalmi művének összes tartalmi kincseit folyósítani a tervbe vett betűrendes tartalommutató lesz hivatva –, a Prohászka-kutató számára pedig rendkívül tanulságos, imponáló keresztmetszeteit adja Prohászka irodalmi működésének: bemutatja egymásután Prohászkát a szociológust, a szónokot, a természettudóst, a költői elmélkedőt és misztikust, a korát értelmező és irányító váteszt, az elbeszélőt, a leírót, a filozófust, a theológust…

Az egyes kötetek berendezésénél szereplő külön szempontokat a bevezetések adják, az egyes dolgozatok irodalmi sorsáról a jegyzetek tájékoztatnak. Ugyancsak a jegyzetek vannak hivatva bizonyos nehézségeknek, főként teológiai nehézségeknek eloszlatására. A tartalmi nehézségek megvilágítására természetesen nem vállalkozhattam. Akinek szüksége van tartalmi magyarázatra, – Prohászka szédítő terjedelmű műveltségénél fogva aligha lehet el valaki nélkülük – megtalálja egy jó lexikonban és a kiadó Dogmatikájában és Bölcseletében, a tartalom-mutató segítségével.

Igen nagy gondot okozott megbízható szöveg teremtése. A filológiai kiadásra itt, sajna, gondolni nem lehetett, mert egyrészt a filológiai technikájú szövegeket a nagyközönség nem igen tudja olvasni, másrészt és főként pedig azért, mert az eredeti kéziratok nem voltak felhajthatók és így az editio princeps-ekre, illetve a szerzőtől hitelesített utolsó kiadásra voltam utalva. Már most Prohászka igen gondosan készítette elő műveit és a nyomdának mindig igen tiszta, gondos és jól olvasható kéziratot bocsátott rendelkezésére, – de azután már nem sokat törődött sem a kézirattal, sem a szöveggel: a kéziratokat átengedte tisztelőknek, a korrektúrákat többnyire „szolgálatkész lelkeknek”, kik több-kevesebb szerencsével feleltek meg ennek a nobile officium-nak.

Ilyen körülmények között az én feladatom nem lehetett más, mint a lehetőség szerint hű, mindenek-felett pedig olvasható szöveget adni. A sok sajtóhibát Prohászka kéziratának és a nyomtatási technikának megfelelő ismerete alapján nem volt nehéz kijavítani. Ezzel a szöveg olvasási nehézségeinek nagy része megszűnt. A maradékon csak konjekturákkal lehetett segíteni. Ezeket a szöveg mindenütt pontosan feltünteti: általában elfogadott szöveg-kiadási szokásnak megfelelően [ ] az olyan kitételeket zárja, melyek nem valók a szövegbe, < > pedig azokat a betoldásokat jelzi, melyeket az értelem követel, jóllehet a rendelkezésre álló szövegben nincsenek benne.

Attól óvakodtam, hogy az alap-szövegben bármily csekély nyelvi vagy stílusbeli simítást tegyek. Tudva van, hogy Prohászka páratlan alkotótehetsége és stílusérzéke mellett nem volt professzor vagy tollrágó, aki a stilisztika és nyelvtan szabályai szerint csiszolgatott volna; így néhány alárendelt nyelvtani és stílusbeli hanyagságot írói pályája végéig magával vitt; könnyű lett volna ezeken egészen jelentéktelen belenyúlásokkal segíteni – némely kiadó nem is állott ellen ennek a csábításnak. Engem visszatartott a kiadói lelkiismeret és kegyelet. Itt az olvasó úgy kapja Prohászka műveit, amint – a most hozzáférhető apparátus szerint megállapítható fokban – tolla alól kikerültek.

Két mozzanatot le kell számítanom: a központozást (nem annyira a pontok, hanem inkább a vesszők, pontosvesszők és olykor a kettőspontok helyét) az értelem kiemelése és az olvasás megkönnyítése végett néhol ki kellett igazítani. Ezt azért mertem megtenni, mert úgysem az eredeti kéziratok központozásával volt dolgom, hanem olyan interpunkcióval, melyben a kívánatosnál nagyobb szerep jutott már a szedőknek és a fent jelzett korrektoroknak.

A másik dolog a helyesírás. Amennyire csak lehetséges volt, az akadémiai helyesírást vittem keresztül. A teljes következetesség azonban Prohászka saját helyesírási következetlenségeinek, az akadémiai helyesírás hézagainak és a majdnem ötven évre terjedő annyira különböző alap-szövegeknek színe előtt teljesen lehetetlen volt.

Gondolom, mindent összevéve, az olvasó mégis hívebb és korrektebb szöveget kap, mint, amilyent valamennyi előbbi Prohászka-kiadás nyújt.

A Szentháromságos Úristen iránti mélységes hálával bocsátom ezt a kiadást a Prohászka-tisztelők községének és az egész magyar nemzetnek szolgálatára. Nem csekély áldozatba és emésztő fáradságba került, és még így sem sikerült volna Sebes Ferenc, Vézner Károly és Zimányi Gyula rendtársaimnak önzetlen segítsége nélkül.

Magam tudom legjobban, mennyire mögötte marad ez a kiadás az ideálnak. De éltet a remény, hogy mégis alkalmas lesz arra, hogy a nagy Prohászka az ő apostoli küldetését e nemzet körében tovább is teljesítse, hogy papokat és más népnevelőket irányítson és termékenyítsen, hogy minden olvasójának épülést és emelkedést szerezzen – olyant, amilyent semmiféle más szerző nem adhat; és végül, hogy az irodalombúvároknak és az eszmetörténet kutatóinak alkalmas alapul szolgálhasson a Prohászka szellemével szemben való kötelességük immár eredményesnek ígérkező lerovására.

A fent jelzett külső megkötöttség következménye, hogy ebben a kötetben együvé került két olyan munka, melyek két egészen ellentétes oldalról mutatják be Prohászkát.

Isten és a világ Prohászkának könyvalakban megjelent első műve. Célja Prohászka nagy programjának egy mozzanata: megmutatni a kinyilatkoztatott tan örök igazságát a törtető és hetvenkedő természettudománnyal szemben. A Prohászka-program e vonalán a legtökéletesebb mű a Föld és ég.

Ebben az első művében elénk lép az állig felfegyverzett filozófus és teológus, aki imponáló szakismeret és -irodalom birtokában kérlelhetetlen dialektikával szedi szét a természettudományos írók filozofáló és teologizáló gondolatmeneteinek szálait, kimutatja logikájuk hiányait, és korlátai közé utalja vissza a határukon és illetékességükön átlépő ifjú tudományokat. Ez a mű természetesen magán viseli a „haladékony idő” jegyeit; ma a természettudományos álláspont nem egy kérdésben más, mint volt azelőtt 35 évvel; de a metafizikai gondolatok függetlenek a szaktudományok esélyeitől, s e témáról irodalmunkban ma sincs munka, mely tartalmilag versenyezhetne Prohászka zsengéjével.

Persze, aki az utolsó nemzedék Prohászkáját keresi, meglepődve egy kemény szavú, fáradhatatlan energiájú, kurta kötésű gondolkodót talál, kinek csak drámai erejű gondolatszövése, fordulatos stílusa s itt-ott egy tartalmi oázis (vö. 105–6. ll.) sejteti a Föld és ég Prohászkáját.

Egészen más világba vezetnek a Missziós levelek: itt a fölséges arányú irgalmas szamaritánus, a fogyhatatlan buzgalmú apostol, a kegyelem forrásaiból merítő és adó lelki ember s a hangok és színek összes skáláján teljes biztossággal játszó író szól hozzánk, és adja a katolikus keresztény szociális lelkületnek és tevékenységnek olyan lelki fonalát, aminőt hiába keresünk más irodalmakban. Egészen sajátos ízt ad ezeknek a leveleknek az az életszerűség, mely egymaga megfellebbezhetetlen bizonyság rá, hogy szerzőjük nem a képzelet vagy maga-csinálta világ légüres terében mozog, hanem maga is az irgalmasságnak szent lelkű szolgája volt. Meglep az az energia, mellyel új meg új motívumokat és erőt sugároz az annyira áldozatos szociális tevékenységre, és az a hatalmas erő, mellyel a világháborúnak komor hátterét és feladatait eleven és éltető lelki szálakkal beleszövi a szociális gondolkodás és tevékenység e fölséges kátéjába.

Külső szempontok hozták össze ezt a két művet egy kötetbe – és szimbólum lett belőlük. Ez Prohászka: a szédítő tudású, biztos logikájú és szívós gondolkodó, aki nem tér ki egy probléma elől sem, amit a kor és a szellem örök forrásai fakasztanak, és egyben egyetemes fogású, lánglelkű apostol, aki egész életével beleáll Isten országának szolgálatába és erre a szolgálatra szánja összes fölséges tehetségeit, köztük ritka varázsú tollat is.

2. kötet: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat

Horváth József, 1837-ben meghalt kalocsai kanonok alapítványára, melynek annyi jeles művét köszönheti a magyar hittudományi irodalom, a Pázmány-egyetem Hittudományi Kara 1889 decemberében első ízben, rá egy évre másodízben pályázatot hirdetett a Bűnbánat szentségének tudományos, de egyben szélesebb köröknek szánt tárgyalására. A 800 forintos pályadíjat a Kar 1893. jún. 16-i ülésében egy másik, sokkal terjedelmesebb művel szemben odaítélte a „Poenitet et facto torqueor ipse meo” jeligés műnek; szerzőjéül kitűnt Prohászka Ottokár dr. esztergomi teológiai tanár, aki mögött akkor már tízéves irodalmi múlt állott, mely új tartalmával és hangjával egyre szélesebb hullámgyűrűket vetett a „Magyar Sion” centrumából.

Kisfaludy Á. Béla dogmatika-tanár (kinek utódja lett Prohászka az egyetemi katedrán 1903-ban) hivatalos bírálatában azt mondja róla: „Fölfogása és tárgyalási módja mindenben éppen ellenkezője az elébb méltatott pályaműnek. Felöleli ez is az egész pályatételt, de nem a szokásos iskolai keretben; a tárgyát illető irodalmat ez is ismeri és föl is használja, de nem mondatokat idéz rőf számra, hanem az adatokat és eszméket dolgozza föl; az alárendelt kérdések fejtegetését általában rövidre fogja – és végre nemcsak élvezetes nyelven, de oly emelkedett s egyszersmind tömött stílusban, a koncipiálás annyi önállóságával dolgozik, hogy irodalmunkban szinte meglepetés számba megy”.

Többet mondhatott volna. Hisz első tekintetre föltűnik e műben a szív mélységeinek, legfinomabb mozdulásainak is szokatlan beleérzéssel való meglátása és megrajzolása, mely itt a teológiát csakugyan aszketikává, a dogmatikát lelki olvasmánnyá avatja; valami egészen újszerű plasztikai erő, mely a száraz szövegmagyarázásokba, teológiai levezetésekbe, sőt iskolás vitákba is meleg életet tud önteni, és a múltat úgy támasztja föl, hogy az élet közvetlenségével szól. Amit az előszóban ígér: „Különösen pedig arra törekedtem, hogy a keresztény bűnbánat mint a vezeklő szellem valóságos élete domborodjék ki a történelem adataiból”, azt fényesen beváltja.

S ez az életszerűség, mely a teológiát mint talán Pázmány óta soha magyar nyelven, egyben vonzó olvasmánnyá teszi, sehol nem csorbítja a mű tudományos értékét. Ma sem találok erről a kérdésről a teológia világirodalmában jobb összefoglaló monográfiát. Spekulatív tárgyalásához nincs mit hozzáadni a mai tudósnak sem; és az utolsó évtizedekben fáradhatatlanul dolgozó történeti és irodalmi kritika is csak jelentéktelen kiigazítani valót talál (lásd a kötet végén a jegyzeteket). A lángelme itt a kutatás és az adatok gyérebb világánál is csodálatos biztonsággal látott.

Meg is volt a megfelelő irodalmi sikere. 1894-ben látott napvilágot az első kiadás; 1902-ben a második, 1908-ban a harmadik (mind a három Buzárovits Gusztávnál Esztergomban; teljesen egyforma szöveggel). 1924-ben Sebes Ferenc dr. piarista theológiai tanár kiadásában a Szent István Könyvek közt megjelent egy rövidített kiadása. Szorosan teológiai könyvnél ez az újabb magyar könyvtörténetben elég ritka jelenség.

3–4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I–II.

Ez a könyv néhány rövid összekapcsoló bekezdést leszámítva, egész terjedelmében megjelent a Magyar Sion 1900. és 1901. évi folyamaiban, az első XI fejezet Modern geológia címén. Új tördeléssel, három térképpel és a remek előszóval ellátva önálló könyv alakjában 1902-ben látott napvilágot (VIII és 523 nagy nyolcadrét lap). Még ugyanebben az 1902. esztendőben megjelent új szedésben 450 lapon a második, 1906-ban ugyanígy (térképek nélkül) a harmadik kiadás. A három kiadás szövege teljesen azonos. Az 1912-ben megjelent negyedik kiadás alakilag egyezik a harmadikkal, de hiányzik belőle a XVII. fejezet. Mind a négy kiadás Buzárovits Gusztáv kiadásaként jelent meg Esztergomban.

Ez a könyvészeti adat szavaknál világosabban megmondja, milyen fogadtatásban volt része az olvasóközönségnél. A természettudományos szakkörök komoly tisztelettel és érdeklődéssel vették, dicsérték tudományos elfogulatlanságát; a teológiai körök ujjongtak. „Ünnepe van a magyar theológiának”, mondotta a Hittudományi Folyóirat bírálója.

Mi sugalmazta ezt az ünneplést? Mi maradt meg és mi fog megmaradni belőle? Miért tér el a negyedik kiadás az előzőktől?

Aki Prohászkában a nem múló irodalmi értékeket keresi, talán némi aggódással veszi észbe, hogy legterjedelmesebb önálló műve természettudományos tárgyhoz van kötve, s hozzá még a legforrongóbbak, radikális változásoknak leginkább kitettek egyikéhez. Mintha ezzel el volna döntve ennek a könyvnek is a jövendő sorsa. Maga a szerző azt mondja: „A kritika erősen rázza a csinált rendszernek vas-eresztékeit, s a fejlődő tudomány sok lapot szakít majd ki ebből a képeskönyvből” (melyet a geológia rajzol 3. l.). Ma, éppen huszonöt évvel első megjelenése után, nem elavult-e máris tartalmának legnagyobb része?

