Nemes György

Az erkölcsteológia vázlatos áttekintése

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Nemes György

Az erkölcsteológia vázlatos áttekintése

Munkatársak:

Farkas István, Mészáros Gábor, Tuba Iván, Vereb Zsolt

Kéziratos jegyzet a váci Piarista Gimnázium II. évfolyama számára

Második, bővített kiadás

A piarista iskolák belső használatára alternatív jegyzetként

149/1997. számon engedélyezte

Dr. Kállay Emil tartományfőnök.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció a váci Piarista Gimnázium II. évfolyama számára készült azonos című kéziratos jegyzet szöveghű, elektronikus változata. Az elektronikus kiadás engedélyét a szerző, Nemes György Sch.P. adta meg. A programot a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár elvei szerint korlátlanul lehet lelkipásztori célokra használni. Minden más jog a szerzőé.

A program címoldalán a váci Piarista Gimnázium épületének tollrajza látható, melyet 1881-ben készített Váry Gellért Vácott tanuló piarista.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

Az erkölcsteológia alapfogalmai

1. Az erkölcs, az erkölcstan, az erkölcsteológia

2. Az emberi méltóság alapfogalmai

3. Az erkölcs és a kinyilatkoztatás története

4. Az Egyház erkölcsi tanítása, az erkölcsteológia fejlődése

5. Az erkölcsi törvény

6. A lelkiismeret

7. Tetteink

8. Az erények (virtutes)

9. A bűn (peccatum)

10. A bűn fajai

11. A bűn és a keresztény ember felelőssége

A teológiai erények

12. Megalapozó kérdések

13. A hit

14. A remény

15. A szeretet

A keresztény vallásosság

16. A vallásosság teológiájának megalapozása

17. Az imádság

18. A szentmiseáldozat

19. A böjti fegyelem és az aszkézis

20. Az istentisztelet rendkívüli formái

21. A szerzetesség

22. Bűnök a vallásosság ellen

Emberi kapcsolatok, anyagi javak, szellemi értékek

23. A házasság és a házasságra készülés

24. A család

25. Bűnök a nemiséggel kapcsolatos értékek ellen

26. Az anyagi javak

27. A bizalom

28. A becsület

29. Az emberi élet

30. A kultúra és a tudomány

31. A keresztény ember felelőssége a nemzeti elkötelezettség és a közélet terén

Kiegészítő anyag

Krisztus lelkületével

„A szeretet türelmes, a szeretet jóságos”

„Hogy Krisztus lakjék szívetekben” (A lelki élet 1 x 1-e)

„Szép szabadságotokat önkéntes fegyelemmel őrizzétek!” (Gondolatok a házasságra készülés felelősségéről)

A család az Egyház tanításában

A szociális kérdés az Egyház tanításában

Elmélkedések a keresztútról

Lelkiismeretvizsgálati szempontok

Függelék

A szentírási könyvek jegyzéke

Az egyetemes zsinatok

Az I. Vatikánum (1869-70) okmányai

A II. Vatikánum (1962-65) okmányai

Idegennyelvű kifejezezések     M => I     I => M

Előszó

Ennek a kéziratos jegyzetnek több előzménye van. Az erkölcstant mindig a gimnáziumnak ebben az évfolyamában tanították, s ebben nyújtottak segítséget Dr. Titz Antal Sch.P. és Dr. Schütz Antal Sch.P. középiskolai tankönyvei. A II. világháború után sokáig nem volt lehetőség tankönyv kiadására, de az előző könyvek struktúráit megtartva, a teológia fejlődését figyelembe véve elkészültek Dr. Medvigy Mihály Sch.P. és Dr. Tuba Iván Sch.P. diktált jegyzetei. Amikor már lehetőség nyílt rá, akkor jelent meg a KKF megbízásából Dr. Jelenits István Sch.P. hittanárnak a jegyzete, amelyből több megfogalmazást szó szerint is átveszek. A jegyzet kialakításában figyelembe veszem Dr. Boda László egyetemi professzor könyveit, egy-két megfogalmazást szintén szó szerint átvéve.

A jegyzet utolsó „előzménye” az a diktált jegyzet, amelyet közel másfél évtized alatt alakítottam ki. Annak alapján készült a nyomtatott változat első kiadása.

* * *

A jegyzet igazodik az erkölcsteológia hagyományos felépítési módjához. Az alapfogalmak után tárgyalja a teológiai erényeket, a vallásosságot, majd az emberi kapcsolatok, az anyagvilág és a szellemi értékek kérdéseit. A kiegészítő anyag olyan olvasmányokat tartalmaz, amelyek a törzsanyag egy-egy részét jobban megvilágítják, lehetőséget adnak az adott téma mélyebb átgondolására.

A Szentírás egy-egy kiemelt részének tartalmi megismerését szolgálják a „kötelező olvasmányok”, illetve ezeknek a feldolgozása. A törzsanyagban három ilyen szerepel: a Hegyi beszéd (Mt 5-7), a Jakab-levél és az Efezusiaknak írt levél. A kiegészítő anyagban található néhány gondolat a Korintusiaknak írt első levélről és a Filippieknek írt levélről.

A függelék tartalmazza a szentírási könyvek rövidítéseit, valamint azoknak a dokumentumoknak a jegyzékét, amelyek alapvetően fontosak az erkölcstan szempontjából. Ezekre többször történik utalás a törzsanyagban és a kiegészítő anyagban is.

A két legjelentősebb dokumentumot azonban már itt meg kell említeni.

„Amikor II. János Pál pápa 1983. január 25-én hivatalosan kihirdette az új Egyházi Törvénykönyvet, ezt a lépést történelmi tettnek nevezte. … Az új törvényhozás szándéka, hogy a lelkek üdvösségének az Egyházban mindig a legfőbb törvénynek kell lennie” (Erdő Péter bevezető sorai). Az egyházi törvényeket először a jelen század elején kodifikálták, és 1917. pünkösdjén hirdették ki. Címe: Codex Iuris Canonici. Ennek megreformálását XXIII. János pápa már 1959-ben bejelentette. A munkák 1983-ban fejeződtek be. Ennek a címe is Codex Iuris Canonici. Hivatalos rövidítése és idézési módja: CIC és a megfelelő kánon száma.

A másik jelentős dokumentum A Katolikus Egyház Katekizmusa címet viseli. Ezt II. János Pál pápa adta ki. Ezt írja a Fidei depositum kezdetű, a katekizmust jóváhagyó konstitúcióban: „A Katolikus Egyház Katekizmusa … az Egyház hitének és a katolikus tanításnak a kifejtése, a Szentírás, az apostoli Hagyomány és az egyházi Tanítóhivatal tanúsító erejében és megvilágító hatásában. … Legyen valóban szolgája annak a megújulásnak, amelyre a Szentlélek szünet nélkül készíti Isten Egyházát, Krisztus Testét, a zarándokúton Isten országa árnynélküli világossága felé”. A katekizmus célját az előszóban olvashatjuk: „Ennek a katekizmusnak a célja, hogy szerves és rendezett módon tárja elénk a katolikus tanítás … tartalmát, a hit és az erkölcs igazságait, a II. Vatikáni Zsinat és az egyházi szent Hagyomány egészének fényében” (11). A katekizmust a pápa 1992. október 11-én adta ki. Idézési módja: Katekizmus, utána pedig a bekezdés száma következik.

* * *

A szövegszerkesztésért és minden más segítségért köszönetet mondok Csanády Miklós, Draskovits Imre és Vereb Zsolt rendtársaimnak, valamint húgomnak, Nemes Ritának.

Vác, 1997. március 25-én, Gyümölcsoltó Boldogasszony napján.

Dr. Nemes György Sch.P.

Az erkölcsteológia alapfogalmai

1. Az erkölcs, az erkölcstan, az erkölcsteológia

I. AZ ANTROPOLÓGIA

Az emberrel foglalkozó tudományt antropológiának nevezzük. Ezzel a fogalommal analóg a teológia (vö. Theosz + logosz). A görög nyelvben az antroposz azt jelenti, hogy ember, a logosz pedig azt, hogy szó (tágabb értelemben tudomány). Az antropológiának több fajtája van.

a) A szaktudományos antropológia egy-egy részterülettel foglalkozik. Ilyen például az orvostudomány, a biológia vagy éppen a pszichológia.

b) A bölcseleti (filozófiai) antropológia már az emberi élet egészét vizsgálja.

c) A teológiai antropológia szintén az emberi élet egészét vizsgálja, de már a kinyilatkoztatás fényében.

II. AZ EMBERI ÉLET

Az emberi élet különbözik az állat és a növény életétől. Azoknak az élete a külső erők játékszere. Az ember maga szab határt cselekedeteinek. Ezt szakkifejezéssel úgy mondhatjuk, hogy az embernek nemcsak tudata van, hanem öntudata is.

1. Az emberi életnek két fő ága van:

a) az értelmi megismerés: akkor helyes, ha tükrözteti a lét adottságait, vagyis megfelel az objektív valóságnak;

b) a szabadakaratú cselekvés: akkor helyes, ha igazodik a létadottságokhoz.

2. A legfontosabb létadottságok a következők: az emberi méltóság (hiszen az ember különbözik minden más élőlénytől), az embermivolt létfontosságú összefüggései (pl. ráutaltsága az anyagvilágra), és a dolgok természetadta rendeltetései az emberre vonatkoztatva.

3. A szabadakarat következménye a felelősségtudat: az emberi élet egy, visszafordíthatatlan és véges, vagyis határt szab neki a halál.

III. A VALLÁS ÉS A VILÁGNÉZET

1. A vallás és az erkölcs szorosan összefügg, hiszen Istentől való függésünk a legfontosabb létadottság.

Ebből logikusan következik az is, hogy vallás nélküli erkölcs lehetséges. Ez a pusztán természetes létadottságoknak vagy azok egy részének felismerésén alapul. Ez teszi lehetővé, hogy bizonyos erkölcsi kérdésekben a hívők és a nem-hívők szót tudjanak érteni.

2. A világnézet és az erkölcs is összefügg, hiszen világnézetünk tartalmazza a legfontosabb létadottságok ismeretét.

a) Józan eszünkre támaszkodik a természetes világnézet: ezen alapul a természetes erkölcs. Az ezzel foglalkozó tudományt erkölcstannak, görög szóval etikának nevezzük. A másodlagos, már az illemtanba tartozó szabályokat etikettnek szoktuk nevezni.

b) A kinyilatkoztatáson alapul a természetfölötti erkölcs. A természetes és a természetfölötti erkölcs természetesen nincs ellentétben egymással, hiszen mindkettő a teremtő és kinyilatkoztató Istentől származik. A természetfölötti erkölcs ráépül a természetes erkölcsre, és azt tökéletesíti.