Igen, ez az aggodalom alapos volna, ha itt természettudományos, sőt általában szoros értelemben vett tudományos művel volna dolgunk. A tudomány föltartóztathatlanul törtet előre, és a merőben tudományos mű, ha ma megannyira ünneplik is, holnap már tegnapivá lesz, és egy Humboldt Kosmos-a is száz évvel születése után könyvtári tárgy. Azonban Prohászka nem akart geológiát írni: „Úgy jártam el, mintha geológiát írnék, – pedig azt magamnak sohasem arrogáltam” (2. l.). Hanem „e fejtegetések előttem csak oltárlépcső-számba mentek, melyeken fölhaladva meggyújthatjuk már a legfőbb ismeretnek s egy mindent összefoglaló világnézetnek szent lángját. Célom nem az volt, hogy tudományos geológiai fejtegetéseket írjak, hanem meg akartam világítani a geológiai tanokat a természetbölcseletnek és a kereszténységnek fényével” (II. 170 l.). Neki a föld betű szerint oltárlépcső, mely Isten fölséges templomába vezet, és a geológia mécses, melyen a saját zsenijének lángja gyullad ki s árasztja el új világgal a kinyilatkoztatásnak, a hitnek templomát; s ezeket a lángokat ki nem oltja a tudomány és a rendszerek változása. A szaktudomány elévül, a bölcselet és művészet örökifjú.

Prohászkának a geológia arra való, hogy fölüsse neki az Isten képeskönyvét, melynek kusza vonásait szuverén biztonsággal, meglepő kritikával betűzi, kibetűzhetetlen jeleit pedig a lángelmének időt múló biztos intuíciójával tudja értelmezni.

Itt tehát azzal a meglepő jelenséggel állunk szemben, hogy a nem-geológus Prohászka a kezdőt jobban igazítja el a geológiában, mint a szakemberek, mert nem köti magát elméletekhez, sőt a szaktudományos részletek ballasztjához sem, hanem az alapgondolatokat dolgozza ki a bölcselőnek biztos fogásával és iskolázottságával, és tárja föl az elsőrendű írónak utolérhetetlen előadó művészetével. A szakember ma is csak alárendelt részletekben találna itt tartalmilag kiigazítani valót, az olvasó pedig a drámai előadás sodrában szinte észrevétlenül, fáradság nélkül tanul bele a föld és az élet történetébe.

A műnek alapvető tartalma és tendenciája már természeténél fogva olyan, hogy nem évülhet el.

Nem évül el az Isten-szeretés, mely itt tüzet fogott a természet mélyebb megértésénél és ellenállhatatlan erővel hat az olvasóra; nem évül el a Teremtés nagyságának az a közvetlen megsejtése, mely ennek a tudomány színeibe öltöztetett Divina Commedia-nak plasztikai jeleneteiről árad az olvasóba; s nem évül el az az író művészet, melyben itt talán elsőízben találta meg magát egészen Prohászka írói egyénisége, s mely ezt a könyvet a magyar irodalomban páratlan olvasmánnyá teszi.

Nem évül el a mű tendenciája: hidat akar verni, a megértésnek és hitnek hídját az előretörtető ifjú természettudomány és természettudós számára, és hidat az Írásnak és dogmának hívő és egyben tudományos megvallása számára. Ez a program Origenes óta él, és le nem kerül többé a napirendről, míg lesznek emberek, kiknek a hit és gondolkozás egyaránt igénye. Mintaszerű az az optimizmus, megértés és szeretet, mellyel Prohászka ezt a föladatot vállalja olyan időben, mikor az éppen nekiserdült fiatalos természettudomány nem ismert szerénységet, és mikor az idegessé vált teológusok, ki megriadva, ki gyanakodva, ki meg harcrakészen, ajtót mutattak a sokszor hetvenkedő természettudománynak.

Áradáskor hidat verni nem könnyű és nem mindig veszélytelen dolog. Ezt Prohászkának is kellett tapasztalnia. A természettudományos leszármazás-elméletnek legkényesebb kérdése az ember (testi) származása; és az ütköző a Genezis második fejezetének az első ember és az első nő teremtését tárgyazó elbeszélése. Prohászka apostoli buzgalmában úgy gondolta, hogy olyan magyarázatért kell síkra szállnia, mely lehetőleg csökkenti a teológia és természettudomány között a súrlódási felületet. S jóllehet ebben a törekvésében olyan elődökre utalhatott volna, mint Szent Ágoston (Gen. ctra Manich. II. 12, 17), nem keveseknek nézete szerint a Szentírás betűszerinti értelmétől a megengedhetőnél jobban eltért. Mindjárt művének megjelenése után hallatszottak ilyen kritikai hangok, melyekre ő szokása szerint nem válaszolt. 1911. dec. 15-e után, jóllehet az Officium decretuma ezt a könyvét nem érintette, a negyedik kiadás csak a kérdéses résznek (a XVII. fejezetnek) elhagyása mellett vált lehetségessé.

Azóta a teológiai fejlődés segített tisztázni az itt szóbajöhető dogmatikai és exegetikai kérdéseket, a hangulat nyugodtabbá vált; és ma már nem nehéz a jóakaratú embereknek a legteljesebb méltányosságot tanúsítani az apologétával és apostollal szemben, akit sem itt, sem egyéb állásfoglalásában sohasem vezetett ellenmondás vagy újítás viszketege, hanem a lelkek megnyerésének apostoli, igazán katolikus vágya. Lásd egyébként a jegyzeteket, különösen a 9–12-t. –

Prohászka géniuszát a geológiával való foglalkozás hatalmasan megtermékenyítette.

Akkori tanítványaira felejthetetlen hatást tettek azok az új perspektívákat nyitó kitérések, melyeket dogmatikai előadásaiba szőtt. A Zászlónk útján a tanulóifjúságnak is megnyitotta a lelkiségnek, tüzesebb Isten-szeretésnek és élet-tisztelésnek ama forrásait, melyekből ő maga oly bőven merített. Gondolom, Prohászka írásművészetének e kedves dokumentumait a legtöbb olvasó nem szívesen nélkülözné.

Előadásaiban és írásaiban ettől az időtől kezdve sűrűn találkozunk geológiai utalásokkal és analógiákkal.

S hogy az egyszer meghódított területet nem hanyagolta el többet, annak csattanó bizonyítéka a függelékben olvasható az a két cikk, melyekben Hans Hoerbigernek „jeges” elméletét ismertette. Hans Hoerbiger, akkoriban a krassó-szörényi bányavidéken alkalmazott osztrák mérnök, 1895 őszén budapesti ismerőseinél érdeklődött természettudományosan képzett, megértő lelkületű pap iránt, kivel megbeszélhetné már akkor alakulóban levő kozmogoniai elméletét s annak teológiai és lelkiéleti vonatkozásait. Prohászkához, az akkori esztergomi teológiai tanárhoz utasították. A püspök azóta állandó érintkezésben maradt ezzel az impulzív, apokaliptikus betétektől nem mentes, göcsörtös lelkületű emberrel – apostoli lelkének annyi ezer mellett nem utolsó dokumentumául. Hogy azonban szellemi függetlenségét vele szemben teljesen megőrizte, annak fényes bizonyítékát szolgáltatja a Föld és Ég és a Függelékben (ÖM IV. kötet, 216. lap) található kis cikk, melyre Hoerbiger nem is mulasztotta el 1903. okt. 29-én kelt levelében kifejezést adni méltatlankodásának, sőt csalódásának.

Az ember Prohászka iparkodott mindenkinek mindene lenni, hogy sokakat megnyerjen Krisztusnak; az író és gondolkodó Prohászka sem akart kioltani egy füstölgő mécsbelet sem; igazi gyönyörűségét azonban csak akkor lelte benne, hogyha legalább egy sugarával bevilágított az örök hazába. Neki a föld is csak az Ég tornáca volt, s a geológia csak a teológia akolithusa.

5. kötet: A diadalmas világnézet

A Diadalmas világnézet-nek ugyanaz a keletkezéstörténete, mint az Isten és a világ-nak, s a Föld és Égnek: a Magyar Sion-ban megjelent cikksorozatnak könyvkiadása. Azonban ennek a könyvnek a két másikkal szemben az a sajátossága, hogy nagyobb méretű átdolgozás nyomait viseli. Egészen új a fölséges előszó. Az első 20 fejezet a Magyar Sion 1902-i évfolyamában jelent meg Két világnézet címmel; a könyvalakban itt-ott csekélyebb retusirozás nyomai észlelhetők. A XXI–XXIII. fejezet a Magyar Sion 1903-i évfolyamában Egyház és modern világ címmel megjelent cikkeknek ugyanolyan jellegű lenyomata; a XXI. fejezet azonban a cikk végéről a könyvben előre került és több bővítést meg simítást kapott. A XXIV. és XXV. fejezet a Magyar Sion 1899-i évfolyamában A XX. század szociális irányzata címmel megjelent cikknek irodalomtörténetileg nem érdektelen átdolgozása: néhány bekezdés kimaradt; helyükbe egészen új részek jöttek, melyek a jelen fejezet-címekben kifejezett vezérgondolatokat voltak hivatva jobban kiemelni. Némely megmaradt rész enyhe átdolgozásban részesült.

Az első kiadás nemcsak új tördelés (kis nyolcadrét, XVI és 412 lap; 1903), hanem új szedés is. A második kiadás megjelent 1906-ban (nagy nyolcadrét, XII és 292 lap), a harmadik 1912-ben (nagy nyolcadrét, XII és 309 lap); mind a három Esztergom, Buzárovits Gusztáv kiadása. A negyediket 1925-ben adta ki a Vörösmarty nyomda, Székesfehérvárt (XII és 216 lap). Mind a négy kiadás teljesen azonos szövegű.

Amit ez a keletkezés-történet mutat, azt nem nehéz a tartalomból is megállapítani: az első 23 fejezet egységes koncepciónak egyöntetű alkotása. A XXI. fejezet elméleti része corpus alienum-ként hat, hasonlóképpen – nem tendenciájában, hanem irodalmi jellegében a XXIV. és XXV. fejezet.

Ez az egységes alkotás irodalmi tekintetben egészen sajátos, kiemelkedő helyet foglal el Prohászka irodalmi művei közt.

Ami Prohászkából az esztergomi visszavonultság áldott csöndes évei alatt kiérlelődött, az itt mind kezet fogott ritka remeklésre: régi igazságok diadalmas bajnoka és új irányok sastekintetű prófétája, a lélekjárás minden mozdulását ismerő és a lelki kínok minden vonaglását megérző lelkiatya, az ész és szív minden húrján teljes biztonsággal játszó tüneményes konferencia-teremtő, a természetnek, életnek és kegyelemnek ihletett énekese itt az élmények mélységével, a gondolatok ragyogó eredetiségével, a meggyőződés és felsőbbséges szellem sugallta nemes retorikával, kimeríthetetlen alakító erővel olyan művet alkotott, minőt a magyar irodalom addig nem ismert; művet, melyben egyesül Kölcsey nemes lendülete és heve Vörösmarty dús lelkületével, Széchenyi pátosza Gyulai Pál klasszikus művészetű egyszerűségével, Petőfinek mindig rohamra kész demokratasága Kemény Zsigmond szellemi előkelőségével... S mindez a lelkiség, az evangélium, a katolikum szolgálatában! Valóban, ilyen hangokat még nem hallatott a magyar nyelv!

A Diadalmas világnézet óriási jelentőségű és kihatású irodalmi tett, melyet csak azért nem lehet Prohászka művei közt első helyre tenni, mert az ő szellemi arcképe is, miként a testi, a kivételes nagyokat jellemző plaszticitással folyton új meg új gazdagságokkal lep meg. A Diadalmas világnézet-be a negyvenötéves, férfikora virágjában álló Prohászka bűvöli belé gazdag mély egyéniségének egész színpompáját; de még nincs, még nem lehet meg benne az Élő vizek forrásá-nak szeptemberi tölgyerdő-szerű érettsége és az örökkévalóságba növő, a végtelent szinte szemléltető egyszerű mélysége.

Azt azonban el lehet mondani, hogy a Diadalmas világnézet Prohászka legegyénibb műve. Maga mondja, hogy itt nem akar magáénak vallani mást, mint az igazi monachos-nak, az egymagában járónak lantját. Valóban, a Diadalmas világnézet-be belehárfázta a maga kimélyült, egészséges, kegyelemmel átitatott, zseniális, diadalmas nagy egyéniségét. A Diadalmas világnézet a negyvenötéves Prohászkának tökéletes arcképe.

S ezzel egészen sajátos apológiáját adta az örök evangéliumi igazságnak, ő óvást emel ugyan az ellen a gondolat ellen, hogy apológiát ír. S csakugyan nem írt apológiát sem Bellarmin vagy Schanz súlyos fegyverzetének stílusában, sem Chateaubriand, vagy akár csak Duilhé de Saint-Projet vagy Bougaud szellemében. Azonban egy diadalmas egyéniség maga is páratlan apológia. „Mikor Marius Victorinus, a kristály jellemű, felsőbbséges szellemű római szenátor megtért – mirante Roma, gaudente Ecclesia: Róma álmélkodott, az. Egyház nem tudott hová lenni örömében. Mikor Newman, a XIX. század egyik legfinomabb szelleme, konvertált, az angol katolicizmusnak nem sejtett új erői és kilátásai nyíltak. Egy ilyen név századokra dönti el a szellemek csatáját, és századokon túl szabja meg a vezérségre hivatottak orientációját”.

S a Diadalmas világnézet-ben az örök igazság a nagy egyéniség sajátjaként a tökéletes művészet színeiben jelenik meg. Ez az apológia a világirodalomban is páratlanul áll. Szent Ágoston Vallomásaira lehetne gondolni. Azonban Szent Ágoston műve sokkal inkább magán viseli a küzdelmes lélek sebforradásait, semhogy a Diadalmas világnézet egyöntetű, varrat nélküli „egészség”-ének pendant-ja lehessen. Az ember önkéntelenül Dantera gondol, mikor ilyen jellemzéseket olvas: „Mikor e művek (a skolasztika klasszikus alkotásai) elkészültek, az emberi szellem kifonta és kiszőtte összes értelmi tartalmát, s mikor már nem pergett az orsója, ölbe tette kezeit és szószátyárrá lett” (77. lap). Csakis Dantehez lehet hasonlítani azt az erőteljes felsőbbséges egyéniséget, mely a hit igazságait nemcsak nem tekinti magától idegeneknek, hanem annak az erőteljes egyéniségnek kohójában egészen eredeti, bűvös ragyogású zománcba vonja – nemcsak, hanem erőt érez arra, hogy ennek vértezetében diadalmasan megjárja a világnézetek és szellemek minden poklát és vélt mennyországát. Voltaképpen azonban csak Platon javakorabeli dialógusaiban, a Phaidros-ban, Symposion-ban találom a gazdag szellemnek, túláradó üde életnek és fogyhatatlan alakító erőnek azt a frigyét, mely egy műbe nem-öregedő ifjúságot önt, és az írásművet időtlen időkre szóló tetté varázsolja.