A kinyilatkoztatáson épülő erkölcs tudománya teológiai tudomány, neve erkölcsteológia, latinul theologia moralis.

IV. AZ ERKÖLCS VÁLTOZÓ ÉS VÁLTOZATLAN ELEMEI

1. Mivel az erkölcs a lét adottságain épül, annyiban változó, amennyiben a lét adottságai változhatnak.

a) Az alapvető létadottságok változatlanok. Ezekhez mindig alkalmazkodnunk kell. Ezek közül a legfontosabb teremtményi függésünk Istentől.

b) Vannak változó létadottságok. Az ezekre épülő erkölcs a létadottságokkal együtt változik.

Tipikus példája ennek, hogy a pénz szerepének megváltozásával a kamatszedés erkölcsössé vált. Aquinói Szent Tamás szerint még nem volt megengedhető a kamatszedés, ma már természetesnek vehetjük. (Az ún. „uzsorakamat”, azaz a megszorultak helyzetével való visszaélés természetesen ma sem erkölcsös, adott esetben „égbe kiáltó” bűn lehet.)

2. Változhatnak a létadottságokra vonatkozó felismeréseink. Ezekhez természetesen alkalmazkodnunk kell. Ilyen például protestáns testvéreinkkel való kapcsolatunk, amelyről később részletesen szó lesz.

3. Változhat egy viselkedésforma erkölcsössége a jogszabály megváltozásával is. Jellemző eset erre, hogy mióta az Egyház megengedte, azóta a szombat esti misehallgatás vasárnapinak számít. Ilyen a böjti fegyelem változása is.

Az erkölcs változó és változatlan elemeivel kapcsolatban az Egyház feladata, hogy a változatlant őrzi, ahhoz hűséges marad, a változóval pedig lépést tart. Ez utóbbit nevezte a II. Vatikánum az „idők jeleinek”. Szintén fontos feladata az Egyháznak, hogy a másként gondolkodókkal párbeszédet folytasson. Ennek feltétele az evangéliumhoz való hűség, és egyúttal a másik fél megbecsülése, tisztelete.

2. Az emberi méltóság alapfogalmai

„A véges és egyedi ember … abszolút jelentőségű, olyan méltósága van, hogy az emberi szabadság – az üdvösség – biztosítása végett Isten emberré lett” (Nyíri Tamás).

Az ember méltóságát négy pontban foglalhatjuk össze.

1. Az ember teremtmény: tehát nemcsak önmagáé, hanem mindenestül a teremtő és megváltó Istené. Ezért bűn például az öngyilkosság vagy a gyógyíthatatlan beteg megölése (euthanázia).

2. Az ember közösség tagja: enélkül nem képes emberi életre. A közösség tehát áldozatokat is elvárhat tagjaitól.

3. Az ember személy: nemcsak a társadalomé, mint az „állati társadalmak” tagjai (vö. hangyák, méhek), hanem minden embernek önálló, örök rendeltetése van.

A közösség és a személy viszonylatában három alapállás lehetséges. Az individualista szemlélet szerint az ember saját magát tekinti teljességnek (individuum azt jelenti: oszthatatlan). Az ilyen ember életében a másik ember nem fontos, sőt úgy jelenik meg, mint aki korlátozza az ember szabadságát. Itt a szeretetnek nincs értéke (vö. Jean-Paul Sartre szerint a „másik ember: pokol”). – A kollektivista szemlélet az egyént életképtelennek gondolja – eszerint csak a közösségnek (kollektívumnak) van értéke. Ez persze önellentmondás, hiszen ha a közösség értékes, akkor az azt felépítő egyéneknek is értékeseknek kell lenniük. – A perszonalista szemlélet elkerüli a két szélsőséget. Önmagát nem teljességnek tekinti, hanem alázattal olyan ürességnek, amelyet mások szeretete töltöget, és teljesen megtölthet Isten szeretete. „Minden valódi élet: találkozás” (Martin Buber). Ebben a szemléletben a valódi értéke nem a kollektívumnak van, hanem a másiknak, aki felé egész lényével fordul az ember. (Ld. bővebben Farkas I.: Az én vezérem bensőmből vezérel.)

Az ember alapvető különbözőségét az egyéb élőlényektől nagyjából-egészéből vallják a nem-hívők is.

4. A teremtő és megváltó Isten az embert a természetfeletti rendbe emelte. Ez meghatározza az ember végső célját.

a) A lelkiismeretnek és az egész erkölcsi személyiségnek legfontosabb döntése annak meghatározása, hogy ki mit fogad el egész élete végső céljának. Minden ember boldogságra termett. Ekörül nincs helye tétovázásnak, választásnak. Azt azonban kinek-kinek tisztáznia kell, hogy mitől várja boldogság-igényének beteljesülését.

– Némelyek az emberen kívülálló javakban (gazdagság, hírnév, hatalom) keresik a boldogságot. Pedig könnyű belátni, hogy mindez inkább csak eszköz, más, nagyobb értékek megszerzésére, vagy éppen a közösség szolgálatára.

– Mások úgy gondolják, hogy a test vagy a szellem javai boldogítanak (egészség, erő, gyönyör, művészi munka, tudás, stb.). A pillanat öröme azonban nem boldogság, legföljebb annak ígérete (vagy hazug pótléka).

– Igazi boldogságot pedig még a maradandó testi vagy szellemi javakban is csak akkor találunk, ha megoszthatjuk őket másokkal. Senki sem lehet egyedül boldog. Ezért a legnagyobb boldogság az odaadás, a szeretet öröme. Ám az emberi szeretet mindig határolt, időben is, mélységben is. Boldogság-igényünk igazi beteljesedése csak Isten örök életet nyitó szeretete lehet. „Magadnak alkottál minket Isten, és nyugtalan a mi szívünk, amíg meg nem nyugszik Benned” (Szent Ágoston).

b) Végső célunk tehát a boldogító istenlátás. Ez meghaladja természetes erőinket, ezért igénybe kell vennünk a természetfölötti eszközöket (Egyház, szentségek).

c) Isten nemcsak végső célt tűzött ki mindnyájunk elé, hanem külön hivatást is szán mindenkinek. Egész életünk erkölcsi tartása fordulhat azon, törekszünk-e elszántan hivatásunk tisztázására, vállaljuk-e, hűségesek maradunk-e hozzá. Súlyosan hibázik, aki épp az életformáló nagy döntések alkalmával elsősorban anyagias vagy más kisszerű szempontokra figyel (pl. társadalmi megbecsülés). Normális esetben a hivatás burkolt, de mégis egyértelmű felismerésének az ideje az ifjúkor. Az evangélium azonban arra is figyelmeztet, hogy Isten némelyeket később állít be hivatásuk munkálásába (vö. Mt 20,1-16).

d) A Szentírás beszél arról is, hogy személyes hivatásunk megtalálására, vállalására és közhasznú betöltésére a Szentlélek ajándékai képesítenek. Ezeknek a száma igen nagy, elnevezésük, rendszerezésük a Szentírásban igen változatos (vö. 1 Kor 12,1-31).

3. Az erkölcs és a kinyilatkoztatás története

A kinyilatkoztatás és a teológia történeti áttekintésében három mozzanatra kell figyelnünk:

a) Isten fokozatosan nyilatkoztatja ki akaratát az erkölcsre vonatkozóan (a kinyilatkoztatás története);

b) az emberek hogyan próbálták ezt megvalósítani (az erkölcs története, pontosabban az erkölcsi viselkedés története);

c) a kinyilatkoztatás, és a természetes létadottságok figyelembevételével hogyan fejlődött az erkölcsi eszmélkedés (az erkölcstan, illetve az erkölcsteológia története).

Ha ezeket figyelembe vesszük, akkor jobban megismerjük Isten akaratát, és jobban tisztába jövünk saját képességeinkkel.

I. A KEZDETEK ÉS A KINYILATKOZTATÁST NEM ISMERŐ KULTÚRÁK

1. A kezdetek erkölcsi viszonyait a Szentírásból ismerjük.

a) Isten az emberiségnek hivatást, életprogramot adott. Rámutatott arra, hogy az ember munkatársa az Istennek, a munka az ember lényegéhez tartozik. A kinyilatkoztatásból az is kiderül, hogy az Isten az embert társas életre teremtette („nem jó az embernek egyedül”, Ter 2,18). Az embernek a függésére az Isten tilalommal is irányt szabott (Ter 2,16-17).

b) A Szentírás már az első lapokon bemutatja a bűnt és annak következményeit is. Az ember lázadása nem hőstett volt, hanem gyöngeség. Ennek következményeit is bemutatja:

– az ember ismerete elhomályosult;

– akarata rosszra hajlóvá vált;

– az egyén erkölcsi fölfogását kialakító köztudat is megromlott;

– a jó erőfeszítést kíván – egyéntől, közösségtől egyaránt.

2. A kinyilatkoztatást nem ismerő kultúrák erkölcsi viszonyait szintén a Szentírásból ismerjük.

a) Az ószövetségi ember reflektált a körülötte lévő világra.

– Elszörnyülködve figyelte a körülötte lévő világ erkölcsi kuszaságát. Erre utal pl. a vízözönről szóló elbeszélés (Ter 6,5–8,14), Szodoma története (Ter 19), József egyiptomi tapasztalatainak bemutatása (Ter 39).

– Azt is észrevette azonban, hogy a pogányok között is vannak olyan emberek, akik egészen magas erkölcsi értéket hordoznak. Ezek közé a pogány „szentek” közé tartoznak például Noé, Melkizedek, Jób, Sába királynője.

– A pozitív tapasztalatok alapján az izraeliták hajlandóak voltak arra is, hogy erkölcsi és jogi kérdésekben egyet-mást eltanuljanak a pogány népektől.

– Arra már csak az ószövetségi idő végén jutottak el, hogy felismerjék: Isten a pogány népeket is hívja a bűnbánatra és a megtérésre. Erre utal pl. Jónás könyve.

b) Szent Pál így jellemzi a pogányok erkölcsi helyzetét: „Amikor a pogány a törvény híján a természet szavára jár el a törvény szerint, törvény híján (vagyis anélkül, hogy ismerné Isten kinyilatkoztatott akaratát) saját magának a törvénye. Ezzel igazolja, hogy a törvényszabta cselekedet a szívébe van írva” (Róm 2,14-15). Az apostol ezzel világosan tanítja, hogy Isten nemcsak a kinyilatkoztatott törvényben közli akaratát, hanem van természetes erkölcsi törvény is, és annak legfőbb pontjait minden gondolkodó ember felismerheti.

II. AZ ÓSZÖVETSÉG

A természetes erkölcsi törvény megóvta az emberiséget attól, hogy teljesen kiszakadjon az erkölcsi rend „erőteréből”. Arra azonban képtelen volt az Ádám örökségét hordozó emberiség, hogy pusztán a természetes törvény alapján megnyugtatóan tisztázza: hogyan is kell élnie.

Az ószövetség választott népe előtt Isten kinyilatkoztatta akaratát, életirányító törvényét, bölcsességét (vö Sir 24). Ennek különböző rétegei vannak.

1. Az ószövetség misztikai rétegébe tartoznak az ószövetségi szentek (pl. Ábrahám). Róluk mondja a Szentírás, hogy „Istennel jártak”, hogy ők „Isten barátai” (vö. Ter 17,1). Az ószövetségi nép életében ez még egyes kivételes emberek életformája. Lényege a teljes Istenre hagyatkozás, a teljes bizalom Istenben.

2. Az ószövetségi erkölcstanítás legfontosabb rétege a szövetségi hűség erkölcse.

Jahve szövetséget kötött a választott néppel, és kinyilatkoztatta akaratát: törvényt adott (a törvény héberül Tóra, tükörfordítása tanítás, utasítás). Izrael ezt a kinyilatkoztatott törvényt, amely egész életét átfogta és szabályozta, nem teherként, hanem szabadító ajándékként fogadta Isten kezéből. Boldogan és büszkén őrizte, és nagy felelősségtudattal igyekezett tettekre váltani.

a) A törvény célja: rendezni a választott nép viszonyát Istennel, és a környező pogány népekkel. Saját közösségi életét is szabályozta.

b) A törvény tartalmaz kultikus előírásokat (vö. Kiv 34,17: pl. áldozatbemutatás, tisztálkodási előírások, ételtilalmak). Tartalmaz továbbá jogi előírásokat, hiszen ez volt a választott nép „nemzeti törvénykönyve”, ez szabályozta a közösségi életet. A legfontosabb része azonban az erkölcsi előírások voltak. Ezek magva a Dekalógus (Tízparancsolat, tükörfordításban „tíz szó”, vö. Kiv 20,1-17; MTörv 5,6-21). Több mozzanatában a természetes erkölcsi törvény kinyilatkoztatott nyomósítása.

3. Amikor a környező népek példája romlással fenyegette az Istentől kapott erkölcsi eszményt, akkor léptek fel a próféták (pl. Illés, Ámosz, Ozeás). Ők nemcsak Isten jogainak védelmében emeltek szót, (pl. a kultusz tisztaságáért), hanem a közélet tisztaságáért és a szegények jogaiért. Isten akarata az, hogy az emberek között a kölcsönös megbecsülés és az igazságosság érvényre jusson.

Az összehasonlító történeti kutatások igazolták, hogy az Ószövetség választott népének erkölcsi tudatában – épp a kinyilatkoztatás nyomán – páratlan tisztasággal fölragyogott néhány olyan erkölcsi alapfölismerés, amelyet más népek és kultúrák homályban hagytak. Ezek közé tartozik például, hogy minden ember jogok és kötelességek hordozója a nő is, az idegen is, a rabszolga is; vagy hogy a nemiség nem bűn, de nem is szabályozhatatlan, minden erkölcsi törvényt szétverő erő; vagy hogy az erkölcs és a vallás nem két külön világ, hanem összetartozik.

Ezek a nagyszerű igazságok biztosan Istentől valók, maga Izrael kinyilatkoztatás nélkül sohasem fogalmazta volna meg őket. Hiszen ott, ahol kinyilatkoztatásra nem támaszkodhatott, éppen nem bizonyult találékonynak: a környező népek jogi, erkölcsi törvényeit vette át, sőt némely dologban hosszú időn át sajátos fogyatkozásokat is őrzött (tétovázott pl. a hazugság erkölcsi megítélésében: Ter 12,10-20; 20,1-18; 26,6-11; a házasságban pedig „szívük keménységére” tekintettel Isten megengedte a többnejűséget és a válást: Mk 10,4-5). Izrael „más”-ságát az ókori népekhez viszonyítva a profán történeti könyvek is elismerik.

III. JÉZUS KRISZTUS

Az Ószövetség Izraelében Isten éltető és áldást hozó törvénye évszázadok során holt betűvé merevedett. Szent Pál ennek megrendítő tanulságát vonta le, amikor azt írta, hogy „a betű öl” (2 Kor 3,6), és hogy azok, „akik a törvény tetteire támaszkodnak, átok alatt állnak” (Gal 3,10). Jézus tanítványai és az apostoli Egyház előtt épp az Ószövetség választott népének tragédiája tisztázta, hogy a törvényt ismerő, Isten közelében élő közösség erkölcsi útja sajátos kockázatokat rejt magában: az eltévelyedés veszedelme nemcsak a pogányok tapogatózó, szakadékokba bukó erkölcsi eszmélését fenyegeti. Lásd pl. Jézus „jajait” a farizeusok ellen (Mt 23,13-36), az otthon maradt testvér és a hajnalban elszegődött munkások sorsát Jézus példabeszédeiben (Lk 15,25-32, Mt 20,1-16).

1. Jézus nem azért jött, hogy eltörölje a törvényt, hanem hogy beteljesítse (Mt 5,17). A hozzá fordulóknak lelkére kötötte, hogy tartsák meg a parancsokat (Lk 18,20). De azért mégsem hiába álmélkodtak a szava hallatán, hogy „úgy tanít, mint akinek hatalma van, és nem úgy, mint a törvénytudók” (Mt 7,29). Ez a „hatalom” már abban megmutatkozott, hogy megjelölte a főparancsot, vagyis nem egyformán fontos parancsok és tilalmak gyűjteményeként kezelte Isten törvényét, mint a korabeli törvénytudók, hanem szerves életeszményként, amelynek „lelke”, központja van (Mk 12,28-34 és a párhuzamos helyek). Példát is adott ennek az életformának a megvalósítására: tanítványait már nem is a törvény parancsainak megtartására buzdította, hanem arra, hogy őt kövessék, tőle tanuljanak (Mt 11,29). Legfőképpen pedig az erkölcsi rend csillagrendszere fölé odanyitotta a kegyelem égboltját: Isten szeretetének, megbocsátásra is kész irgalmának mélységével, magasságával. Ezért mondotta róla Szent Pál, hogy fölszabadított a törvény alól (Gal 4,4-5): nem azzal a szándékkal, hogy felelőtlenül átadjuk magunkat ösztönös természetünk kívánságainak, hanem hogy a kegyelemben újjászületve Isten fiaihoz méltó életet éljünk (Gal 5,13-15).

Jézus egyéniségét mutatja be Szent Pál a Filippieknek írt levelében, az ún. Krisztus-himnuszban (Fil 2,5-11). Ezt részletesebben lásd a kiegészítő anyagban („Krisztus lelkületével”). Ide tartozik még az „Elmélkedések a keresztútról” című fejezet több gondolata.

2. Jézus törvényét összesűrítve tartalmazza a Hegyi beszéd (Mt 5-7). Ezt sok teológus „Új Tórának” mondja. Szent Lukács evangéliumában is szerepel, ott „Síkvidéki beszédnek” mondjuk (Lk 6,17-49). Ez az ószövetségi életeszményt szembesíti az újszövetségivel.

A Hegyi beszéd feldolgozása a következő kérdések alapján történik:

1) Milyen tanítással kezdődik és fejeződik be a Hegyi beszéd?

2) Mit mond a sóról és a világosságról?

3) Mit mond az ószövetségi törvényről?

4) Mit mond a gyilkosságról, a házasságtörésről, az esküről, a bosszúról

és az ellenségszeretetről?

5) Mit mond az alamizsnálkodásról és az imádságról? Mit mond a kérő imáról?

6) Mit mond a böjtről, a kincsgyűjtésről, a megélhetésről való nyugtalanságról

és az ítélkezésről?

7) Mit mond a szűk kapuról, a prófétákról és a hamis prófétákról?

8) Nevezz meg néhány hasonlatot! – Min álmélkodtak a beszéd hallgatói?

9) Mi a különbség a „boldogságok” felsorolásában a „Hegyi beszéd”

és a „Síkvidéki beszéd” között?

3. Az utolsó vacsorán Jézus a következőket mondja tanítványainak: „Ti a barátaim vagytok, ha megteszitek, amit parancsolok nektek. Már nem mondalak titeket szolgáknak, mert a szolga nem tudja, mit tesz ura. Barátaimnak mondalak titeket, mert mindent tudtul adtam nektek, amit atyámtól hallottam” (Jn 15,14-15). Jézus tehát felújítja az istenbarátság gondolatát, de most már ez nem néhány kivételes ember életformája; minden ember erre kap meghívást. A parancsok megtartása arra való, hogy „gyümölcsöt hozzon, maradandó gyümölcsöt” a szeretetben (vö. Jn 15,16). Arra, hogy a keresztény ember hivatása a felelős nagykorúság, a mai erkölcsteológia fokozottan felhívja a figyelmet. Erről lásd részletesebben Boda László: A keresztény nagykorúság erkölcsteológiája című könyvét.

4. Az Egyház erkölcsi tanítása, az erkölcsteológia fejlődése

I. AZ ŐSEGYHÁZ

1. Az ősegyház alapfogalma a megtérés (metanoia, conversio) volt. Ezt Szent Pál az álomból ébredéshez hasonlítja (Róm 13,11-12). Lényege: elfordulás a bűntől és a jó tudatos vállalása. Az evangéliumok a gyermeki magatartást hangsúlyozzák (elfordulás önmagunktól, Isten felé fordulás).

A megtérés életre szóló vállalkozás. A Jelenések könyve (Jel 2,1-3, 22) hangsúlyozza a második megtérés jelentőségét, ezzel is buzdítva a lankadó keresztényeket. – A második megtérés „kiolvasható” a Miatyánkból is.