Időtlen időket mondok. Prohászka ugyanebben a munkájában talán inkább, mint másutt figyeli korának széljárását. De itt is annak a felsőbbséges vates-nek bizonyult, akit csak a következő nemzedékek fognak teljesen igazolni. „A szél fordul” – ez volt első megállapítása. S a szadduceusok akkoriban hajtogatták a fejüket: dehogy fordul! S a világháború és az utána következő idők a hályogszeműeknek is megmutatták, hogy javában benne állunk a nagy világtörténeti fordulóban. – Természetes, hogy a diagnózisok és prognózisok mélyen a kor talajába eresztik gyökerüket. De a lángelme megállapításai túlélik a korokat. Hisz a szellemi élet kulisszáit örökösen ugyanazok az akarások, erők, feszülések, tragikumok mozgatják.

Ezzel a meggondolással vettem föl a függelékbe a kortörténeti betétektől nem mentes, ma már elfeledett dolgozatot: „Harc a félszegségek ellen”. Hosszú, kínos hallgatások után ez volt az első diadalmas harsonaszó a magyar Sion ormáról. Az odaadó olvasó egykettőre meg fogja állapítani, hogy hangja teljesen a Diadalmas világnézet hangja, tendenciája a Diadalmas világnézet kivirágzása.

6–7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I–II. Élő vizek forrása

Prohászka az elmélkedés embere volt. A mélységes lelki csendnek és az Istenben való elmerülésnek medencéibe gyülemlettek meg nap-nap után a kegyelemnek és buzgóságnak ama forrásvizei, melyekkel annyi lelket és a magyar életnek annyi területét folyton megtermékenyítette és üdeségben tartotta. Amit mint a Germanicum növendéke megtanult (l. Utak és állomások, ÖM XVI. kötet, 178. kk. ll.), az második természetévé vált: rendszeres, legalább félórás – idővel hét-három óra is lett belőle – elmélkedéssel kezdi a napot. Az elmélkedés ajánlása mindig lendületet adott tollának (l. Magasságok felé, ÖM VIII. kötet, 259. kk. ll.) és szárnyakat papnevelői tevékenységének.

Tizenkét évi esztergomi spirituálissága alatt fáradhatatlan volt az elmélkedés tanításában. Nap-nap mellett adta a „puncta”-t, melyeknek híre, mint az örökmécses világa az éj homályán át kiszüremkezik a vidékre, már akkor messze elhatott a haza ifjú levitái körében. Főleg ennek az elmélkedés-mesteri tevékenységnek irodalmi leszűrődése az „Elmélkedések az evangéliumról”, ma egyike a legelterjedtebb és leghasználtabb magyar könyveknek, mely alighanem hivatva van Prohászka nevét legmesszebb kivinni a haza határain kívül és megőrizni a jelen nemzedéken túl.

Mi ad az Elmélkedéseknek ilyen kiváló értéket és biztosít nekik annyira különleges helyet a lelki irodalomban? Úgy tetszik, főleg három mozzanat.

P. Pourrat La spiritualité chrétienne című (eddig három kötetes) munkájában fölpanaszolja, hogy mindezideig nincs igazi aszketikánk világi hívők számára. A klasszikus művek vagy szerzeteseknek vannak szánva, vagy pedig, mint a Filothea is, a kolostori élet „rövidített” kiadását iparkodnak a világi hívekbe átplántálni. Ha Pourrat ismerné az Elmélkedéseket, másként ír. Itt megtalálta volna a világi híveknek való klasszikus aszketikát, mely tapodtat sem enged a régi katolikus aszketikai ideálból s mindamellett egyetemesebb, közvetlenebb, életszerűbb, mint a fogadalmas állapotban élőknek szánt művek. Az élet vásári forgatagában élő politikus és katona, a nyűgös munkában görnyedő hivatalnok és kalmár számára itt biztos irányítással és biztató távlatokkal nyílnak meg a Krisztus-követés útjai, akárcsak a pap vagy szerzetes számára.

Aki elmélyed az Elmélkedésekbe, lassan arra a mélységes meggyőződésre jut, hogy Krisztus tökéletes követése végett nem kell kibujdosnia ebből a világból, s nem kell otthagynia életpályáját, főként pedig – s ebben látom az Elmélkedések másik sajátos értékét – nem kell megtagadnia a természetnek és kultúrának amaz értékeléseit, melyeket az európai emberiség négyszázéves keserves vajúdásban helytállóknak talált. Prohászka miként egész életében és élete egész művében, úgy itt sem töri össze a természetnek, az életnek, a művészetnek nemesebb értékeit, hogy azok romjain építsen természetfölötti életet, hanem a teljesen megszentült lélek szuverén biztonságával mindezeket az értékeket megkereszteli és rákényszeríti, hogy a Krisztus-követésnek váljanak engedelmes szolgáivá. Mindamellett a hit világosságától teljesen átjárt lélek realizmusával az eredeti bűn sötét hátteréből nézi és ismeri az emberi szívnek és életnek minden gyengéit, a szenvedélyek valamennyi útvesztőit, a vágyak összes szirtjeit, a modern életnek minden laposságát és hazugságát, s valami döbbenetes konkrétséggel és határozottsággal vezet rá, hogy „hoc genus non eicitur nisi in oratione et ieiunio”. Így azután hódító szintézisét adja a soha idejét nem múló régi, kemény veretű, önmegtagadó aszketikának és a való értékeket igenlő, e világban Isten országát diadalmas optimizmussal építő világfölényességnek, mely Prohászka későbbi műveiben is páratlan gazdagsággal és elragadó erővel buzog és eligazít minden lelki nehézségben, belevilágít a szív minden zugába és az örök csillagok alá állítja a modern élet minden megmozdulását.

Ezáltal az Elmélkedések a Krisztusért vívódó modern lélek mentorává válnak. Sokan vannak úgy, mint az a svájci pap, aki Prohászka nevének hallatára előhúzta az Elmélkedések egy egészen elnyűtt német példányát és azt mondta: „Ebből élek”.

Még egyet: sok évvel ezelőtt Prohászka egy fiatal papnak, aki elmélkedési könyvet kért tőle, azt mondta többek között: „Az elmélkedés művészet; azt nem lehet megtanulni, abba bele kell találni”. Ehhez a művészethez Prohászka értett, mint alig valaki! Amit egy zseniális gondolkodó, fáradhatatlan szamaritánus, ősi buzgóságú és látókörű apostol, nagyszabású lelkivezető, misztikus tűzű imádkozó és Isten-áldotta alkotó tehetség a katolikumból mélységes hitének soha el nem boruló fényében megélt, az az Elmélkedésekben tökéletes harmóniájú dalba szövődött; dalba, melynek minden egyes akkordjából tisztán kicsendül a vezérhang: a Krisztusból való élet fensőbbséges ereje és boldogsága, s a 465 canzone együtt aztán az evangélium szerinti katolikus életnek hatalmas cantico-jává fokozódik, mely okulást és egyben erőt és vigaszt bűvöl a lélekbe.

Mert hát Prohászka nem akar tanítani olyant, amit nem lehet tanítani; hanem páratlan plasztikai tehetségével megcsinálja azt előttünk; végig csinálja minden helyzetben és minden variációban, és akiben csak kevés jóakarat és fogékonyság is van, hova-tovább utána csinálja. Így lett ő a mi imádságos életünknek is protagonistes-e.

Az Élő vizek forrása ugyanezeket a kiválóságokat sajátos változatban mutatja be. Körülbelül úgy viszonylik az Elmélkedések-hez, mint Platon legérettebb dialógusai a virágkorbeliekhez, mint Faust második részének legjobb darabjai az első részhez. Itt egy leszűrődött és sűrített misztikai bölcsesség szól klasszikai érettségre emelkedett egyszerűségben és erőben. Az Élő vizek szerzője, lap-lap után látni, ennek a földi életnek minden vonatkozását teljesen átjárta az evangélium szellemével, és eljutott a bölcsességnek arra a magaslatára, mikor a gondolatok, élmények és érzések beláthatatlan tarka sokasága egy gondolatnak, egy élménynek tiszta egységébe olvad, hogy onnan mint szűzi és mégis termékeny erőcentrumából folyton előtörjön fogyhatatlan gazdagságban, – mint a színek tarka világa betér a fehér napfény egységébe, hogy onnan folyton a szivárvány színgazdagságával bontakozzék ki.

8. kötet: Magasságok felé

Amit ez a kötet nyújt, annak elenyészően csekély részét tartalmazza az 1911-ben az Élet kiadásában megjelent hasonló című kiadvány.

Mi hozta ide együvé ezeket az annyira különböző dolgozatokat? Nem lesz nehéz észrevenni, hogy valamennyit egybefűzi egy egészen különös, ritka szép aranyfonál: valami egészen sajátos, mély és meleg, misztikai közvetlenségű áhítatosság, mely lángra lobban az életnek vagy természetnek, meghatározott helyeknek vagy a kultúrának egy-egy jelenségén és azután ezeket a természet- vagy életszerű kiindulásokat és a rajtuk költ mélységes vallási gondolatokat és élményeket a legnemesebb és leggazdagabb költészet szín- és hangtűztengerébe meríti. Így a természet és kegyelem, élet és elmélődés, gondolat és költészet, teológia és művészet oly eredeti szintézisbe lép, melynek párját keresni kell. Nem túlzás, ha azt mondom, hogy a világirodalom kevés művet ismer – ide számítva a legnagyobb neveket –, ahol ekkora helyen ennyi szépség és mélység volna együtt.

Prohászka írói géniusza itt ragyog fel a legeredetibb és legintimebb színben és – ez külön figyelmet érdemel: egészen új irodalmi műfajokat teremt, melyeket nem lehet elhelyezni az iskolák szokott kategóriáiba, és amelyeknek pendant-jait nem oly könnyű megtalálni a világirodalomban sem. Nincsenek itt elbeszélések, leírások, természetképek, de nem is elmefuttatások vagy elmélkedések. Ezek egy Isten kegyelméből való hívő, áhítatos, katolikus jámborságú lángelmének teljesen eredeti adekvát megnyilvánulásai; egészen sajátos himnuszok, elégiák, ditirambok és dalok ezek, melyekben kifejezésre talál mindaz, ami ezt a gazdag húrú, rendkívül érzékeny lelket eltölti, mikor megihleti Isten kegyelme, amint az átszűrődik az élet, természet, történelem, emberi küzdés kozmoszán. Mindezt énekli úgy, amint éli és amint énekelnie adatott; énekli úgy, hogy hova-tovább beleénekli hallgatóiba a maga áhítatát, hitét, nemes reményét, férfias megszentülni-akarását.

Így megszületett itt a lelkiolvasmánynak egészen eredeti páratlan formája, melyben szinte fogható közelségben lép elénk az a meglátás: miképp egyesült Prohászkában az író és apostol.

Hogy itt egy autochthón írói πάθος ontja apadhatatlan kútfőkből kincseit, aziránt pillanatig sem lehet kétségben, aki egyszer személyes viszonyba lépett az alkotó géniusszal. Az nem is lepődik meg, hogy itt lesheti meg ama ritka ünnepi órákat, melyekben a géniusz a legmagányosabb és legmagasabb magaslatain jár, és mégis – s talán épp ezért – a legegyetemesebben érthetővé válik. Biztos vagyok benne, éppen ennek a kötetnek nem egy darabja elég hamar át fog menni az iskolák olvasókönyveibe.

De hogy Prohászka írói pátosza az apostol szolgálatában áll – nemcsak, hanem az apostol feladadaitól kapja a leghatásosabb impulzusait, ennek csattanós bizonysága az a tény, hogy ezek a dolgozatok csaknem mind külső indításra születtek: a mindig apállyal küzdő katolikus szépirodalmi, időszaki sajtó kopogtatása késztette az adakozni mindig kész Prohászkát, hogy itt is „adjon”. Sőt ez a külső körülmény különös módon belejátszott ezeknek a dolgozatoknak a műfajába is: a szerkesztőknek többnyire meghatározott terjedelmű dolgozatokra volt szükségük, és így Prohászka az elé a feladat elé volt állítva, mint a Sistina mennyezetének festője: adott keretek között kellett elhelyeznie azt a világot, melyet művészi géniusza fölépített magában – nem érdektelen tanulmány az irodalombúvárok számára.

A dolgozatok csoportosítása tárgyszerűen kínálkozott. Hogy a Szent Ignác lelkigyakorlatainak szellemét tárgyazó dolgozat tartalomban és formában ide való, ezt, gondolom, fölösleges külön igazolni.

9. kötet: Világosság a sötétségben. Pásztorlevelek

Az a Prohászka, aki annyit és oly tűzzel hordta szívében és ajkán Xavéri Szent Ferenc szavát: „Lelkeket adj nekem, lelkeket!” és aki harminc éven keresztül régi és új utakon ennek a szent szenvedélynek szolgálatába állította zsenijének minden fényes tehetségét: mikor IX. Pilis pápa akaratából a székesfehérvári püspöki székbe került, híveivel szemben nem is gondolhatott másra, mint hogy lelküknek lett püspöke: episcopus animarum vestrarum…

Ő, aki a keresztény lélek Isten-fiúi méltóságáról olyan mélységes meggyőződést táplált, nem gondolhatott mást, mint hogy hívőinek a legjobb lelki táplálék is éppen csak elég jó. Nem habozott tehát lelki életüket a gyökérszerű, alapvető nagy kinyilatkoztatott igazságokra beállítani, nevezetesen az Úr Krisztusban való misztikai egységre; sőt a modern élet kikezdettségének világos tudatában vállalkozott arra, hogy – miként korábbi hallgatóságánál, az ország értelmi elitjénél – a hit alapjait biztosítsa: Isten léte és jelenléte, a lélek halhatatlansága, a kegyelem valósága, a vallási alapélmény elemzése – ezekkel a témákkal mert és tudott egyszerű hívei elé is állni.