2. A mi életünkben az első megtérés az öntudatosan vállalt kereszténység, a második megtérés pedig állandóan jelen van életünkben (lelkigyakorlat, gyónás, lelkiismeretvizsgálat, imádság).

a) A megtérés követelményei: szakítás a bűnös állapottal és Isten felé fordulás. Nem szabad könnyelműen halogatni.

b) Feltételei: a kegyelem, amelyet mindenki megkap és az érettség (azaz a szabad és önálló döntés).

c) Akadályai: kiegyezés a bűnnel („én ilyen vagyok”), közöny („nem érdekel”), önelégültség („nincs rá szükségem”).

d) Eredménye: belépés az üdvősség realitásába. Ez nem költői megfogalmazás, a megtérés valódi változást eredményez.

II. AZ ÓKORI EGYHÁZ

Az ókori Egyház azt tisztázta, hogy az első megtérés és a meg-megújuló második megtérések között hogyan kell keresztény életet élni.

1. A keresztény életforma elkülönül a pogányok és a zsidóság életformájától. Kialakítja saját istentiszteleti rendjét, és „elhatárolja magát” a pogányok erkölcstelen közéleti és szórakozási viselkedésformájától. Ez utóbbinak nagy szerepe van a keresztényüldözésekben, amelyekről még tanulni fogunk.

2. Törvénye Krisztus: ezt őrzi az Egyház, ennek zseniális megvalósítói a szentek, és ehhez próbálja szabni életét a keresztény ember.

3. Az ókorban kibontakozik már az erkölcsteológiai eszmélkedés is. Az egyházatyák (II-VIII. sz.) nem egységes teológiát adtak, hanem egy-egy erkölcsi kérdéssel foglalkoztak. – Elsősorban azt keresték, hogyan lehet keresztény életet élni az adott történelmi helyzetben anélkül, hogy a keresztény ember lehetetlen helyzetbe kerüljön. Az erkölcsi kérdésekkel foglalkozó legjelentősebb egyházatyák: keleten Aranyszájú Szent János (+ 407), nyugaton Szent Ambrus (+ 397), Szent Ágoston (+ 430) és Nagy Szent Gergely pápa (+ 604).

III. A KÖZÉPKOR

1. Az egyéni megtérések után az Egyház szavára megtért az egész hellénista-római világ, majd a népvándorlás után a középkori Európa népei is. Egységes keresztény szemlélet alakult ki.

2. A jogalkotás a keresztény értékek szellemében történt. Az adott helyzetben a pogány népek megtérítésekor fontos volt a parancsok konkrét megfogalmazása. Jó példa erre Szent István törvényalkotó tevékenysége.

3. Fejlődött az erkölcsteológiai eszmélkedés is. Az ókori apologetikus szemlélettel szemben a nemkeresztény bölcseletben is meglátják az értékeket. A profán létadottságok és a kinyilatkoztatás közös szemléletével létrehozzák az erkölcsteológiát, amely azonban még nem válik külön a teológia többi ágától, pl. a dogmatikától. – A legmaradandóbb szintézis a domonkosrendi Aquinói Szent Tamás nevéhez fűződik (+ 1274; fő műve a Summa Theologica). Jelentős még a ferences Szent Bonaventura (+ 1274).

IV. AZ ÚJKOR

1. Az egyháztörténeti újkort a reformációtól számítjuk (1517). Jellemző a pluralizmus, azaz több vélemény egymás mellett élése (plus latinul azt jelenti: több). Jó és rossz emberek eddig is éltek egymás mellett, de most a jóról való felfogás is különbözik.

2. Az erkölcsteológiai eszmélkedés fontos állomása volt a maga a Tridentinum (1545-1564), és a zsinatot követő kor. A zsinat a reformáció hatására reflektált a kor problémáira. Áttekintette és dogmatikus pontossággal megfogalmazta az Egyház tanítását. Reformjaival nemcsak az egyházfegyelmet állította helyre, hanem az egyén vallásosságát is gazdagította.

a) A zsinat elrendelte, hogy a gyónásban meg kell vallani minden halálos bűnt szám, fajta és fajtaváltoztató körülmény szerint. Az erkölcsteológia tehát kidolgozta az itt szóbajöhető különböztetéseket.

b) Az egyéni lelkiélet is gyarapodott: ekkor terjedt el a gyakori gyónás és szentáldozás, illetve az ezt megelőző lelkiismeretvizsgálat.

c) Az erkölcsteológia önálló tudomány lett. Az újkor legnagyobb erkölcsteológusa Liguori Szent Alfonz (+1787), egyúttal apostoli buzgóságú lelkivezető, püspök és rendalapító. Fő művének címe Theologia moralis.

3. A földrajzi felfedezések korában a világ „kiszélesülése” is felvetett erkölcsi problémákat.

a) Las Casas (1474-1566) nemcsak leírta a spanyol hódítók kegyetlenkedéseit, hanem védte is az indiánokat. Ezért nevezték „az indiánok apostolá”-nak. A teljesség kedvéért megemlítjük, hogy a rabszolgának behurcolt négerek apostola Claver Szent Péter (1581-1654) volt.

b) A kor egyik legkiemelkedőbb alakja, Francisco de Vitoria (1492-1546) Aquinói Szent Tamás rendszerét alkalmazta az élet új problémáira.

- Foglalkozott az emberi jogok problémakörével, és éppen a bennszülöttekre való tekintettel fogalmazta meg, hogy minden ember ontológiailag egyenlő.

- Foglalkozott az állam céljaival és jogaival, valamint a nemzetközi jog (ius gentium) alapvető kérdéseivel. Írt a kolonizáció vitás kérdéseiről. Megfogalmazta azt is, hogy a barbárok nem bűnösök, hanem jóhiszemű téves lelkiismerettel élnek.

c) Az új problémákkal szembe nézett a Trentói Zsinat is. Egy példa erre: a titkos házasságok megakadályozása céljából szabályozta az érvényes házasságkötés feltételeit (plébános, két tanú) és bevezette a kötelező anyakönyvezést.

V. A MAI KOR

A keresztény élet mai színtere a szekularizált világ: olyan világ, amely úgy rendezkedett be, mintha Isten nem lenne. (Arról, hogy vannak hívők, a jogállamok természetesen tudomást vesznek.)

l. Az Egyház ebben a helyzetben is az evangéliumot hirdeti, megtérésre hív, a „só és a kovász” szerepét tölti be. A keresztény ember feladata a tanúságtétel.

a) A keresztény ember a jó célok érdekében együttműködik a nem-hívőkkel, és ezzel az igazi emberség tanúja lesz.

b) Krisztus tanújaként példát ad az evangéliumi eszményről is, ezzel közvetve tanúságot tesz a hit igazságairól (nem agresszív módon, mert ezzel ellenszenvet váltana ki).

2. Az erkölcsteológia szerepével kapcsolatban a zsinat több útmutatást ad.

a) Legyen szoros kapcsolatban a szentírástudomány korszerű eredményeivel.

b) Legyen figyelemmel a szaktudományok eredményei iránt. Ilyen tudományok pl. a pszichológia, az orvostudomány, de a közgazdaságtan és a társadalomtudományok is.

c) Mutasson rá, hogy a keresztény élet nem pusztán parancsok összessége, hanem hivatás, amelynek lelke a szeretet (vö. Jn 15,12-17).

3. A zsinat utáni kor vezető erkölcsteológusai B. Häring redemptorista szerzetes, római egyetemi professzor és F. Böckle német egyetemi tanár. Jelentős teológusok még: J. Gründel, E. Chiavacci, J. O'Riordan.

4. Az erkölcsteológia természetesen fejlődött a zsinat után is. Több jelentős esemény történt. 1983-ban érvénybe lépett az új kánonjogi kódex, és több jelentős dokumentum is napvilágot látott. A kiengesztelődés és a bűnbánat volt az 1983. évi rendkívüli szentévnek a témája, s ezzel kapcsolatban jelent meg a Reconciliatio et poenitentia kezdetű apostoli buzdítás, amely több erkölcstani kérdés teológiai megvilágítására is kitér. – Az erkölcstanítás legfőbb kérdéseit természetesen tartalmazza a Katolikus Egyház Katekizmusa. – 1993. augusztus 6-án jelent meg II. János Pál pápa Veritatis Splendor kezdetű enciklikája, amely kifejezetten az erkölcstanról szól. Ez az első ilyen enciklika a történelemben. Hangsúlyozza a teológus moralisták felelősségét, hogy a „Tanítóhivatal tanításának magyarázatát elmélyítsék, parancsainak és azok kötelező voltának megalapozottságát megvilágítsák, s megmutassák az összefüggést az ember végső céljával” (110). Természetesen felhív a püspökök felelősségére is.

Az enciklika megerősít néhány olyan hagyományos erkölcstani fogalmat, amit a teológusok egy része megkérdőjelezett. Hangsúlyozza például, hogy konkrét cselekedet is lehet halálos bűn, nemcsak az alapvető választás (optio fundamentalis) rossz iránya; hogy nem az emberi szabadság az abszolút normája a cselekedetnek, hanem az isteni törvény; hogy vannak belsőleg rossz cselekedetek, amit a cél nem tehet jóvá. Az enciklika kiemeli a vértanúságot, mint az erkölcsi érték melletti legfőbb bizonyságot. Rámutat arra is, hogy az Egyház egységét „nemcsak azok a keresztények sebzik, akik megcsonkítják … a hit igazságait, hanem azok is, akik megtagadják az erkölcsi kötelességek teljesítését, amelyekre az evangélium hívja őket” (26).

5. Az erkölcsi törvény

I. A TÖRVÉNY MIVOLTA

„Az erkölcsi törvény az isteni bölcsesség műve. Szentírási értelemben atyai tanításnak, isteni nevelésnek nevezhetjük. Előírja, az embernek, milyen utat kövessen, hogyan viselkedjék ahhoz, hogy elérjen a megígért boldogsághoz, és megtiltja, hogy a gonosz útjára tévedjen, amely eltántorít Istentől és az ő szeretetétől… A törvény olyan viselkedési szabály, amelyet a megfelelő hatalommal rendelkező tekintély ír elő a közjó érdekében” (Katekizmus, 1950-1951).

A törvény (görögül nomosz, latinul lex) tehát cselekedeteink külső irányítója.

II. A TÖRVÉNY FAJAI

1. Eredet szerint

a) A természetes erkölcsi törvény a „szívünkbe van írva” (Róm 2,14-15), ezt mindenki felismerheti a létadottságok ismerete alapján.

b) A tételes törvények közé soroljuk az Ó- és Újszövetségben kinyilatkoztatott isteni törvényt, valamint az emberek által hozott törvényeket.

Az állami törvények a természetes erkölcsi törvényen, az egyházi törvények a természetes és a kinyilatkoztatott törvényen alapulnak. Kötelező erejüket is onnan veszik.

c) A törvények rendszerét mutatja a következő táblázat:

2. A teljesítés jellege szerint van parancsoló törvény (felhívás valamely cselekedet megtételére) és tiltó (felhívás valamely cselekedet elhagyására). – A tiltó törvény egyik fajtája a hatálytalanító törvény, mely érvénytelenné is teszi a vele ellentétes cselekvést. Ennek általában az emberi törvények esetében van jelentősége (pl. ilyen a házassági akadályok egy része).

III. A TÖRVÉNY KÖTELEZŐ EREJE

A törvény kötelezi az alattvalókat, ha tudhatnak róla (kötelesek utánajárni!).

1. A természetes törvény kötelez minden embert, a kinyilatkoztatott törvény pedig azokat, akik ismerik. A törvény megismerésére természetesen mindenki köteles törekedni.

2. Az egyházi törvény a megkeresztelteket kötelezi – bizonyos életkor betöltése után. Helyi törvények csak helyben köteleznek, és csak az odavalósiakat.

3. Állami törvények esetében a törvény jellege szabja meg, hogy kötelezi-e az ott tartózkodó idegeneket, illetve külföldön kötelezi-e az állampolgárokat. (Vö. „Tudnivalók” az útlevélben!)

IV. MIKOR NEM KÖTELEZ A TÖRVÉNY?

1. A tiltó természetes törvény mindig kötelez, ezt életünk árán is meg kell tartanunk. Ilyenek: Ne káromkodj! Ne paráználkodjál! Kerüld a nyílt vagy burkolt hittagadást!

2. A parancsoló természetes törvény és a tételes isteni törvény csak akkor nem kötelez, ha lehetetlen megtartanunk (vö. III. és IV. parancs). A tiltó és a parancsoló törvény közötti különbséget így mutatja be a pápai enciklika: „Mindig lehetséges, hogy akár kényszer, akár más körülmények megakadályozzák az embert, hogy jót tegyen, de soha nem akadályozhatják meg, hogy bizonyos dolgokat ne tegyen meg, főleg ha kész arra, hogy inkább meghal, mint rosszat tegyen” (Veritatis Splendor, 52).

3. Az emberi törvény nem kötelez a következő esetekben:

a) Ha bűnt parancsol, vagy ha csak bűn árán teljesíthető.

b) Ha megszűnt, pl. a régi böjti gyakorlat.

c) Ha megtartásával a törvény súlyával aránytalanul nagy kár esnék életünkben, vagyonunkban, becsületünkben.

d) Ha a törvényhozótól (vagy más illetékestől) felmentést kaptunk. Ha nincs lehetőségünk felmentést kérni, de ésszerűen feltételezhetjük, hogy az illetékes a helyzetet ismerve a felmentést megadná, akkor vehetjük úgy, mintha a felmentést meg is adta volna. Ez az epikia esete.

V. KÉRDÉSEK ÉS MEGOLDÁSOK AZ ERKÖLCSI TÖRVÉNNYEL KAPCSOLATBAN

1. Kötelez-e az ószövetségi törvény?

Az újszövetségben „újrarendezés” történt (Zsid 9,10). Nem kötelezők tehát az izraeliták életét szabályozó jogi törvények, sem a kultikus előírások. Köteleznek viszont az erkölcsi törvények, sőt ezek Krisztus által új és teljesebb értelmet kaptak (vö. beteljesítés).

2. Milyen szándék kell a törvény teljesítéséhez?

a) Tiltó törvény esetén elég, ha nincs a törvénnyel ellentétes szándékunk.

b) Ha parancsoló törvény tárgyi szolgáltatást kíván, nem kell szándék, elég, ha teljesítjük (pl. adó, tartozás stb.). Ilyen esetben másokat is megkérhetünk rá.

c) A személyi teljesítményt kívánó törvényt (pl. eskütétel, bűnbánat, misehallgatás stb.) csak személyesen és szándékos cselekedettel lehet teljesíteni (pl. érvénytelen a végigaludt mise).

3. Aki a törvényt nem tudja egészében teljesíteni, köteles-e azt részben teljesíteni?

Ha a törvény, ill. a kötelességteljesítés osztható részekből áll, akkor köteles annyit teljesíteni, amennyit tud (pl. adósság egy részét megfizetni). Az oszthatatlan kötelességet azonban értelmetlen, és nem is kell „részben” teljesíteni (pl. a szentmise jelentéktelen részén részt venni az egész helyett).

6. A lelkiismeret

I. MI A LELKIISMERET?

„A lelkiismeret az egyén legrejtettebb magva, és szentély, ahol egyedül van Istennel, kinek a szava felhangzik a lélek mélyén. A lelkiismeret csodálatos módon hozza (az ember) tudomására azt a törvényt, amelyet az Isten és az embertársak szeretetével teljesít” (Gaudium et spes, 16).

A lelkiismeret (szüneidészisz, conscientia) cselekedeteink belső irányítója: ítélőképesség tetteink erkölcsi értékéről vagy helytelenségéről.

A lelkiismeret működése kétirányú:

a) A tettet követő lelkiismeret vagy jutalmaz (a jó lelkiismeret nyugalma; testimonium bonae conscientiae), vagy büntet (lelkifurdalás; remorsus conscientiae). Jelentős, mert tanulságaira építhetünk.

b) Fontosabb a tettet megelőző lelkiismeret, mert ettől függ cselekedetünk erkölcsi minősítése (jótett vagy bűn).

II. A LELKIISMERET NEVELÉSE

A lelkiismeret, mint minden képesség, elvesztegethető, éppen ezért nevelni kell. Fontos meggondolni, hogy mire és hogyan kell nevelni.

1. Mire kell nevelni?

a) Arra, hogy helyes legyen, azaz megegyezzék az objektív törvénnyel. Ellentéte a téves lelkiismeret. „A nem bűnösen téves lelkiismeretből fakadó tett nem mindig beszámítható a cselekvő személynek, de a cselekedet ebben az esetben is rossz, a jó igazságára nézve rendetlenség marad, … erkölcsileg nem gyarapítja a cselekvő személyt, nem tökéletesíti és nem készíti elő a legfőbb jóra” (Veritatis Splendor, 63). Ebből látszik, hogy a bűntelen tévesség is rossz irányba visz.

b) A lelkiismeretet nevelni kell az éberségre is: legyen érzéke az árnyalatok iránt. Ennek ellentéte a tompa (vagy laza) lelkiismeret. Az éberség eltúlzása az aggályosság (skrupulózus lelkiismeret). Ennek veszélye a belefáradás (az Istentől való félelem hatására felhagyni a vallás gyakorlásával) és a más területeken való lazaság.

2. Hogyan kell nevelni?

Lelkiismeretünk nevelésének módja, hogy figyelünk az objektív törvényre (olvassuk a Szentírást, tanuljuk az erkölcstant, lelkiismeretvizsgálatunkban figyelemmel vagyunk a lelkitükrök szempontjaira), figyelünk önmagunkra (érett lelkiismeretvizsgálat), komolyan vesszük mások tanácsát.

A keresztény nagykorúság feltételezi, hogy legyen állandó lelkiatyánk. Aggályosság esetén feltétlenül engedelmeskedni kell, a lelkiismeret eme betegségétől csak így lehet megszabadulni. (A lelkiatyáról lásd részletesebben a kiegészítő anyagban: „Hogy Krisztus lakjék szívetekben”.)

III. A KÉTES LELKIISMERET PROBLÉMÁJA

Csak biztos lelkiismerettel szabad (ill. kell) cselekedni, hiszen a kétes lelkiismeret a bűn veszélyét rejti magában. Szent Pál tanítása: „Mindaz, ami nem meggyőződésből történik, az bűn” (Róm 14,23). Aki ezzel hanyagul nem törődik, az szinte beleegyezik a bűnbe.

A kétes lelkiismeretet biztossá kell tenni. Hogyan? – Tanácskéréssel, tudakozódással (szakember, szakkönyv) biztossá lehet tenni, de erre nincs mindig mód.

1. Kétes kötelesség mellett mindig szabad dönteni (biztosabb megoldás: biztonsági módszer, tutiorizmus). Ez a módszer csak akkor kötelező, ha élet-halál, üdvösség-kárhozat kockázata forog fenn.

2. Kétes kötelesség ellen is szabad néha dönteni, ha valószínű érv szól, hogy a kötelezettség nem áll fönn. Ez a valószínűségi módszer (probabilizmus), amely csak olyan esetekben használható, amikor a tutiorizmus kötelezettsége nem áll fönn. Tettünket – ha mód van rá –, utólag ellenőriznünk kell.

3. Kötelesség-ütközés esetén az értékek rangsora és a szeretet sorrendje igazít el.

a) Az értékek rangsorában a természetes törvény megelőzi a tételes törvényt, a tiltó a parancsolót, az állapotbeli kötelesség a pusztán szeretetből fakadó kötelességet, a szellemi értékek az anyagi értékeket.

b) A szeretet sorrendjében az áll közelebb hozzánk, akit inkább ránk bízott az Isten. Nem önkényes és érzelmi szempontok döntenek. (Lásd még az „emberszeretet dilemmáiról” szóló részt!)

4. Néha a lelkiismeret kiúttalan, a helyzet azonban olyan, hogy cselekednünk kell. Ilyen esetben – a lelkiismeretünk szavára hallgatva – bármelyik megoldást választhatjuk (pl. olyan bányász-szerencsétlenség esetében, ahol két helyen záródik el a tárna, és csak egy mentőfelszerelés van). Amennyiben mód van rá, a kisebb rosszat kell választanunk. Ez a minus malum elve.

7. Tetteink

Az ember tettekre termett. A törvény, a lelkiismeret irányítják, az erények, a végső cél és a hivatás pedig segítik tetteinket. Az ember erkölcsi értéke a tetteitől függ. „Nem az, aki mondja nekem, Uram, Uram! – jut be a mennyek országába, hanem aki mennyei Atyám akaratát teljesíti” (Mt 7,21). Néha tett értékű lehet a szó, a hallgatás, vagy akár tartózkodás valamely cselekedettől (vö. 1 Kir 19,18). Egyértelmű erkölcsi súlya a tetteknek van – meg a mulasztásnak, vagyis annak, ha nem használjuk fel a tettre nyíló alkalmat, a határok közé szorított életidőt (Jn 9,4-5). Jézus az ítélet napján tetteink és mulasztásaink szerint méri meg életünk értékét (Mt 25,31-46).