Ilyenformán ezeknek a pásztorleveleknek – csak a tisztán elvi jelentőségűek kerültek bele ebbe a gyűjteménybe – a lapjairól és soraiból kibontakozik egy olyan püspöknek a képe, mint voltak a régi dicső egyház nagy püspökei: Nagy Szent Vazul, Szent Ágoston, Nagy Szent Gergely, akik a püspökség hierarchiai tekintélyét az egyéni szellem kiválóságával elevenítik; amikor leülnek a templomuk apszisában álló püspöki székre, tanításukból a hierarchiai tanító tekintély, a géniusz fénye és a szuverén lelki vezér ereje szól.

Aki Prohászkát csak egyebünnen ismeri, annak kutató tekintetét itt főleg két dolog köti le: A korszakalkotó, úttörő budapesti konferencia-szónok, akit kemény egyszerűsége és apostoli bátorsága miatt Savonarolához mertek hasonlítani, mily felsőbbséges magátólértetődőséggel ölti fel a püspöki palástot; és: ez a szédítő magaslatokon járó sas miképp változik át a fiait szárnya alá váró anyatyúkká. Ezekből a levelekből is folyton elővillan a lángeszű gondolkodó és alakító, aki a legmagasabb igazságokat is szinte fogható közelségben és szemléletességben rajzolja elénk; de ámulattal nézzük a felsőbb művészetű pedagógust is, aki tejjé és kenyérré tudja tenni a hitnek legmélyebb titkait is, aki biztos fogással bele tudja kapcsolni az Isten országának igazságait és követelményeit az egyszerű ember életszemléletének legszilárdabb pilléreibe, s aki zseniális leleményességgel az annyira elszegényedett magyar élet talajában is meg tudja találni azokat az ott maradt gyökérszálakat, melyekből melegebb és gazdagabb hitélet fakadhat.

Nincs a hívő magyar nép – egyszerűek és tanultak – számára jobb és gyümölcsösebb lelkiolvasmány, mint ezek a pásztorlevelek, melyek egyben ennek a hányatott korunknak is örökre beszédes okmányai lesznek.

10. kötet: Korunk lelke

Prohászka ritka zsenialitása és gondviseléses szerepe a vátesznek és apostolnak sajátos, eredeti egysége. Neki megadatott ismerni e kor jellegét, értelmezni jeleit a kinyilatkoztatás örök igazságainak világánál, utat mutatni és nyitni az életrehivatott jövő számára.

A „Korunk lelke” ennek a páratlan váteszi kiválóságnak egyik irodalmi tükre. Az itt összegyűjtött dolgozatokban ugyanis Prohászka feltárja, értékeli és az örökélet mérlegén megméri azokat az eszméket, indítékokat, érzelmeket, vágyakat, célokat, melyek ott élnek és hatnak korunk áramlásainak fenékhullámaiként, melyek mint lélek a testet éltetik, kormányozzák, értelemmel ékesítik ezt a kort.

Ezt a feladatot irodalmilag és gyakorlatilag jól megoldani a legnehezebb dolgok egyike; ezért az irodalom és kultúrtörténet legritkább jelenségei közé tartozik.

Már ahhoz is egészen különös szenzórium kell, tehát Isten ajándéka, melyet tanulmány és gyakorlat gyarapíthatnak, de meg nem adhatnak, hogy valaki a történeti valóságok szinte kozmikus arányú nagy vásárjából biztos füllel kihallja a vezérhangot, s hogy úgy mondjuk, hű keresztmetszetét adja korának; ahhoz pedig éppenséggel divinatórius látás és érzék kell, hogy valaki a még alaktalan, sokszor idétlen, a múlt humuszával, sőt gazával összekevert és összenőtt jelen eszmecsírákból kinézze a jövőre hivatott, történelem-csináló tényezőket. Egészen ritka irodalmi kvalitások híján lehetetlen elrajzolások, torzítások és csorbítások nélkül rövid dolgozatokban, sokszor néhány mondattal és szembeállítással megjellemezni egy kort, mozgalmat, irányt, nézetet. A próféták hite és karizmája nélkül senki sem vállalkozhatik arra, hogy a kavargó jelent, a jövőre irányuló küzdéseket és reményeket az egyedül reális mértékre húzza, az egyedül üdvös csillag alá állítsa, vagyis az örök isteni igazságoknak időben való vetületeit és feladatait biztos kézzel kiemelje bennük és belőlük. S végezetül az apostolnak reménye, törhetetlen buzgósága és nagyszívű szeretete nélkül már a jelzett prófétai feladatnak sem lehet megfelelni: nélküle lehetetlen a jelen történelem káoszában meglátni a jövő kozmosz körvonalait; s természetesen még inkább lehetetlen e kozmosz kialakulását hathatósan művelni és irányítani.

Ennek a kötetnek dolgozatai mind magukon hordják a megvesztegethetetlen hívő tájékozódásnak, az apostoli buzgalomnak és zseniális látásnak meg alakításnak ragyogó jeleit. Egyik sem annyira, mint A háború lelke. Aki a címből vagy felületes régi reminiszcenciákból ebben a gyűjteményben egy zaklatott időnek pasztorációs termékeit sejti, azt eleve óvnom kell a tragikus félreismerés eshetőségeitől. Aki ugyanis elmerül A háború lelké-be, egyre növekvő tisztelettel telik el az apostoli püspök iránt, akit győzelmi mámor és nemzeti felpezsdülés meg nem tévesztett s aki a háború zajából elejétől-végig kihallotta az Isten ítéletének kemény harsonaszavát. Nem győzzük bámulni a teljes kifejlettségében és gazdagságában pompázó írót, aki itt megalkotta, aminek hiányát az őt nem ismerők vagy ismerni nem akarók felpanaszolták: hogy a világháború nem teremtett megfelelő irodalmi alkotásokat, melyekben méltóan tükröződnék a nagy idők nagy lelke. S a szélesebb látókörű tanulmányozónak lassan sejtelme kél, hogy itt egy páratlan mélységű és eredeti történetbölcselettel került szembe, melynek jelentősége messze túlragyog azon a kortörténeti talajon, melyből emelkedik. A háború lelke nemcsak a szörnyű világháború színe előtt, hanem általában a történelem és nagy tragédiák színe előtt fölségesen és diadalmasan igazolja a kinyilatkoztatás irgalmas, lelkeket kereső és szerető örök Istenét.

Történelembölcselet a javából – ez ennek a kötetnek értéke és értelme. Igaz, Prohászka fáradhatatlan szellemének nem adatott meg a szintézis tudós nyugalma – bár A háború lelke valami formában ezt is nyújtja; de az elmaradt összefoglalásért bőségesen kárpótol. Előttünk, e kor gyermekei előtt külön értéket ad neki, hogy az az örökéletű történetfilozófia a mi korunknak annyira élesvágású példáján nőtt és illusztrálódott. Az a három évtized, melyet felölel, ugyancsak nem szegény eseményekben: ez a kor látta meghalni a liberalizmust és fuldokolni a kapitalizmust, látta erősödni a szocializmust és megtántorodni a demokratizmust; megérte a nagy világfelfordulást és utána a bizonytalan utakon induló és imbolygó új időket… Ennek a kötetnek az anyaga a berendezésben erőltetés nélkül hű maradt az idők és eszmék ez egymásutánjához.

A háborút követő időkben a vátesz Prohászkára új feladatok vártak, melyekre e hazában és rajta kívül is senki úgy fel nem volt szerelve, mint ő. És a hatvanadik életévét meghaladott apostol nem is tért ki előle; azonban gazdag lelke oly bőséggel ontotta ezeknek az időknek áramába az üdvösség forrásait, hogy irodalmi leszűrődésük külön kötetet tölt ki.

11. kötet: Kultúra és terror. A társadalmi kérdés

Prohászka papi tevékenységének kezdete óta szakadatlanul közvetlen érintkezésben volt a legszegényebb néposztállyal. Színről-színre látta testi, lelki, gazdasági nyomorát, és szívből „szánta a sereget”. Ennek a társadalmi rétegnek sorsa, a munkáskérdés, kitágított értelemben a társadalmi kérdés, a legteljesebb valóság és átéltség erejével harsogott bele lelkébe; s megnyílt szelleme, mely oly élénk visszhangot adott minden emberi szükségletre, nem térhetett ki korunk e legégetőbb nagy problémájának alapos tárgyalása elől, nevezetesen az evangélium követelményeivel való összemérése elől.

Már első dolgozatában teljes fegyverzettel lépett ki a porondra, és azóta 35 éven keresztül ki nem fogyott a szociális fogékonyságból, buzgalomból, eszmékből.

Nyílván ez a buzgalma vitte rá, hogy már 1891-ben kiadja XIII. Leónak, a nagy szociális pápának beszédeit és leveleit (lásd Ünnepnapok); és ez a semmiféle külső tekintettől ki nem kezdhető evangéliumi szociális érzéke vezette, mikor működése területének szélesbülésével nagyarányú tevékeny részt vett a legkülönfélébb gyakorlati társadalmi föladatokat és igényeket szolgáló mozgalmakban és egyesülésekben. A két utolsó évtizedben a „szociális” Prohászkát főként ebben a minőségben ismertük; s ennek a tevékenységnek okmányait az Élet igéi, Ünnepnapok, Korunk lelke köteteiben kell keresnünk.

Ez a kötet elsősorban a visszavonultság és alapvetés korszakának nagyobb elméleti dolgozatait tartalmazza. Majdnem négy évtizeddel ezelőtt, szinte általános hallgatás közepett emelte föl először átható szavát a gyökeres társadalmi orientáció érdekében, és mindjárt egészen új hangokat ütött meg. Sokunknak még ma is szokatlan ennek a tiszta evangéliumi szózatnak nem egy hangja. De a jövő nemzedék alighanem éppen ezekben a dolgozatokban fogja megbámulni és tisztelő elismerésével elhalmozni Prohászka sasszellemének korát messze megelőző nemes szárnyalását.

A dolgozatok időrendben vannak leközölve; csak a Kultúra és terror gyűjteményének maradt meg az eredeti elrendezése. A kegyelet úgy kívánta, hogy ez a cím, mely magától a szerzőtől ered, hordozza az egész kötetet. Az egyes dolgozatok lelőhelyeiről a jegyzetek adnak fölvilágosítást.

12. kötet: Ünnepnapok. Emlékezések

Mikor a keresztény lélek ünnepel, legtisztább gondolataiból, legnemesebb elhatározásaiból és legintenzívebb érzelmeiből fon koszorút a történelem és az üdvtörténet nagy eseményei és alakjai köré. Végelemzésben Isten nagy tettei, magnalia Dei, ültetődnek át ilyenkor a lélekbe és töltik el az élet legmélyebb ihletéseivel és reményeivel. Ebben az ünneplésben a történelem árama életfolyammá duzzad föl és mélyül el; az idő gyermeke itt az örökkévalóság letéteményesének és várományosának tudja magát. Ezért valóban „beatus populus qui scit iubilationem!”

Olyan érzékeny húrozatú lélek, mint Prohászka, természetesen a legnagyobb intenzitással reagált a nagy fordulók és események érintésére. Bensőséges, áhítatos lelke aztán mindig gyorsan és biztosan megtalálta az eseményeknek ama vonatkozásait, melyek az ünneplést kiemelik a merő ujjongás fölületességéből; hatalmas elméje meglátta azokat a motívumokat és megtalálta azokat a gondolatokat, melyek az ünneplést lelkiismeretvizsgálattá és jövőt szülő termékenységgé avatják; alakító géniusza pedig tudott az ünneplések tartalmának mindig olyan formát adni, hogy minden megemlékezése valósággal carmen saeculare-vá lett; nem – harangszóvá, mely bejár hegyet-völgyet, és visszazeng a lélekben és magával ragad akkor is, mikor már rég elhangzott… Vivos voco, mortuos plango, fulgura frango!

Prohászka a szellem legmagasabb őrhelyéről vigyázta, jelezte és irányította a kor fordulásait. Emlékezései tisztán tükrözik az elmúlt félszázad nagy egyházi és kultúr-eseményeit, és ennek a félszázados történelemnek egyben legmélységesebb értelmezése lettek: történetbölcselet a legjavából. Prohászka maga ott ült a történelem szövőszékénél, és mintába szedte azokat a titokzatos aranyszálakat, melyeket láthatatlan isteni kéz sző bele a történelemnek föltartóztathatatlanul haladó müvébe.

Ennek a kötetnek csoportjai természetszerűen kínálkoztak. Az egyes csoportokon belül az éppen említett okból jónak látszott az emlékezések időrendjét lehetőleg megtartani. Az egyes dolgozatok történeti és irodalmi körülményeiről a jegyzetek adnak fölvilágosítást.

13. kötet: Élet igéi I. Beszédek

Prohászka Ottokárt utolsó negyedszázadi kortársai, főként a távolabb állók, elsősorban tüneményes szónoknak ismerték és bámulták. Természetes, hogy közülük akárhányan ennek az értékelésüknek vetületét ösztönszerűen keresik majd művei gyűjteményében is, és talán némi megütközéssel veszik tudomásul, hogy a tizenhat kötetből csak egy van szánva Prohászkának, a szónoknak.

Már ezért is számot kell adnom ennek a kötetnek összeállításáról.

Mikor a gyűjteményes kiadás rendezésére vállalkoztam, kezdettől fogva világos volt előttem, hogy magának Prohászkának műveit kell adnom, híven, úgy amint ő megalkotta; és így eleve ki kellett zárnom azokat a részben nyomtatott, jobbára azonban lithografált füzeteket, melyek Prohászka „lelkigyakorlatait”, „konferenciáit”, vagy „beszédeit” kínálják. A Prohászka-ismerőnek ugyanis könnyű megállapítani, hogy azok általában hiányos stenogrammoknak sokszor kínosan hiányos, részben egyenest hibás áttételei; úgy hogy, aki kegyelettel őrködik Prohászka szellemi hagyatéka fölött, azzal a kívánsággal tekint legtöbbjére: bár sohase láttak volna napvilágot. Nem mintha mindenestül értéktelenek volnának! Nem; tartalmaznak azok sok prohászkai gondolatot, sőt fogalmazást; s hivatott kezek sok gyöngyöt tudnának kimenteni azokból a zavaros vizekből is.