I. A BESZÁMÍTHATÓSÁG

1. Erkölcsi súlya a beszámítható tetteknek van. Beszámítható a tett, ha tudatos és szándékos. Ekkor beszélünk emberi cselekedetről (actus humanus). Ilyenkor felelősek vagyunk a tettért és az előre látható következményekért.

A nem beszámítható tettet „actus hominis” névvel illeti az erkölcstan.

2. A beszámíthatóságnak akadályai vannak. Ezek részben akaratunkat kötik, részben tudatunkat tompítják.

1) Kívülről: az erőszak megszünteti, a megfélemlítés csökkenti a beszámíthatóságot.

2) Belülről:

a) A heves vágy vagy szenvedély (ha nem magunk ébresztjük) és a megszokás (ha küzdünk ellene) csökkenti a beszámíthatóságot.

b) Az öntudat hiánya, ha teljes, akkor megszűnteti, ha részleges, akkor csökkenti.

c) A szükséges tudás hiánya (ha az ember nem tehet róla) szintén megszünteti a beszámíthatóságot. A szükséges tudás hiánya akkor áll fönn, ha valaki nem tudja, mit tesz, vagy pedig azzal nincs tisztában, hogy amit tesz, az bűn.

II. AZ ERKÖLCSI MINŐSÍTÉS TÉNYEZŐI

1. A beszámítható cselekedet erkölcsi minősége három mozzanattól függ:

1) A cselekvés tárgya (obiectum): mit tettem? – Lehet jó (pl. jótékonykodás), rossz (pl. lopás, hazugság) és közömbös (pl. evés vagy alvás). A legújabb pápai megnyilatkozások megerősítik azt a hagyományos tanítást, hogy vannak önmagukban rossz cselekedetek (intrinsece malum), amelyeket semmilyen körülmény vagy szándék nem tesz jóvá. A cselekvés megítélésénél tehát a tárgynak van a legnagyobb súlya.

2) A cselekvés célja (finis operantis): miért tettem? – A cselekvés szándékának (intentio) is nevezzük. A jó cél a közömbös cselekedetet jóvá, a jót még jobbá teszi.

3) Körülmények (circumstantiae)

a) Változtathatják a cselekvés erkölcsiségének fokát: jótettnél annak értékét növelik vagy csökkentik, a bűnt súlyosbítják vagy enyhítik.

b) Vannak fajtaváltoztató körülmények (pl. kelyhet lopni). – A gyónásban ezt is meg kell vallani. A körülmények folytán egyazon cselekedet több bűn is lehet (pl. templomrablás: egyszerre károkozás és szentségtörés).

A cselekedet akkor jó, ha mindhárom mozzanat jó.

2. Következmények

1) A jó cél nem szentesíti a bűnös eszközt! „Miért ne tennénk rosszat, hogy jó származzék belőle, amint némelyek rágalmaznak minket, és azt állítják, hogy mi ilyesmit mondunk. Ezek elmarasztalása jogos” (Róm.3,8).

2) Megfelelő okból szabad olyat tenni, ami önmagában nem rossz, hogy valami jó származzék belőle, még akkor is, ha mellesleg rossz következményei is adódnak.

Ezt nevezzük a kettős hatás (duplex effectus) elvének. A szándékolt jó és az eltűrt rossz között megfelelő aránynak kell lennie, hiszen a mellesleg bekövetkező rosszért is felelősek vagyunk.

8. Az erények (virtutes)

I. MIVOLTA

Az élet igen sok és sokféle tényezőből szövődik össze. Egyenként nem is igen lehetne mindenre figyelni. Lelkiismeretünk nem is külön eseteket latolgat, akaratunk döntései sem aprózódnak el. A jó sofőr egyetlen összképben látja mindazt, ami körülveszi, a pillanat törtrésze alatt dönt és cselekszik. Erkölcsi személyiségünkben is kialakítható valami iskolázottság, sőt belső lendület, amely a jóra tör, és majdhogynem ösztönös biztonsággal jelzi és távol tartja a rosszat. Ez az erény: készség a jónak állandó és a lehetőség szerint könnyű teljesítésére. Az erény több a jó szokásnál, mert a szokás gépies, az erény azonban újszerű helyzetekben is találékonnyá tesz.

II. KIALAKULÁSA, CÉLJA

1. Az erényeket a nevelés és az önnevelés (a jónak következetes gyakorlása) alakítja ki bennünk környezetünknek, főleg a családi körnek példája nyomán és Isten személyiségformáló kegyelmével. Hogy „derék” ember, „jó” ember váljék belőlünk, hogy „Krisztus lakjék a szívünkben… és beteljünk Isten egész teljességével” (Ef 3,14-19): nagyszerű cél, egész életünkön át érdemes dolgoznunk és imádkoznunk érte.

2. Ugyanakkor épp az evangélium sokszor figyelmeztet arra, hogy életünknek nem az egyetlen és nem is a legeslegfőbb célja a saját erkölcsi személyiségünk építgetése (vö. Gaudium et spes, 30.). Az igazi keresztény ember elsősorban mások szolgálatára törekszik, nem önmaga tökéletesítésére (gyakorlatilag ezek úgyis elválaszthatatlanul összekapcsolódnak). Erényei között pedig fontos helyet foglal el az alázat (1Kor 4,7). Ez óvja meg a gőgtől, amely minden erényt visszájára fordítana, ez tartja meg a kegyelem erőterében, és ez teszi képessé arra, hogy eredményeit ne önmagának tulajdonítsa.

III. FAJAI

Az erények tárgyalása a részletes erkölcstanba tartozik. Itt csak a felosztást mutatjuk be.

1. Teológiai erények: tárgyuk és indítékuk is Isten. Ezek: a hit, a remény és a szeretet. Ma ezeket a keresztény egzisztencia alaperényeinek is nevezik.

2. Önálló kategóriát képez a vallásosság erénye, amelyet a középkori erkölcsteológusok az igazságosság keretében tárgyaltak.

3. Erkölcsi erények: hagyományosan visszavezethetők a négy sarkalatos (kardinális) erényre.

a) Az okosság (prudentia) az értelmet csiszolja. Hatása alatt az ember találékonyan használja a gyakorlati életben a lehetőségeket a szeretet megvalósítására. Krisztus is felhívja erre a figyelmet: „legyetek okosak, mint a kígyók, és ártatlanok, mint a galambok” (Mt 10,17). Az okosság képesít arra, hogy egyáltalán tudjunk hasznosan élni, mások javára tevékenykedni a szeretetben. Az okosság tehát valóban nem más, mint felismerni az igazi jót.

b) Az igazságosság (iustitia) abban áll, hogy kinek-kinek megadjuk a magáét. Enélkül a szeretet főparancsa nem is valósulhat meg.

Az igazságosság alfajai a hagyományos erkölcsteológia szerint:

– kölcsönös igazságosság: megadni, amivel egymásnak tartozunk;

– törvényes igazságosság: megadni, amivel a közösségnek tartozunk (pl. az államnak, a helyi önkormányzatnak, az egyházi közösségnek);

– osztó igazságosság: a hatóság megadja, amivel az alattvalóknak tartozik;

– szociális igazságosság: minden embernek jusson annyi a földi javakból, amennyi az emberhez méltó életre szükséges: megélhetés, megbecsülés, műveltség és szabadság.

c) A mértékletesség (temperantia) erényét ma önfegyelemnek is nevezik. Az Isten szabta határok megtartása kapcsolatban van az okossággal (arany középút) és az igazságossággal, hiszen pl. ide tartozik a szubjektív megítélésekkel való szembenézésünk.

d) A lelki erősség (bátorság, fortitudo) abban áll, hogy a jót áldozatok árán is vállalni kell. Enélkül nem lehet erkölcsös életet élni, még pusztán „humánetikai” szinten sem.

A modern erkölcsteológia ide sorolja a már említett alázatot (humilitas), mint keresztény sarkalatos erényt.

9. A bűn (peccatum)

„Az emberiség történetében jelen van a bűn. … Ahhoz, hogy megkíséreljük megérteni, mi is voltaképpen a bűn, szükséges előbb megismernünk az Isten és ember között fönnálló szoros kötelékeket, mert ezen a kapcsolaton kívül a bűn okozta rosszról az álarcot nem lehet letépni. A bűn igazi lényege abban áll, hogy Istent elutasítja, vele szembehelyezkedik, és ezt akarja folyton elmélyíteni az emberek életében és a történelemben” (Katekizmus, 386). – Az erkölcsteológia alapfogalmai között tehát beszélnünk kell a bűnről.

A bűn elfordulás Istentől (Isten akaratát megtagadva) és odafordulás a teremtett világ javaihoz. Hűtlenség önmagunkkal és a lelkiismeretünkben megszólaló Istennel szemben.

Nem pusztán törvényszegés, hiszen tetteink közvetlen normája a lelkiismeret. – A lelkiismeretet azonban el lehet „altatni”, ezt szolgálják például a közvélemény szólamai (vö. a tékozló fiú a bűn elkövetésekor talán még hősnek is érezte magát).

Jézus a lelkiismeret „mélyebb rétegét” szólaltatja meg. Alapvető tanítása, hogy van bűn, de van bűnbocsánat is (pl. Lk 19,10 ; Jn 8,7).

10. A bűn fajai

I. SÚLYOSSÁG SZERINT

„A doktorok, teológusok, a lelkiélet mesterei és a lelkipásztorok a bűnöket halálosnak vagy bocsánatosnak minősítik. … Ezeknek a kifejezéseknek a tartalma később átment az Egyház hivatalos tanításába” (Reconciliatio et poenitentia, 17).

1. A halálos bűn (peccatum mortale) az, amelyben valaki súlyos dologban és teljesen tudva-akarva fordul szembe Isten akaratával. Az „anyaga tekintetében” súlyos cselekedet, tehát nem lesz halálos bűn, ha nem teljes figyelemmel vagy megfontolt beleegyezéssel hajtották végre (imperfectio actus).

a) A „halálos” bűn megfoszt a megszentelő kegyelemtől. Aki ebben az állapotban hal meg, az kárhozatra jut.