Ezúttal azonban magának Prohászkának, és nem a gyorsíróknak műveiről van szó, és így csak a hiteles beszédek jöhetnek tekintetbe. Ezek részint olyanok, melyek a szerző kéziratából mentek a nyomdába; részint olyanok, melyek hiteles gyorsírói följegyzés alapján voltak közölve; részint pedig olyanok, melyeket a szerző olyan-amilyen följegyzés után átnézett és jóváhagyott. A gyűjteményben mind a három fajta képviselve van, mint kitűnik a jegyzetekből.

A hitelesség megállapításánál persze nem egyszer cserbenhagytak a „tanúk”, és alanyi ítéletemre kellett hagyatkoznom. Azonban nem gondolom, hogy egy esetben is a valóságnak melléje találtam volna. 1900 óta az utolsó időkig a legkülönfélébb alkalmakkor hallgattam Prohászka beszédeit és előadásait; tehát ismerem őt mint szónokot, az élő valóságnak minden árnyalatával. Sokáig voltam gyakorló gyorsíró; tehát tudom, hogyan viszonylik az elmondott beszéd az „áttételhez”. A Dominus Jesus három konferenciáját az én följegyzésem és áttételem alapján dolgozta ki a szerző; tehát meg tudom ítélni, milyen viszonyban van Prohászkánál az áttétel és az átdolgozás. Továbbá a kézirat után közölt és a személyesen hallott beszédek tüzetes tanulmányozása és összevetése alapján van módom megítélni, miképp viszonylik Prohászkánál a mondott beszéd az írotthoz. Végezetül sok évi irodalmi meg karakterológiai tanulmány és gyakorlat megtanítottak a stílusok jellegének és árnyalatainak megítélésére. Valamennyi együttvéve – úgy gondolom – eligazít ott is, ahol a külső tanúbizonyságok hallgatnak.

Így ebben a kötetben az olvasó csak autorizált beszédeket kap, melyek természetesen nem állnak az autorizáltság egyenlő fokán (lásd a jegyzeteket); de Prohászka szónoki értékeit sem egyenlő szinten mutatják. Hisz az igazi szónok csak hallgatósága előtt, beszéd közben mutatkozik be teljes értékében, és itt a remeklés annyi tényezőnek szerencsés harmóniáján fordul, melyek a legkiválóbbakban is ritkán vannak mind együtt; és amelyek közülük egy-egy adott esetben érvényesülnek is, azokat a rögzítés nem tudja mind megőrizni. Ezt azok számára kell megállapítani, akik sajnálják, hogy Prohászkának nem minden előadásáról készültek hiteles gyorsírói följegyzések (ez gazdaságilag is majdnem keresztülvihetetlen lett volna).

Aki pedig Prohászka szónoki méltatására vállalkozik, természetesen nem hagyhatja figyelmen kívül egész irodalmi működését, sőt tevékenységének egész körét. Hisz a száj a szív bőségéből szól; és aki, mint Prohászka, a szónokságot is csak az apostoli tevékenység egy eszközének tekinti, beszédeibe és előadásaiba is beleviszi egész egyéniségét. Így Prohászka beszédeiben megkapjuk sokszor műveinek sűrített tartalmát ; és viszont: az előadó és szónok Prohászka ragadó hevét, közlő pátoszát, közvetlenségét, ragyogó és meleg színeit megtaláljuk egyéb írásain is.

A beszédek csoportosítása természetszerűen kínálkozott. A nagygyűlési és főrendiházi beszédek teljes gyűjteményei mint történeti dokumentum-sorozat is külön értéket jelentenek. A nemzetgyűlési beszédek (és néhány más beszéd) tartalmuknak megfelelően más kötetekben kapnak elhelyezést.

14. kötet: Az elme útjain. Bölcseleti dolgozatok

Ha bölcselkedni annyi, mint „keresni” világnézetet, életirányt és célt, akkor Prohászka nem volt bölcselő. Hisz ő kezdettől fogva zavartalan birtokában volt annak az igazságnak, mely homálytalan világossággal ragyog a kinyilatkoztatásból a hívő lélekbe; és ez több, erősebb, mélyebb és elevenebb, mint amennyit a kereső elme csak megsejdíteni is képes.

De ha bölcselkedni annyi, mint Isten-adta elmeéllel, nagy szellemi energiával és termékenységgel elmélyedni azokban a nagy kérdésekben, melyekkel a természet és lélek, a történelem és kultúra, a hit és élet minden gondolkodó elé odaáll, akkor Prohászka egészen kiváló fokban bölcselő; mondhatni, szellemi karakterének egyik fővonása a bölcselkedés. Ennek beszédes külső bizonysága az a tény, hogy bölcseleti dolgozatai átfogják irodalmi működése egész tartamát – halála után jelent meg az utolsó – és felölelik a bölcseleti alapproblémák egész körét. Mikor Prohászka bölcselkedésének „területéről” van szó, természetesen nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy bölcselő elméjének bőséges nyomait viselik majdnem összes elméleti művei, kivált: Isten és a világ, A diadalmas világnézet, Kultúra és terror, Hit és ész.

Ennek a nagyarányú bölcseleti tevékenységnek Prohászka szellemi művében való helyét és begyökérzését fölkutatni, sajátos tartalmát, irodalmi jellegét és értékét megállapítani a részletes kutatás lesz hivatva, mely ebben a kötetben megkapja Prohászka összes szorosan bölcseleti tárgyú dolgozatait, kivéve „Az intellektualizmus túlhajtásai” címűt, melyre nézve lásd a 11. jegyzetet.

Itt két megállapításra kell szorítkoznunk.

Prohászka szellemének egyik legsajátosabb vonása a teljes megnyílottság az életnek minden nyilvánulásával és a gondolkodás minden irányával szemben. A szellem és élet minden megmozdulását szívesen vette tudomásul, jóakarattal figyelte, szeretettel méltatta, értékeit irigység nélkül elismerte, sőt lélekkel hirdette, fattyúhajtásait kímélettel nyesegette. Ez jellemzi bölcselő állásfoglalását is. Végig hű maradt római tanulókorának eszményéhez, a szenttamási bölcselethez; de ezt azzal a szellemi szabadsággal értelmezte, melyet egy Tongiorgi, Palmieri hagyott örökségül a római jézustársasági egyetemre, a Gregoriana-ra; és azzal a bensőséges érdekeltséggel közeledett a természettudományokhoz, mely egy Secchi tanítványára vallott. Így aztán bárhol látott új utat nyílni a tudás terén, bátran rálépett a nyíltszemű vándornak vállalkozó kedvével, de egyben az apostolnak, az örök titkok letéteményesének lelkületével: meg-megállt és lelkes tekintete megnyugodott azokon az örökkévalóságba nyúló csúcsokon, melyekre az emberi elme-utak kilátást nyitottak; bízó és reményes lélekkel ment előre, ameddig mehetett saját meggyőződésének sérelme nélkül; és amikor tovább nem mehetett, nem fordult vissza anélkül, hogy fejedelmi gesztussal meg ne mutatta volna, merre kellene annak az útnak kanyarodnia, hogy az örök hazába vigyen. Prohászka bölcselkedésének ezt a módszeri vonását akarja jellemezni a mű címe: Az elme útjain.

Ami ennek a bölcselkedésnek tartalmát illeti, nincs kétség benne, hogy vezértémája az, ami a modern bölcselkedésnek Descartes, sőt voltaképen Duns Scotus óta főproblémája: milyen viszonyban van valóság és ismeret, őnála: élet és gondolat. S ahhoz sem fér kétség, hogy ebben a kérdésben ő az életnek és az alkotó alanynak többet ír a javára, mint általában a skolasztikusok. De félreértik, akik ezért bölcseleti voluntarizmus, intuicionizmus vagy pragmatizmus szomszédságában akarnák elhelyezni. Prohászka nem tudott és nem vallott kevesebbet fogalmi ismereteink értékére nézve, mint bármely „intellektualista”; azonban a misztikusnak melegségével és az apostolnak tapasztalataival védte a valóságnak fogalmainknál mérhetetlenül nagyobb gazdagságát és az életnek – természetesen a legtisztultabb életnek – elsőbbségi jogait. Gazdag lelke a gondolkodást az élet egy hullámának, szervének fogta föl, éles elméje pedig éppen átható erejénél fogva meglátta, mennyire mögötte maradnak legkiválóbb fogalmaink is annak a valóságnak, melyet az ő misztikus lelke megtapasztalt, és művészi géniusza megsejtett. Prohászka „antiintellektualizmusának” genezise és jellege nagy rokonságot mutat az egyébként is hozzá oly közel álló – bár tőle nem tanulmányozott – Newman-éval, akinek maga-készítette híres síriratát bátran meg lehetne tenni bölcselkedése jelszavának: Ex umbris et imaginibus ad veritatem!

15. kötet: Hit ész ész. Hitvédelmi dolgozatok

A katolikus theológia ősi nemesi hagyománya az a meggyőződés, hogy az értést kereső elme és a kinyilatkoztatás Istene előtt meghódoló hit nem arra van szánva, hogy egymás mellett elsurranjanak, mint két idegen világnak örökké idegen jövevényei, hanem amint az igazságra szomjas ész jó darabon eléje tud dolgozni a hitnek, úgy a hívő is elméjének természetes erejével és emberi tudásának bőségével jó darabon bele tud hatolni a hitnek titokzatos tartományába. Fides quaerens intellectum – ez a katolikus teológiának jelszava és programja Origenes óta, s ehhez hű maradt a legkülönfélébb skeptikus, voluntarista, miszticista koráramlatok kísértései közepett is. Hű maradt különösen azokban a teológiai iskolákban, melyek a nagy múltból táplálkoztak, s melyek egyikéből került ki Prohászka is.

Prohászka sokkal melegebb és mélyebb lélek, semhogy kezdettől fogva ne látta és ne hirdette volna az érzelmi, akarati s mindenekfelett a kegyelmi tényezők szerepét, mikor a hit ügyéről van szó. De volt mindig annyira kegyeletes tanítvány és öntudatos teológus, maradt mindig annyira egyetemes szellem, hogy soha nem apadó és nem öregedő lelkesedéssel fürkészte és járta az elmének amaz utait, melyeken tétovázók a hit felé terelhetők és hívők diadalmasabb járásra segíthetők.

Prohászka apostoli lelkében a hit és ész összhangjának meggyőződése emésztő tüzzé lett, mely irodalmilag hatalmas lángokban tört elő önálló művek alakjában, minők A keresztény bűnbocsánat, Isten és világ, Föld és ég, bölcseleti, szociális dolgozatai (Az elme útjain, Kultúra és terror); ennek a központi szent tűznek a villanatai az itt összegyűjtött dolgozatok is.

Egy futó tekintet elárulja, hogy ezek csaknem mind az esztergomi időből (1883–1904) származó értekezések. Az értekezés a tanári gondolatfejtés és a tudományos folyóirat számára a legmegfelelőbb irodalmi forma, mely hagyományos hangjával és objektív tartalmával aránylag csekély tért hagy az írói egyéniség kibontakozására. Prohászka értekezései is, különösen a legrégebbiek, erősen magukon viselik az iskola jellegét ; s a Prohászka-kutató számára sajátos varázsa van ezeknek a műveknek, melyeken úgyszólván még rajta ülnek a csírájából kifeslő géniusznak sziklevélmaradékai. Mert hát a prohászkai géniusz szárnycsattogásait nem nehéz meghallani a szárazabb értekezések logikus gondolatfejtésének zakatolásában is. Fraticelli azt mondja a Divina Commedia teológiai, csillagászati stb. betéteiről, hogy ezekben a száraz részekben is nincs egymásután négy sor, melyekben valami feltűnő költői szépség ne volna. Így ezekben az értekezésekben, melyek különben is Prohászka csodálatos sokoldalúságának beszédes dokumentumai, mindig magával ragad a gondolatfejtésnek szinte drámai elevensége, a nemes lendület, a stílusnak sokszor dithirambikus numerózitása; folyton megállítanak meglepő kilátások, egészen újszerű fordulatok és azok az eredeti színek és meleg indítások, melyek csak a mély átéltségnek és az alkotó géniusznak szerencsés frigyéből születnek meg.

1904 után Prohászka rendszeres teológiai értekezést nem írt. Hit és ész termékeny testvéri összhangja maradt a teológus Prohászkának vezércsillaga ezután is. De egyre nagyobb arányokban táguló apostoli irodalmi tevékenységének már nem az értekezés és a tudós könyv volt a megfelelő forma. Teljesen önmagára talált és csodálatos ragyogásban kibontakozó géniusza megteremtette magának az egészen eredeti adekvát irodalmi formákat, melyeknek kellő méltatása csak akkor lesz lehetséges, ha meg lesz írva a teológia irodalomtörténete, s melyeket a Diadalmas világnézet-ben, Magasságok felé-ben és beszédeiben látunk legjellegzetesebben.

Ezek az értekezések levisznek bennünket az „anyák” országába, vagyis azokba a csendes, titokzatos mélységekbe, melyekben alakult és izmosodott az a Prohászka, akit a mai nemzedék ismer és bámul. Nem nehéz megállapítani, hogy némelyik egy-egy későbbi nagy művének csírája vagy programja. És nem véletlen, hogy a gyűjtemény első és utolsó dolgozata az Oltáriszentségről szól, – arról az Oltáriszentségről, mely nappal és éjjel annyiszor látta őt misztikai elmélyedésben órák hosszat térdelni. Az első dolgozat még az iskola köntösében jár, s az utolsónak mozaikdarabjaiból ki lehet sejteni egy egészen új műfajnak körvonalait: a teológiának és elmélkedésnek, a történeti és pszichológiai tárgyalásnak valami sajátosan érett szintézise ez, mely a Pilis hegyén című dolgozatból árad ki talán a legtisztább jellegzetességben.

16. kötet: Utak és állomások. Útirajzok és -naplók

Prohászka irodalmi működése két forrásból fakad: az írásra, művészi alkotásra hivatott géniusznak benső késztetéséből és az apostoli lelkületből, mely mindenképpn, tehát tollal is utat akar nyitni az üdvözítő evangéliumnak. Ennek a ténynek a legkézzelfoghatóbb bizonyságát adja ez a kötet. A szó szoros értelmében vett írói kifejtőzésre sehol sem nyílik oly alkalmas tér, mint az útirajzokban. Hisz az ilyen írásnak értékét nem a leírt tájak és emberek adják, hanem magának az utazónak és leírónak lelkivilága, mely egyszer egy tájon vagy társadalmi jelenségen fog tüzet, ezer színt szikráz és ezekkel telehinti útját és olvasóját; máskor meg mint a hegyi patak, neki ütközik útja változatos eseményeinek és száz váratlan fordulattal, eséssel, örvényléssel, habfátyollal és szivárvánnyal lepi meg és bájolja el az önfeledt nézőt. Az ilyen útirajzoknak hatása és irodalmi értéke tehát független a tárgytól s mindenestül függvénye az író szellemének. A leghíresebb, legtöbbet olvasott és kimutathatóan legnagyobb hatású útirajzok egyike: A. Stolz: Spanisches für die gebildele Welt. Egy lelkes bámulója elhűlt, mikor megtudta, hogy szerzője mindössze három hetet töltött Spanyolországban, előzetes tanulmányokat nem végzett és spanyolul egy szót sem tudott. Igen, de volt szeme és szíve, és amit látott, azt egy gazdag kedélynek és kifogyhatatlan finom szellemnek zománcával vonta be, s egy mélységes, érett hitnek átütő erejével minden tapasztalatán tudott ablakot nyitni abba a csendesebb, de mérhetetlenül vonzóbb világba, ahol az örökkévalóság tájai hívogatnak.

Ezt fokozottabb mértékben el lehet mondani Prohászka útirajzairól is. A Prohászka-kutató az első útirajzokon megbámulja a huszonhatéves Prohászka leíró, elbeszélő, jellemző tehetségét és már akkor szinte félelmetesen egyetemes műveltségét; tisztelettel hallja a meg nem alkuvó, kemény metszésű papi jellemnek apostoli bátorságú vallomásait, és meglepetve fedezi fel Prohászkában a kifogyhatatlanul leleményes, eredeti, sokszor kápráztató szellemességet, mely az élcnek, humornak, szarkazmusnak és iróniának egész skáláját kimeríti.

A finom érzékű olvasónak nem nehéz a gúny és szatíra nyílzáporában is mindig meglátni a katolikus igazságért élő-haló hitvallót és a lelkek üdvéért hevülő apostoli szívet. S mindamellett a két legrégibb útirajzon meg fog érezni egy idegenszerű vonást, melyet a későbbi Prohászka teljesen levetett. Az a maró szarkazmus és sokszor fanyar, sőt kíméletlen – sohasem igazságtalan – kritika, mely itt mint decemberi jeges eső arcunkba csap, a későbbiekben, különösen az amerikai úti képekben, fölséges, kiérett humorrá szublimálódott, mely semmit sem veszített eredetiségéből és szellemességéből, de mondhatatlanul sokat nyert bölcsességben és toborzó erőben. Honnan emez idegenszerű betét? – Meg kell állapítani, hogy ez csakugyan idegenből jött: a fent említett Albán Stolztól. Aki megfelelő hangoltsággal olvasta fiatalabb éveiben Stolz írásait, elsősorban útirajzait, nem menekülhetett hatásuktól, – annyira szuggesztívek. Prohászka ebben a két útirajzban is már Prohászka, – jóllehet a huszonhat-huszonhétéves Prohászka, de irodalmi összehasonlítás a Stolz-hatást még a részletekben is, tartalmi és formai mozzanatokban egyaránt kimutathatná.

S Prohászka már akkor van annyira nagy és eredeti, hogy ezt az összehasonlítást kára nélkül állja. Ő ugyan jellegzetes szerénységével és még inkább jellegzetes pregnánsságával némely fiatalabb írásának újabb kiadását így jellemezte: „Ez úgy fest, mintha valakinek mentéi és dolmányai mellé kiakasztanák a – pólyáját is”. Az objektív olvasót ez meg nem tévesztheti; az első útirajznak nemcsak viszonylagos kiválóságát fogja tudni értékelni, nemcsak a későbbi nagyság szükséges előfokát fogja látni bennük, hanem a kiforratlanságában is már maradandót alkotó szellem önálló értékű műveit, melyek az ez irányú munkákban szegény irodalmunknak gazdagodását jelentik. S ennek az értékítéletnek a nyomósítását fogja találni a körülbelül egyidős harmadik műben: a Collegium Germanico-Hungaricum leírásában. Gondolom, nem sok hasonló nemű írást lehet találni, ahol emelkedettség és szemléletesség, a kikezdetlen fiatal életöröm és a legtisztább lelkiség, maga-feledt alkotó művészet és céltudatos pedagógia oly teljes harmóniába olvadna. Hogy pedig ez a mű egyben elvezet Prohászka lelki nagyságának szülőföldjére, és hogy a papi életnek és katolikus nevelésnek egészen sajátos, ritka hatású apológiája, azt csak mellesleg említem.

Aki előtt feltárul ezeknek a műveknek igazi értéke, álmélkodva eszmél arra, hogy itt Prohászka gazdag szellemének tulajdonképpen csak egy morzsájával van dolga, és némi borzongással szövi tovább azt az önként kínálkozó eshetőséget: hogy alakult volna Prohászka írói pályája, ha csak ezen az egy vonalon halad tovább?

17–18. kötet: Élet igéi II–III. Beszédek

Prohászka nagyságának korántsem kimerítő jellemzése, hogy tüneményes szónok; szónoki kiválósága csak egyik szembetűnő hajtása sokkal mélyebb gyökerű nagyságának. Mindazáltal ez a nemzedék Prohászkában a szónokot külön hangsúlyozással emeli ki; és így érthető, hogy az ő ítélete szerint Prohászka értéke irodalmilag nincs kellően kifejezve, ha összes műveiben csak egy kötet beszéddel szerepel. Ezzel az igénnyel számot vet a 25 kötetes összkiadás, mikor még két kötet beszédet nyújt.

A 13. kötet bevezetésében kifejezett alapelvektől eltérni a kiadó nem talált sem okot, sem jogot; ezúttal is csak hiteles Prohászka-műveket akar adni; és a különféle konferencia-kiadványokról ma sincs módjában enyhébben ítélni, mint akkor. Ha mindamellett rászánta magát arra, hogy a 13. kötetből kiszorult, nyomtatásban megjelent hiteles beszédeken kívül itt közli a ma is még itt-ott található és drága kincsként őrzött híres kőnyomatos esztergomi spirituálisi beszédeket, a következő meggondolásokra támaszkodott: Ezek a beszédek a beavatottra mindjárt a hitelesség benyomását teszik és a gondos stenografálás minden jegyét magukon hordják. De ennél még jelentősebb az a tény, hogy közülök mintegy 40 Prohászka életében az ő nevével változatlanul, illetőleg egészen lényegtelen külső változtatásokkal megjelent különféle hitszónoklati folyóiratokban, tehát megnyerték a szerző hitelesítését; de ez akkor kiterjed az összes többiekre is; hiszen a szerző jónak látta változatlanul közreadni az esztergomi litografált szöveget.

Egyébként, ha valahol, épp ezekkel a beszédekkel szemben van helye annak a kritériumnak, mellyel Bossuet eldöntött egy névtelen töredékről folyó vitát: „Mit disputáltok? Nem látjátok rajta az oroszlánkörmöket? Így csak Pascal írhatott!” Elég elolvasni pl. ennek a kötetnek 142. lapján található beszédet: így csak Prohászka beszélhetett! Még pedig a szelleme májusát élő Prohászka, a Diadalmas Világnézet szerzője, aki fogyhatatlan termékenységgel és eredetiséggel hullatja ránk a legeredetibb gondolatoknak, lelki mélységeknek, költői szépségeknek valóságos virágözönét. Nem nehéz fölismerni itt az Elmélkedések Prohászkáját. Ezekből a beszédekből nőttek ki az Elmélkedések; nem egy beszéd szószerint átment oda. Ezek itt természetesen kimaradtak.

A Prohászka-kutató számára ezeknek a beszédeknek az is külön varázsa, hogy belevezetik a nagy papnevelő és lelkivezető műhelyébe; meg-megnyitják előtte azt a szentélyt, amelyben nagyra nőtt, egészen a heroizmus magaslatáig, az aszkéta és imádkozó Prohászka. A Naplókon kívül nincs Prohászkának írása, mely annyi személyes vonatkozást tartalmazna, mint éppen ezek az esztergomi beszédek.

Mindent összevéve ezek a beszédek hivatva vannak külön értéket képviselni az író és szónok Prohászka kincsesházában.

Az elrendezést gyakorlati szempontok irányították, melyek az olvasó előtt már első áttekintésre maguktól világosakká válnak.

19. kötet: Új elmélkedések

Ennek a kötetnek anyaga főként két területről való.

A 3., 4., 5. csoport elmélkedései az 1913–16 között megjelent hasonló címeket viselő füzetes kiadásból valók (lásd ÖM 6,345); s könnyű meggyőződni, hogy itt vannak helyükön; az „Elmélkedések az evangéliumról”-ba sem hangjukkal, sem irodalmi jellegükkel nem illenek bele, ha leszámítjuk „A túlvilág tornácában” címűeket; inkább fejtegetés-, előadásszerűek, kevésbé színesek és elevenek; de tele vannak finom pszichológiával és gyakorlati teológiával.

A másik három csoport különféle időszaki lapokban megjelent jobbára ünnepi cikkek. Innen vannak itt-ott az aktualitásokra való utalások; innen az egyházi, társadalmi, nemzeti föladatokba való belekapcsolódás. De éppen ebben van egyik értékük: megtanítanak a kortörténeti jelenségeket és föladatokat a nagy katolikus hittitkok világánál nézni és megszentelni; és viszont utat mutatnak, miként kell az örök hitelveket és hittényeket belekapcsolni a mindennapi és a történelmi életbe és így gyakorlatilag termékeny életelvvé tenni.

De bizonyságot tesznek arról is, hogy Prohászka géniusza micsoda pazar gazdagsággal és eredetiséggel tudta folyton új meg új színekbe és hangokba öltöztetni és fogható közelbe hozni azokat a nagy távlatú és nagy távolságú misztériumokat. Ami itt a karácsonynak vagy a tisztuló lelkeknek misztériumairól olvasható, Prohászka legkiválóbb írói alkotásai közé tartozik. Azonban valamennyi érett és magvas gyümölcse annak a tősgyökeres elmélkedő lelkületnek, melynek mélységéből születtek meg az Elmélkedések az evangéliumról, az Élő vizek forrása, a Missziós levelek és mindenek fölött a Naplók és az Élet kenyere.

20. kötet: Az Úr házáért

A fiatal Prohászka naplójegyzeteiből valami döbbenetes elszántsággal és titáni őserővel tör ki egy vágy és elhatározás: az Isten országáért mindent megkockáztatni és mindent föláldozni. Ebből a programból élet lett és ennek az életnek néhány villanását adja ez a kötet.

Nevezetesen első két részéből elragadó erővel szól az a mindenre elszánt apostoli bátorság és akarat, mely a jozefinizmustól kikezdett és a liberalizmustól kilúgozott magyar egyházi életbe ismét lelket akar verni. – A Rómában megtanult teológia, IX. Pius Syllabusa, XIII. Leo katolikus kultúrprogramja: ezek a vezércsillagai; a prófétákra emlékeztető kemény és merész feddés, apostoli tűz és buzdítás, türelmes és szuverén bőségű felvilágosítás, ha kell, éles harc és támadás: ez az útja.

Ezek a dolgozatok jobbára az esztergomi időbe esnek és sok tekintetben elméleti megalapozásai azoknak az eszméknek, melyek az Esztergom hasábjain aztán a hétköznapi élet porondjára szállnak le (lásd ÖM 21). Azonban tévedés volna itt csak a fiatalos hevületnek, a magas gőznyomással dolgozó germanikus nevelésnek megnyilvánulásait és hatásait látni. A dolgozatok kronológiája világosan beszél: sem a püspöki állás, sem az egyre emelkedő népszerűség, sem a haladó életkor nem lohasztotta az Úr Krisztus e hű munkásának „első buzgóságát”. Ezek csak tágították munkásságának mezejét. A fölrázás, támadás és védekezés szakát természetszerűen követte az óvás, eligazítás, elmélyítés ideje. Egyre több és több probléma és föladat vonult be Prohászka érdek- és munkakörébe; de bármikor és bárhol szól, „az Úr házáért égő buzgóság” hevíti szavát.

„Az Úr házáért” – ez lehetne jelmondata egész élete művének; és aki annak irodalmi reflexét keresi, annak egész irodalmi művén kell végigjártatnia tekintetét; főként nem szabad figyelmen kívül hagynia az Összegyűjtött Munkák 1. (Missiós levelek), 9–15., 18., 19., 21. és 25. kötetét. Ami ebből az egységes irodalmi anyagból ide került, azt jobbára szerkesztői meggondolások és – szükségek utalták ide. Szerkesztői szerencse és öröm, hogy nem egy értékes dokumentum itt lát először napvilágot.

21. kötet: Az igazság napszámában

Ez a kötet csekély kivétellel vezércikkeket tartalmaz, melyeket Prohászka 1896–1904 közt az Esztergom-ba írt. Itt tehát Prohászka új oldalról mutatkozik be: mint publicista. Ott áll a Sion ormán, sas szeme fáradhatatlanul fürkészi a tájat; észreveszi a magyar életnek és szellemnek minden megmozdulását és nyomban határozott, messze hallható hangon megadja figyelő népének a szükséges figyelmeztetést és irányítást. Ami közéleti jelenség, szellemi vagy társadalmi mozgalom, politikai vagy egyházi ügy és föladat a századforduló körül jelentkezett a magyar látóhatáron, mind nyomban erőteljes, éles, színes és élvezetes megvilágítás alá került. Prohászka sokoldalúsága, szellemessége, csattanóssága semmi más írásában nem nyilvánul meg oly foghatóan, mint itt.

Így ezek a cikkek egy darab kortörténet egy kivételes szellem finom tükrözésében. De ennél jóval többet jelentenek. Prohászka a jelenségeket, embereket, eseményeket és irányokat a legmagasabb kémlőhelyről nézi: az örök igazságok magaslatáról; szavát a legnemesebb ügy- és emberszeretet irányítja, gondolatait és szempontjait széles látókör, egyetemes műveltség, következetes katolikus álláspont, zseniális fogás sugalmazza. S ilyenformán itt voltaképpen a katolikus szociálpolitikának egészen eredeti és nem múló értékű kódexe tárul elénk, melynek kincseit talán csak a jövő nemzedék tudja igazán folyósítani.