A mindenkit üdvözíteni akaró Isten gondviselése folytán azonban az örök kárhozat nem lehet „balszerencse”, mint azt a földi életben sokszor a paragrafus szerint jogos, de túlzottan szigorú büntetés megtapasztalása nyomán képzeljük. „Jézus, aki a megtestesült irgalom volt, s aki a tömeg mélyéről jövő elhalkuló sóhajt is észrevette, és irgalomra gyúlva segítségére sietett a szenvedőnek, semmi részvétet sem tanúsít a kárhozottak iránt. Ez mutatja, hogy senki önhibája nélkül nem jut oda. Szerencsétlenségekből, és egyáltalán olyan adottságokból, amikről az ember nem tehet, kárhozat nem születik.” (Belon Gellért)

b) „Egyes bűnök belső természetüknél fogva súlyosak és halálosak, azaz vannak olyan cselekedetek, amelyek önmagukban, a körülményektől függetlenül mindig súlyosak, megengedhetetlenek objektív tárgyuk miatt. Ha ilyet követünk el tudva és akarva, ezek mindig súlyosak” (Reconciliatio et poenitentia, 17). Az ilyen bűn teljes neme szerint halálos (peccatum mortale ex toto genere suo: pl. a hittagadás, a hamis eskü, a káromkodás). A neme szerint halálos (ex genere suo) bűn az anyag csekélysége folytán bocsánatossá válhat (pl. lopás, testi sértés).

2. A bocsánatos bűn (peccatum veniale) azt jelenti, hogy valaki csekély dologban, vagy nem teljesen tudatosan vagy szándékosan szegi meg Isten akaratát. Ha bármelyik mozzanat megvan, a bűn nem lehet halálos.

A hagyományos terminológia bocsánatosnak mondja, mert Isten akkor is megbocsátja, ha földi életünkben nem bánjuk meg, de akkor a túlvilágon vezekelnünk kell. Lényegénél fogva különbözik a halálos bűntől, tehát puszta ismétlés által nem válhat azzá (pl. lustálkodás). – Lehet teljes neme szerint bocsánatos (pl. szent nevek könnyelmű kimondása) és neme szerint bocsánatos, azaz általában bocsánatos, de az anyag súlyossága szerint halálossá válhat (pl. kényelmesség, a mohóság, a torkosság).

3. A halálos bűnt eltörli a jó gyónás, a tökéletes bánat és a vértanúság. A bocsánatos bűnt eltörli bármely imádság vagy jócselekedet, ha legalább kevésbé tökéletes bánattal végezzük.

Egyes teológusok és püspökök a bűnök súlyossági fokával kapcsolatban javasolták a hármas felosztást: bocsánatos, súlyos, halálos bűn. Ez azonban ellenkezik a hagyományos egyházi tanítással. „Az élet és a halál között nincs harmadik lehetőség” (Reconciliatio et poenitentia, 17).

II. TÁRGYA SZERINT

Minden erkölcsi érték ellen kétféle módon lehet véteni. Tárgya szerint tehát a bűn lehet túlzás (per excessum, pl. a vakmerőség, a fölösleges veszélykeresés) vagy hiány (per defectum, pl. gyávaság). – A „túlzás” nem az erény többlet-teljesítése, hanem eltorzítása.

III. EMBERI MAGATARTÁS

Emberi magatartás szerint van bűnös tett és bűnös mulasztás. Ezért mondjuk a szentmisében a lelkiismeretvizsgálat után, hogy vétkeztem „gondolattal, szóval, cselekedettel és mulasztással”.

IV. MEGNYILVÁNULÁS SZERINT

Megnyilvánulás szerint beszélünk belső és külső bűnről.

1. Belső bűn: a tudatban játszódik le. Lényege a bűnhöz való tudatos belső hozzájárulás. Fajai:

a) elhatározni valamely bűn elkövetését (bűnös vágy, desiderium pravum);

b) helyeselni a múltbeli rosszat (bűnös öröm, gaudium pravum, „sikerült a lopás”) vagy sajnálkozni a múltbeli jón (pl. „be kár, hogy nem loptam”).

c) Belső bűn a rossz elvi helyeslése az elkövetés szándéka nélkül (pl. helyeselni az öngyilkosságot vagy az abortuszt; latin neve delectatio morosa).

2. Külső bűn: a vétkes elhatározást végrehajtani szóval vagy cselekedettel.

A belső és a külső bűn egyformán súlyos, de a belső bűnnel nem jár kártérítési kötelezettség, hiszen nem történt károkozás.

V. IDEGEN BŰNÖK

Vannak személyes és idegen bűnök. Az utóbbi jelentése: közreműködés más bűnében. Hagyományosan a következőket szoktuk felsorolni: másnak bűnre tanácsot adni, bűnt parancsolni, bűnben mással egyetérteni, mást bűnre ingerelni, bűnös cselekedetet dicsérni, bűnt elhallgatni, másnak bűnét elnézni, mást bűnre segíteni, másnak bűnét oltalmazni.

VI. A BŰNÖK KÜLÖN CSOPORTJAI:

Ez a csoport abban különbözik az előzőktől, hogy ide csak bizonyos bűnök tartoznak.

1. Szentlélek elleni bűnök (peccata contra Spiritum Sanctum): lényegük a különleges ellenállás Isten kegyelmével szemben. A hagyományos teológia a következőket említi: vakmerően bizakodni, kétségbe esni Isten kegyelméről, megismert igazság ellen tusakodni, irigyelni mástól Isten kegyelmét, megátalkodás a bűnökben, végső penitenciátlanság.

2. Égbe kiáltó bűnök (peccata in coelum clamantia): az embertárs legalapvetőbb jogainak súlyos megsértése. A Szentírás négy bűnről állítja, hogy súlyosságuk az „égbe kiált”.

a) Ilyen a káini bűn (1 Móz 4,10): a szándékos gyilkosság.

b) Ilyen volt a szodomaiak bűne (1 Móz 18,20) – ma ilyennek kell tartanunk a nemi erőszakot.

c) Ilyennek veszi a Szentírás az özvegyek, árvák sanyargatását (2 Móz 22,22-24) – ma ilyennek kell tartanunk a különlegesen kiszolgáltatottak helyzetével való visszaélést.

d) A munkások bérének visszatartása (Jak 5,4) „égbe kiáltó jellegét” illetően hasonlít az előzőhöz.

3. Hagyományos a hét főbűn csoportba foglalása. A fő itt forrást jelent. Ezek a bűnök ti. nem a legsúlyosabbak, inkább forrásai más bűnöknek.

a) Kevélység (superbia): saját kiválóságunk rendetlen igenlése. – Közvetlen származékai: elbizakodottság, törtetés, dicsőséghajhászás.

b) Fösvénység (avaritia): rendetlen törekvés az anyagi javak szerzésére vagy birtoklására. – Származékai: keményszívűség, nyughatatlanság (nehogy egyetlen szerzési alkalmat is elszalasszon!), csalás (vagy más igazságtalan szerzés).

c) Bujaság (luxuria): a nemi élvezetet rendetlenül kívánni.

d) Irigység (invidia): szomorkodni más javán.

e) Torkosság (gula): mértéktelenség evésben-ivásban.

f) Harag (ira): rendetlen megtorlásvágy (igazságtalan vagy túlzott).

g) Jóra való restség (acedia): vonakodás a szükséges áldozathozataltól vagy erőfeszítéstől. – Súlyos bűn volna azt sajnálni, hogy Isten a természetfölötti rendbe emelt, a természetfölötti életre hívott („anélkül könnyebb volna élni”).

11. A bűn és a keresztény ember felelőssége

I. KÖTELESSÉGÜNK AZ ELLENÜNK ELKÖVETETT BŰNÖKKEL KAPCSOLATBAN

Alapelv: magatartásunk nem tükrözheti azt, hogy a jó és a rossz között nincs különbség, azaz nem mindegy, hogy valaki bánja-e a bűnét vagy nem, esetleg éppen dicsekszik vele.

1. Aki bánja az ellenünk elkövetett bűnt, annak meg kell bocsátani (vö. Lk 17,3-4). Ez a gyakorlatban a bűn előtti viszony helyreállítását jelenti.

2. Aki nem bánja, azzal keresni kell a kiengesztelődést (pl. a bűnbánatnak „elébe menni”, vö. a tékozló fiúról szóló parabolát, Lk 15,11-32), s a szeretetet ilyen esetben sem szabad megvonni („ellenségszeretet”, vö. Róm 12, 17-21).

3. Néha a vélt „ellenség” jobban tudja, hogy mi válik a javunkra, mint mi magunk. Ide tartozhat pl. a szülő, a pedagógus, a lelkipásztor, az orvos, vagy akár a világi elöljáró is.

4. Aki jóhiszeműen vétett ellenünk, arra nem szabad haragudnunk, még ha ez nehézséget is okoz.

5. Bizonyos esetekben kötelességünk lehet a bűnt büntetni, de a keresztény igazságosság határát ilyen esetekben sem szabad átlépni (pl. bíró, szülő, pedagógus).

II. KÜZDELEM A BŰN ELLEN

A bűn a kísértésből keletkezik, ha akaratunk is hozzájárul. Kísértők: a rosszra hajló természet, az alkalmak és a sátán. A kísértés önmagában nem bűn, sőt lehetőség hűségünk megmutatására.

Hibás magatartás az elbizakodottság, azaz annak a feltételezése, hogy valaki nem is követhet el bűnt (vö. őskeresztények), de az elcsüggedés is, azaz a rossz elleni harc föladása. Szent Pál is tanítja, hogy a kisértésnek nem vagyunk kiszolgáltatva: „Hűséges az Isten, erőtökön felül nem hagy megkísérteni, hanem … a szabadulás lehetőségét is megadja, hogy kibírjátok” (1 Kor 10,13).

A keresztény ember nem él a bűn vonzásában. A helyes magatartás tehát a pozitív élet, amely az erkölcsi értékeket (a „jót”) célozza meg. A kerékpáros is akkor ül legbiztosabban a gépén, ha haladni igyekszik.

A teológiai erények

12. Megalapozó kérdések

A hit, a remény és a szeretet gyakran szerepel együtt a páli levelekben (pl. Róm 5,1-5; 1 Kor 13,13; Kol 1,3-5). Az őskeresztény kor óta a keresztény élet hármas jellemzője, szinte jelszava. „A hit, a remény és a szeretet … a mi bástyánk” (Nagy Szent Gergely).

A három erény összetartozását a reformáció óta kiváltképp hangsúlyozza a Katolikus Egyház, hiszen többször felmerült egyiknek a túlhangsúlyozása a másik kettő rovására.