A kaleidoszkópnak változatosságával vonulnak el előttünk a gyakorlati életnek, a kultúrának, az egyházi elhelyezkedésnek, a politikai tájékozódásnak legkülönfélébb aktuális problémái; de nem nehéz észrevenni, hogy ez a sokféleség három eszmének és törekvésnek tengelye körül kristályosodik : a politikai liberalizmus elleni tudatos, elszánt harc; a keresztény demokratizmus szellemében a legegyetemesebb és egészen gyakorlati népmentés; az Egyháznak a liberális állam gyámsága alól való kiszabadítása, elveinek és erőinek a liberalizmus elleni harc és a keresztény szociális munka érdekében való érvényesítése. A kor ismerőjének könnyű azt is megállapítani, hogy ezt a hármas programot hármas forrás táplálja: IX. Pius pápa Syllabusa, a német centrumpárt tevékenysége és sikerei, XIII. Leo pápa korszakos keresztény-szociális enciklikái. Külön kell nyomatékozni, hogy a liberalizmus elleni kemény és kérlelhetetlen harcában, az Egyháznak a liberális államhatalomtól való függetlenítésében Prohászka nem akar mást, mint magyar tereken érvényt szerezni a Syllabus tételeinek; s nem érdektelen az az észrevétel sem, hogy a konkrét egyházi politikai kérdésekben Prohászka meglepő határozottsággal olyan állást foglal – ellentétben kortársaival, híres főpapokat és világi katolikusokat is beleszámítva, – minők X. és még inkább XI. Pius pápa gyakorlati magatartását irányítják.

Ezt a programot tehát Prohászka az örök városból hozta; esztergomi tanulmányok, elmélések és tapasztalatok elmélyítették és gazdagították, megizmosodott apostoli jelleme támogatta. Semmiféle pártállás vagy világnézet képviselője nem tagadhatja meg föltétlen tiszteletét attól az őserejű jellemességtől, önzetlenségtől, elvhűségtől, mely ezekből a cikkekből ma is gyöngítetlen erővel árad, és mely a kortársakra is oly hatással volt, hogy oroszlánrészük lett a katolikus restauráció, főként a katolikus politikai és szociális megemberelés terén, a néppárt létesítésében, a szövetkezeti mozgalom nekilendülésében, az autonómia-mozgalomban, a liberalizmus leküzdésében, a papság szociális és politikai iskolázásában.

Aki napszámban dolgozik, az örök katolikus igazság napszámában, és pedig Prohászka jellemével és szellemével, az jogot szerzett arra, hogy az utódok is meghallgassák; és nem fogják döntő tanulságok nélkül hallgatni, kivált megalkuvásra hajló korok gyermekei; de jogot szerzett arra is, hogy a munkásnak és frontharcosnak kijáró méltányossággal és tisztelettel hallgassák. Aki a nap hevét és terhét viszi, aki az első vonalban veri vissza a napi támadásokat, az nem járhat mindig ünneplőben; annak joga van kérges kézhez, vér és verejték áztatta zubbonyhoz. Ha tehát Prohászka az örök elvek világosságát, sőt nem egyszer villámait veti nemcsak eseményekre, hanem állapotokra – egyháziakra is – és emberekre, sokszor a legfelül állókra is, nem szabad felejteni, hogy nem önmagát szolgálja, hanem önmagának kockáztatásával (lásd ÖM 25. kötet: Prohászka pályája III. fejezet) az Isten országának ügyét; nemtelen eszközöket sohasem enged meg magának, a keresztény igazság és szeretet útjáról soha le nem tér; és ha egy-egy kijelentése vagy megállapítása egyoldalúnak hangzik, kell, hogy az „ad hoc” beszélőnek szava mögött ott lássuk és halljuk az egész Prohászkát, azt a Prohászkát, aki, mikor Bánffy vagy Tisza vagy Roszival ellen harcol, ugyanakkor magának és kispapjainak minden nap meditál az Elmélkedések témáiról, írja a Bűnbánatot, Föld és Ég-et, Diadalmas világnézetet és mindenekfölött írja a Sionban és a Katholikus Szemlében azokat a szabatosan mérlegelő, kifejtő és bizonyító elméleti dolgozatokat (ÖM 10., 11., 12., 14. kötetek), melyeknek elvi megállapításait itt a gyakorlat számára aprópénzre váltja.

Aki a keresztény méltányosság ez elemi kötelezettségének szemével nézi Prohászkának az Igazság napszámában írt dolgozatait, megállapítja, hogy Prohászka ezt a kényes területet, a katolikus újságírás területét is gigászi példaadással és „inoffenso pede” járta meg.

22. kötet: Iránytű

Prohászka lelke szeizmofgráf és iránytű volt egyben. Csodálatos érzékenységgel jelezte a szellemi, társadalmi és történelmi időjárásoknak minden változását, a világrengéseknek már első közeledését; és ezért Magyarországon az utolsó ötven évben mindenkinél másnál alkalmasabb volt megjellemezni korunk lelkét minden akarásában és vajúdásában (lásd ÖM 10., 11., 12. kötet). De a kinyilatkoztatás örök elvein tájékozódó világnézete, az életnek minden konkrétumát átfogó és átjáró élő hite, mindig segíteni kész szerető lelke arra is képesítette és hívta, hogy a mindenkori konkrét helyzetekben útmutató és iránytű legyen – akkor is, mikor a magyar élet megrekedt a politikai, gazdasági és szociális liberalizmus holtvizein; akkor is, mikor a háború és utána a forradalom vihara reménytelenül kivetette a nyílt tengerre; és kétszeresen akkor, mikor az egészen új történelmi helyzetbe került magyarságot bele kellett igazítani új idők áramába.

Amit Prohászka lelke itt mint jelzőkészülék, kortársainak tudatára hozott, az a liberalizmuson kívül (erre nézve lásd különösen 21. és 10. kötet) főként a szociális probléma és a zsidókérdés volt; mindkettőt apostoli bátorsággal fogta meg és férfias szívóssággal szőtte élete végéig. Ami felé pedig iránytűje minden hullámzás, rengés és vihar közepett biztosan mutatott, mint változatlan északi sark felé, az a teljes tartalmú, következetes, gyakorlati kereszténység volt. Prohászka meg volt győződve, hogy Szent István országa csak úgy áll fönn és boldogul, ha egyéni és közösségi vonatkozásaiban következetesen beleilleszkedik az Isten országába. És mikor a kommunizmus bukása után gondolhatta, hogy a program megvalósításának végre megjött az ideje, még a tőle annyira idegen gyakorlati politikai szereplést is fölvette 62 éves vállaira, és a keresztény Magyar politikának védelmében kilépett a publicisztika porondjára, és agilitásában, szellemi energiájában és bírásában az Esztergom hajdani vezércikk-írója támadt föl.

Csakugyan, a kommunizmus utáni újságcikkek irodalmilag odasorakoznak az Esztergom cikkei mellé, és e tekintetben az Iránytű csak folytatása az Igazság napszámában-nak. Folytatása abban is, hogy Prohászka sokoldalúságának eleven bizonyítéka, s e mellett jelentékeny kortörténeti dokumentum. Főként ezért tartottam meg az egyes csoportokon belül a szigorú kronologikus sorrendet még ott is, ahol a tárgyi csoportosítás szinte fölkínálkozott. Az „Iránytű” cím megmaradt kegyeletből ama kis füzet iránt, melyben ily címmel 1922-ben megjelent néhány ifjúsági dolgozata a Zászlónkból. Ezek más kötetekben vannak már értékesítve, úgy hogy ennek a kötetnek csak a címe közös ama kis füzettel.

23. kötet: Soliloquia I.

Sokak számára bizonyára meglepetés, hogy Prohászkától aránylag terjedelmes naplójegyzetek maradtak fönn, melyeket ugyan nem szánt nyilvánosságra, melyek azonban annál inkább keltenek érdeklődést és reményeket. És aki csak futólag is beletekint ebbe a két kötetbe, hálás bámulattal állapítja meg, milyen értéket hagyott ránk ezzel is a nagy püspök, aki életében és halála után amúgy is oly fejedelmileg osztogatja kincseit. Hogy azonban ez a kincs kellő megbecsüléshez jusson, és hamis várakozás vagy helytelen szempontok egyetlen sugarát se nyomják el, helyén van néhány megjegyzés azoknak a naplóknak mind eredetéről, mind irodalmi jellegéről és tartalmáról.

Prohászka az ő naplószerű följegyzéseit lelki napló-nak kezdte: följegyezte lelkiismeret-vizsgálásának, különösen az ún. partikulárénak eredményeit, lelki problémáit, jó szándékait és föltételeit, akárhányszor elmélkedéseinek és rendszeresen évenkénti nyolcnapos lelkigyakorlatainak eredményeit; végül gondolatokat és olvasmány-részleteket, melyeket lelki haladása szempontjából különösen jelentőseknek tartott. Célja nyilván az volt, hogy amit közvetlenül átélt és átelmélkedett, az később is hevítse és indítsa. Erre vall, hogy ezeket a följegyzéseket később is gyakran elolvasta; nagyon-nagyon néha némi stílusbeli javítást is tett bennük. Az ilynemű följegyzéseket valószínűleg már kalocsai diák korában kezdte, de csak 1878 óta folytatta rendszeresen. Ugyanakkor kezdett más fajta föl jegyzéseket is: megfigyeléseket emberekről és dolgokról, gondolatokat, hasonlatokat, hallomásokat stb., melyekről gondolta, hogy később a szószéken vagy katedrán hasznukat veheti. Ez a kétfajta följegyzés az eredeti technikai különválasztás dacára többnyire egybefolyik (1882 óta külsőleg is), és én nem láttam okot elkülönítésükre.

Ezeknek a följegyzéseknek egyik felbecsülhetetlen értéke, hogy megnyitják azt a szentélyt, amelyben alakul, fejlődik, izmosodik Prohászka, a lelki ember, az apostol, a gondolkodó, a szociális úttörő, sőt az író … Elénk tárul annak a gazdag életnek mintegy begyökérzése; nyilvánvalóvá lesz nem egy értékes drága vonás, melyet az élőnek alázata rejtegetett, és láthatókká válnak tüneményes pályájának fordulói és állomásai, amint azokat iparkodtam vázolni a 25. kötet elején (Prohászka pályája).

Ebből a szempontból kár, hogy a följegyzésekben néhány érzékeny hézag van. Nemhogy napok és hónapok hiányoznak; hisz Prohászka nem rendszeres naplót „vezetett”; nagyobb lelkipásztori vagy irodalmi elfoglaltság esetén szemmel láthatóan ritkábban kerültek elő a jegyzetek. Ilyen hézag van 1898–1911 között; nincs semmi valószínűség arra, hogy ez kitöltődjék. A másik hézag 1916–1918 között van; itt nincs kizárva, hogy az ez időközt felölelő „füzet” lappang. Tudnivaló ugyanis, hogy Prohászka az ő határtalan igénytelenségében és takarékosságában – mellyel azonban másoknak takarékoskodott – nem költött papírra; nagyobb műveit és cikkeit általában elhasznált levélpapirosoknak, beadványoknak stb. hátlapjára írta; naplójegyzeteit is másoktól elhagyott, félig elhasznált füzetekbe írta; ha ezekből kifogyott, akármilyen kezeügyére eső ívpapírt hajtogatott össze. Későbbi lelkigyakorlati elmélkedéseit mindig ilyenekre írta, külön is tartotta, gonddal őrizte, és szemmel láthatólag később is sokat olvasta. Azért ezekből több is maradt meg; ellenben a rendes napló-följegyzésekből nem egy elkallódhatott, hisz az itt közöltek akárhányát szintén úgy kellett kiásni a hagyatékból.

Egy másik nagy értéke ezeknek a följegyzéseknek, hogy közvetlen közelből bemutatják Prohászkában a misztikust, akit Horváth Sándor kitűnő tanulmánya oly biztos fogással emelt ki a közzétett művekből. Hogy Prohászkának egész lelke és minden törekvése mennyire Isten-szolgálatra volt beállítva, hogy minden emberi megnyilatkozást és természeti jelenséget mennyire a hit szemével nézett, hogy tüzes és amellett mérhetetlenül gyöngéd lelke mily bensőséggel, közvetlenséggel, intenzitással és egyre növekvő kizárólagossággal Istenben és a hittitkokban, kivált Jézus legszentebb Szívében, Szűz Máriában és az Oltáriszentségben élt, azt a naplóknak úgyszólván minden lapja lángbetűkkel vési az olvasónak lelkébe. Tartalmuknak jó része nem is más, mint egy teljesen a természetfölötti világba merült lángoló és finom, gazdag és erőteljes léleknek Istennel és a mennyei udvarral folytatott magánbeszélgetése: Soliloquia.

Ha a naplók középszakában, főként 1911–1922 között e világ ügyei és emberei is gyakrabban bekopogtatnak e lelki magányba és ott néha tüzetesebben is szóhoz jutnak, azért mindig a hitnek felső világítása hull rájuk, és annak az apostolnak buzgósága és szeretete özönli körül, aki mérhetetlenül komolyan veszi a föladatát: óvni, terjeszteni, erősíteni, mélyíteni az Isten országát az emberek között. És ezt nem szabad szem elől téveszteni, ha meg akarjuk találni a helyes nézőpontot a személyekre és eseményekre vonatkozó megjegyzések kellő megítéléséhez: nem kritizálás hajlama vagy éppenséggel emberszólás, avagy érdekességhajhászás sugallja azokat, hanem az a Krisztus-szerető és -szenvedő apostoli lélek, mely egy hitetlen vagy ellaposodott nemzedék közepett a tulajdon szíve-vérén át kínlódja és megoldásra vajúdja az Isten országának korszerű nagy problémáit. Azt sem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy ezekben az éppenséggel nem nyilvánosságra írt följegyzésekben Prohászka leírja lelke legrejtettebb mozdulásait és indulásait, titáni szellemének vívódásait és felelet-kereséseit, a lelki embernek legtitkosabb problémáit és kínjait. S Prohászkának egészen evangéliumi arányokban egyenes és együgyű lelke nem ismer hátsó gondolatokat, szépítgetést, takargatást, vagy bármit abból, amit a mi elpogányosodott társas együttlétünk „kettős könyvvitele” kitalált. Ha ezt szem elől nem tévesztjük, ezekből a lapokból Prohászka nagy lelki tisztasága, gyermekded hite, egyháziassága, páratlan bensősége új fényben ragyog föl. Csak meg kell gondolni, akárhány nagy ember hogyan állna a világ előtt, ha fölnyílnának bensejük legtitkosabb kapui; Prohászka pedig azokat föltárta – miként Szent Ágoston, aki az egész világ színe előtt végezte nagy életgyónását. Az emberismerőnek nem nehéz megállapítani, hogy Prohászkának nem igen volt – mit gyónnia.

Egy minden ízében misztikai léleknek közvetlen megnyilvánulásai ily terjedelemben és kiteljesedésben valószínűleg először jelennek meg irodalmunkban. Hogy az ezekhez a hangokhoz nem szokott magyar olvasó meg ne ütközzék ennek a misztikai nyelvnek sokszor merészségén, színességén és tüzén, elég egy akármilyen misztikai szöveggyűjteményt elővenni, amilyen pl. P. Denifle-é vagy O. Karrer-é, és meggyőződünk, hogy ez a világegyház nagy misztikusainak rendes nyelve; és örülni fogunk, hogy abban a fölséges kórusban nem néma többé a „vox hungarica” sem. Azt szinte fölösleges kiemelni, hogy Prohászka misztikája egészen orthodox és messziről elkerüli minden mélyebb misztikának fenyegető szirtjét, a pantheizmust; ettől őt megóvja nemcsak szolíd theológiája, hanem már magában az a tény is, hogy az ő misztikája ritka koncentrációval az Oltáriszentségre van irányozva (lásd főként az 1922 óta tett följegyzéseket és az ugyanabban az időben készült posztumus munkát, az Élet kenyerét az ÖM 24. kötetében).

Épp ezek az élet közvetlen melegét sugárzó és egy nagy egyéniség és nagy író teljes varázsában égő imádságszerű megnyilvánulások, valamint a lelkigyakorlatok döbbenetes elszántságot lehelő elmélkedései teszik a Soliloquia-t páratlan lelkiolvasmánnyá, melynek hatását mindenki megérzi, aki csak félig is készséges lélekkel fog hozzájuk. E tekintetben messze meghaladják Alban Stolz híres lelki naplóit, melyeknek hatását nem nehéz észrevenni a fiatalabbkori Prohászka följegyzésein.

Még egy szót ennek a kiadásnak szövegéről: Az olvasó itt kapja mindazt, ami Prohászka naplószerű följegyzéseiben irodalmi értékű és kinyomtatható; kivéve azokat a megjegyzéseket, melyeket a történeti távlat hiánya miatt minden efféle kiadásban el szokás és el kell hagyni. Minthogy továbbá a följegyzések nem készültek közvetlenül nyomda alá, nem lehetett mindent egyszerűen úgy leközölni, amint a kéziratok adták. Olykor a kézirat nehezen olvasható és csaknem mindig rövidítésektől hemzseg; akárhányszor minden kiegészítéssel dacoló odavetett szók szakítják meg a folytonos előadást. Az utóbbiakat természetesen el kellett hagynom, az előbbiekben elkerülhetetlen volt néhány olyan konjektura, melyek nélkül idegen kéziratot kiadni úgysem lehet. Azonban nyomatékosan hangsúlyoznom kell, hogy Prohászka fogalmazásait törekedtem adni teljes hűséggel; az én szöveg-alakító tevékenységem csak a bizonytalan és sokszor hiányos interpunkcióra és helyes olvasásra szorítkozott; sem itt, sem egyebütt az egész kiadás folyamán nem engedtem meg magamnak a legcsekélyebb stílus- vagy nyelvbeli retusirozást sem. Csak magát Prohászkát akartam adni.

Hogy tehát itt az olvasó olyan szövegeket kap, melyek nem voltak közlésre szánva, melyek átdolgozva nincsenek, hanem a hangulat és ihlet közvetlen megnyilatkozásai – ez a tény a Soliloquia-nak külön irodalmi értéket ad, és alkalmas arra, hogy új világot vessen Prohászka írói jellegére.

24. kötet: Soliloquia II. Élet kenyere

1924. február 6-án Prohászka azt írja Naplójába: „Valamit írjunk az eucharisztiáról? Ah, újat, mint fogalmat alig, hanem mint szívből fakadó meglátást … valami oly karikára tágult két naiv szemmel való nézését az égő csipkebokornak s a locsogó s lökésekben áradó forrásnak, a mélységeknek … valami új lendületet, új vágtatást, ahogy az Inn-folyó vágtat Passau fölött. Hát tegnap úgy az eszembe szökött, hogy ilyesmit lehet tenni, hiszen jobb szeretem az Urat most, mint a 90-es és a százados években” (ÖM 24,198.). Azonban már 1921 óta sűrűn találkozunk aSoliloquia-ban följegyzésekkel, melyeknek fölfogása és hangja rokon az Élet kenyeré-nek szellemével. Sőt éppen a Soliloquia tanú rá, hogy Prohászka már ifjú korától kezdve az Oltáriszentségnek – szabad azt mondani – intimusa volt, és mint püspök is kezdettől végig az egyházmegyéje első adorátorának tisztében érezte magát igazán helyén.

Ettől az időtől kezdve külön följegyzéseket tett, melyeket 1925 óta rendszeresen kezdett kidolgozni; de jóllehet 1926-ban egyszer úgy nyilatkozott, hogy még csak néhány hónapra van szüksége, mégis csak 16 (átlag 4–8 oldalas) fejezet készült el teljesen, valószínűleg a szándékolt egésznek nem több, mint harmada. A többé-kevésbé előkészületjellegü följegyzések közül a formáltabbak – az ilyen stádiumban levő kéziratoknál magától értetődő kiegészítésekkel (amelyek azonban itt sem érintik sehol a stílust) – kerültek ide. Minthogy a hagyaték semmiféle fogódzó pontot nem nyújtott az egésznek tervére vonatkozólag, az elrendezés és a címadások is a kiadóra hárultak. Ilyenformán érezhető lesz itt-ott a szerző utolsó kezejegyének hiánya; dehát ez elkerülhetetlen volt, ha ezt a ritka kincset egyáltalán napfényre akartam hozni.

Mikor kiadásra került az ÖM 15. kötete, mindössze négy kisebb darab volt kéznél (melyek itt újra le vannak nyomatva, természetesen az egészbe beleillesztve); a többi csak a hagyaték tüzetes földolgozása során került elő. Ezzel a magyar irodalom és általában a lelkiéleti világirodalom ritka értékkel gyarapodott. Prohászka újat akar mondani arról a fölséges titokról, mely századok óta annyi kiváló lelket inspirált. És ezt csakugyan fölséges módon megtette. Ami az Élet kenyeré-ben Prohászka kezéből készen került ki, és amit a Soliloquia-ban 1920 óta (lásd ÖM 24,55) találunk, arról el merem mondani: így még nem írtak az Oltáriszentségről. Mintha a teremtésnek és a kinyilatkoztatásnak valamennyi hangja megszólalna tanúságot tenni a legédesebb nagy titokról, mintha az örök Szentháromság összes természeti és természetfölötti művei fölajánlanák színeiket és formáikat az eucharisztiás Krisztus-arc megrajzolására – insurget orbis terrarum… Mintha Prohászka fenomenális kifejező tehetségének összes rostjai itt újra virágba borulnának – sicut in diebus iuventutis, mint a Diadalmas világnézet korában; de most már át meg átitatva egy emberkorra kiterjeszkedő misztikai imaélet mélységeivel és egy hosszú apostoli és férfiúi küzdelmekkel teljes élet tónusaival. Soha lendületesebben, színesebben, sodróbb ritmussal nem írt Prohászka. Ennek meg is felel a hatás. Aki csak félig is fogékony lélekkel átengedi magát ezeknek a rembrandti színtengereknek és beethoveni hangáramlásoknak, ha még annyira száraz lélek is, előbb-utóbb belémuzsikálják a mélységes sensus eucharisticus-t. Aki pedig a szentségi Krisztusnak régi hű szolgája, annak számára ez az új ének új áhítatok és nézések fakasztója; megnyitja számára az eget s az oltárról Ábrahám-lajtorjája emelkedik oda, a hitnek és élő áhítatnak angyalai járnak rajta föl-alá és viszik magukkal a nézőt is az eucharisztia őshazájába.

Prohászka kispap kora óta csütörtökön éjfél felé tartotta szentségi óráját; az első péntek előtt pedig éjszaka – sokszor órákon keresztül (ezt életében kevesen sejtették; halála után a Soliloquia-ból bizonyos). S hogy édesanyja éppen egy ilyen éjjeli adorációja idején halt meg istenes halállal, nagy vigasztalással töltötte el lelkét. Meg vagyok győződve, hogy megszámlálhatatlan adorációs órájának ez a posztumus gyermeke, az Élet kenyere, sok istenes életindulásnak és halni-tudásnak lesz eszköze az isteni kegyelem kezében, az ő nagy vigasztalására és – dicsőségére.

25. kötet: Sion hegyén

Ennek a kötetnek az a rendeltetése, hogy foglalat és tornác legyen: foglalata annak a forrásnak, mely a magyar Sion hegyén fakadt nekünk Prohászkában, mely sűrített formában itt még egyszer föltárja összes értékeit; és tornác, nyitja annak a szellemi forrásnak, mely Prohászka műveiből buzog, hogy szükség és igény szerint könnyebben lehessen meríteni belőle.

Ezért mindenekelőtt végigvezet Prohászka pályáján, hogy megfelelő keretbe állítsa a műveket. Prohászka írásainak kulcsa ugyanis az egyénisége és élete. Meg kellett tehát mutatni, mi az az ember-éthosz, mely Prohászkával megjelent köztünk; de ki kellett nyomozni azt is, hogy ez az éthosz, a prohászkai ember-eszme az embersors mily változatain át bontotta ki teljes tartalmát. Meg kellett tehát kísérelni egy életrajzot, sőt ennél többet: szellem-rajzot és szellemi fejlődés-rajzot; bármennyire tisztában vagyok vele, hogy e feladat kielégítő megoldásának még nincs itt az ideje, mégis valamilyen kulcsot adni Prohászka műveihez, ill. élete művéhez jobbnak látszott, mint zárt ajtók elé állítani vagy álkulccsal való kísérletezésre bízni az olvasót. Forrásaim voltak a művek, elsősorban természetesen a naplók és személyes megélés. Hálás vagyok sok önzetlen segítségért; különösen a gyermekkorra vonatkozó adatokért a megboldogult püspök húgának, özv. Nagy Alfonzné úrnőnek.

A kötet második része olyan dolgozatokat tartal maz, melyeket ugyan szerkesztői kényszerűségek sodortak ide, melyeket azonban a merő külsőséges együttlétnél mélyebb egységbe kapcsol a tartalmi s a formai rokonság. Ezek a dolgozatok ugyanis azon a területen mozognak, hol az Isten-szeretet és hazaszeretet, a katolikum és magyarság fölséges, termékeny egységbe folynak, hol Isten országának egy tartománya a legeszményibb akarásban mutatkozik be: mint Szent István népe. Valamennyit jellemzi a témának sajátos, prohászkai kezelése: a szempontok és gondolatok eredetisége és mélysége, a lendület egyéni ereje, az új világokba emelő szemléletesség; valóban alkalmasak arra, hogy Prohászkát megfelelően reprezentálják.

Végül a betűrendes tartalom-mutató arra van hivatva, hogy a gyakorlati használat számára közvetlenül hozzáférhetővé tegye azt a rengeteg gondolatkincset, mely a 25 kötetben föl van halmozva. Csak olyan vezérszók kerültek bele, melyek érdemlegesen vannak tárgyalva, legtöbbje egy-egy bekezdésben vagy lapokon keresztül; ezért az olvasónak a mutatóban megjelölt lapon túl is kell néznie. Prohászka gondolatvilágának gazdagsága és eredetisége egyrészt a vezérszavak megválasztásában elkerülhetetlen alanyiság, másrészt szolgáljon mentségül, ha ez a tartalom-mutató sem lesz jobb, mint társai: ha az olvasó akárhány esetben megállapítja, hogy minden benne van, csak éppen az nem, amit keres. Aki azonban nem restell szinonim szavak alatt is keresni, aki hellyel-közzel az egyes kötetek tartalomjegyzékét is segítségül hívja s emellett kissé beletájékozódik Prohászka gondolatvilágába, annak mégis hasznára lehet, és legalább megszolgálja azt a szenttamási igazolást: Melius est eos sic esse, quam omnino non esse.

S ezzel forma szerint is rákerült a zárókő Prohászka összegyűjtött munkáinak kiadására. Ami ezután még kiadásra vár, az a leveleken kívül a kéziratokból, stenogrammokból, elmaradt kisebb alkalmi cikkekből és ismertetésekből összegyűjthető gondolatok. Mind ezek, mind a levelek azonban kénytelenek megvárni a kedvezőbb időt.

Nem kevés munka és áldozat hozta létre ezt a kiadást. Mérhetetlenül több van lefektetve magába a műbe: egy gazdag, jámbor, apostoli életnek szíve-vére és Istenért égő lelke. Adja a Szentlélek Úristen, hogy belőle minél több keljen életre azokban, akiknek szánva van, és az olvasók megkapjanak valamit abból a kegyelemből, mely a kiadónak hálás lelkére oly bőven áradt.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkáinak teljes tartalomjegyzéke

1. kötet: Isten és a világ. Missziós levelek

2. kötet: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat

3. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I.

4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül II.

5. kötet: A diadalmas világnézet

6. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I.

7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról II. Élő vizek forrása

8. kötet: Magasságok felé

9. kötet: Világosság a sötétségben. Pásztorlevelek

10. kötet: Korunk lelke

11. kötet: Kultúra és terror. A társadalmi kérdés

12. kötet: Ünnepnapok. Emlékezések

13. kötet: Élet igéi I. Beszédek

14. kötet: Az elme útjain. Bölcseleti dolgozatok

15. kötet: Hit ész ész. Hitvédelmi dolgozatok

16. kötet: Utak és állomások. Útirajzok és -naplók

17. kötet. Élet igéi II. Beszédek. Az Úr ünnepei

18. kötet: Élet igéi III. Beszédek

19. kötet: Új elmélkedések

20. kötet: Az Úr házáért

21. kötet: Az igazság napszámában

22. kötet: Iránytű

23. kötet: Soliloquia I.

24. kötet: Soliloquia II. Élet kenyere

25. kötet: Sion hegyén

Schütz Antal: Bevezetések Prohászka Ottokár Összegyűjtött munkái köteteihez

3–4. kötet: Föld és ég. Kutatások a geológia és theológia érintkező pontjai körül I–II.

6–7. kötet: Elmélkedések az evangéliumról I–II. Élő vizek forrása

17–18. kötet: Élet igéi II–III. Beszédek