A három erényt teológiai erényeknek nevezzük. Mivel a három erény az Istenre nyíló élet alapja, ezért a mai teológia a keresztény létforma három alaperényének is nevezi.

A három erény összetartozik, és mégis megkülönböztethető. Szent Ágoston szerint mindhárom erény a keresztény élet foglalata. A II. Vatikánum is hangsúlyozza a világban élő keresztényeknek: (A keresztény) annak az élő hitnek az útján járjon, amely ébren tartja a reményt és a szeretet által munkálkodik” (Ad Gentes, 41).

Az összetartozás mellett a három „egzisztenciális erény” nem veszíti el saját karakterét. „A hitben elfogadjuk a kinyilatkoztatást, a reményben várakozunk az ígéret beteljesülésére, a szeretetben pedig cselekvő jóakaratra váltjuk a hitben való várakozást” (Boda L.).

Amint már láttuk az erkölcsteológia történetének tárgyalásánál, a mai keresztény ember életének színtere a szekularizált világ (az a világ, amely úgy rendezkedett be, mintha Isten nem lenne). Ez a mai keresztény embernek különös felelősséget jelent, és sajátos feladatokat ad.

13. A hit

A Szentírás tanítása szerint a hitnek alapvető jelentősége van. Ábrahám történetéből és egyéb ószövetségi helyekből kiderül, hogy az embert a „hite teszi kedvessé” Isten előtt (vö. Hab 2,4). A Zsidókhoz írt levél pedig felsorolja a hit hőseit (vö. Zsid 11,1-12,13). A Szentírás tehát a hitnek megkülönböztetett szerepet tulajdonít.

I. A HIT MEGHATÁROZÁSA

A hit (görögül pisztisz, latinul fides) ismételten szerepel az I. és II. Vatikáni Zsinat tanításában.

1. Szűkebb értelemben: igaznak tartani, amit Isten mond, mert Ő teljes hitelt érdemel (vö. 2 Kor 5,7: Jak 2,19). Így határozta meg a hitet az I. Vatikánum is. „A Katolikus Egyház … a hitet … természetfölötti erénynek vallja, amelyben Isten kegyelmével igaznak tartjuk mindazt, amit ő kijelentett, … a kinyilatkoztató Isten tekintélyéért, aki nem csalhat és nem csalatkozhatik” (Dei Filius, 3).

2. Tágabb értelemben: a II. Vatikánum úgy fogalmazott, hogy a hit az az odaadás, amellyel a hozzánk forduló Istenre bízzuk magunkat. „A kinyilatkoztató Istennek a hit engedelmességével tartozunk. Ezzel az ember szabadon Istenre bízza önmagát, értelmével és akaratával teljesen meghódol Isten előtt” (Dei Verbum, 5).

Aki nem az „igaznak tartás” szellemében cselekszik, annak a hite semmit sem ér, abban nincs meg a hit erénye. A hit és a belőle fakadó cselekedetek kapcsolatát mutatja be Szent Jakab apostol levele (Jak 2,14-26). Végső következtetése: „Amint a test lélek nélkül holt, úgy a hit is holt tettek nélkül” (2,26).

Kérdések a Jakab-levél feldolgozására

1) Mit tart örömnek az apostol a levél elején?

2) Mit mond a szegényről és a gazdagról?

3) Kit nevez boldognak a levél?

4) Mit mond a kisértésről?

5) Mit mond arról, aki csak hallgatja az igét, de nem valósítja meg?

6) Mit mond arról, aki nem fékezi a nyelvét?

7) Mit mond a személyválogatásról?

8) Mit mond a hit és a cselekedetek kapcsolatáról?

9) Milyen hasonlatot mond a nyelvről? – Mit mond a rágalomról?

10) Mit mond az égbe kiáltó bűnről?

11) Mit mond a betegekről?

II. MIT KELL HINNÜNK?

1. Általánosságban el kell fogadnunk az egész kinyilatkoztatást, úgy, ahogy Krisztus elénk adja az Egyház által.

2. A legalapvetőbb hitigazságok: Isten van, és jutalmazza a felé törekvőket (Zsid 11,6). Ez az ún. „minimális hit”, amely szükséges a felnőtt ember keresztségéhez, ha további oktatásra nincs lehetőség.

3. A legfontosabb hitigazságokat tudnunk is kell:

a) a „Hiszekegy” tartalmát,

b) a legfontosabb erkölcsi törvényeket:;

c) az imádkozás módját; a szentségek felvételére vonatkozó legfontosabb tudnivalókat.

III. A HIT SZEMÉLYES KIBONTAKOZTATÁSA

1. A hittel kapcsolatban egyik fontos kötelességünk, hogy eljussunk a személyes hitre. Törekednünk kell a hit növelésére. Ebben nyújtanak segítséget a vallásos tartalmú olvasmányok, a lelkigyakorlatok és az imádságos élet.

2. A hitet tettekre kell váltani. Szerinte kell alakítani életünket. Időnként fel kell indítanunk: mihelyt először ráébredünk, hogy hinnünk kell; hitellenes (vagy egyéb) kisértés esetén, de olykor pusztán a hit elmélyítésére is.

3. A hitellenes kisértéseket kerülnünk kell. A „lelki mérgeket” nem próbálhatjuk ki önmagunkon. Ilyen lenne pl. előképzettség nélkül hitellenes könyveket olvasni, anélkül, hogy a problémákra hozzáértőktől megoldást kérnénk.

IV. A HIT KERESZTÉNY TANÚSÁGTÉTELE

1. Fontos kötelességünk a hit megvallása: mindenképpen meg kell vallanunk a hitünket, ha a hallgatás hittagadással érne fel, vagy sokakat megingatna a hitében.  – A keresztény embert tehát a hit megvallásában nem a hivalkodás motiválja. – Szintén fontos kötelességünk a hit megvédése, pl. ha társaságban gyalázzák, ha erre szükség és mód van.

2. A maga helyzetében minden keresztény embernek kötelessége a hit terjesztése (vö. az ún. „nagy missziós parancs” – Mt 28,19-20). Kötelességünk továbbá a párbeszéd a nem-hívőkkel, hiszen sok közös cél érdekében együtt kell működni velük.

V. A HIT ÉS A KERESZTÉNY EGYSÉGTÖREKVÉS

„Az egység helyreállítását előmozdítani az összes keresztények között egyik legfőbb célja a II. Vatikáni Egyetemes Szent Zsinatnak. Krisztus Urunk egyetlen Egyházat alapított. … A megosztottság kétségkívül ellene mond Krisztus akaratának, botránkoztatja a világot, és károsítja a legszentebb ügyet, az evangélium hirdetését” (Unitatis redintegratio, 1).

1. Alapelvek

a) Az egység előmozdítása minden keresztény ember feladata. Az ökumenikus kapcsolatok ápolása tehát nem „hitet veszélyeztető bűnalkalom”, hanem kötelesség az egység helyreállítása érdekében. Az első lépés a kölcsönös ellenszenv fölszámolása. Ezt tette a Katolikus Egyház is, amikor a zsinaton elismerte, hogy a szakadásban ő is hibás, és bocsánatot kért a „különvált testvérektől”. „Alázatosan könyörögve kérünk tehát bocsánatot Istentől is, különvált testvéreinktől is, viszont mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek” (Unitatis redintegratio, 7).

b) A zsinat figyelmeztet arra is, hogy nem engedhető meg a hamis irénizmus, vagyis a katolikus hitigazságok eltorzítása a mindenáron való békülékenység érdekében. „Semmi sem annyira idegen az ökumenizmustól, mint a hamis irénizmus, … annak a katolikus tanítás tisztasága látja kárát: elhomályosodik eredeti és biztos értelme” (Unitatis redintegratio, 7).

2. Gyakorlati következmények

a) Imádkozni kell az egység megvalósulásáért. Ez történhet közös ige-liturgia keretében is. Ennek egyik konkrét megvalósítása a januári ökumenikus imahét.

b) Szükséges megismerni egymás tanítását a kölcsönös megbecsülés jegyében. „Ennek feltétele az igazsághoz ragaszkodó és jóakaró tanulmányozás” (Unitatis redintegratio, 9). A zsinat azt is hangsúlyozza, hogy „a katolikus tanításhoz tartozó igazságoknak … rangsoruk van a keresztény hit alapjához” (11).

c) A szentségekkel kapcsolatban különbséget kell tenni a keleti ortodox és a protestáns egyházak között. A keleti egyházaknak érvényesen szentelt papjaik vannak. Náluk mindig hallgathatunk érvényesen szentmisét, szükség esetén pedig gyónhatunk, áldozhatunk és a betegek kenetét is felvehetjük. – Püspöki engedéllyel katolikus misén megáldoztatható protestáns hívő is, ha elfogadja az oltáriszentségről szóló katolikus tanítást. – Ez pl. nászmisében szokott előfordulni.

d) Mind a keleti, mind a protestáns testvérekkel lehetséges a szent helyek (templomok) közös használata, püspöki engedéllyel.

Az ökumenizmusra vonatkozó katolikus tanítást részletesen tartalmazza az Ökumenikus Direktórium, amelyet a Keresztény Egységtitkárság adott ki. E direktórium két részből áll. Első része 1967-ben jelent meg, és az ökumenizmus általános teendőit írja le. Második része 1970-ben jelent meg, és a katolikus oktatási intézményekben megvalósítandó ökumenikus teendőket körvonalazza.

VI. BŰNÖK A HIT ELLEN, FELELŐSSÉGÜNK A HITTEL KAPCSOLATBAN

1. Hitetlenség (infidelitas): a hit hiánya (vö. Zsid 11,6 ; Jn 3,18).

Nem bűn a negatív (jóhiszemű) hitetlenség: az ilyen emberhez nem jutott el meggyőzően az Isten szava. (Az igazságot kereső és a lelkiismeretében az erkölcsi értékeket őszintén vállaló nem-hívőket nevezi Karl Rahner „anonim keresztényeknek”.) – Súlyos bűn viszont annak a hitetlensége, aki saját mulasztása miatt nem jut el a hitre (privatív hitetlenség), és annak a bűne is, aki jobb meggyőződése ellenére, tudatos döntéssel utasítja el a hitet. Ez utóbbi a pozitív hitetlenség, az egyik legsúlyosabb bűn, a kárhozat földi elővételezése.

A hitetlenségre reflektál a zsinat is: „Bizonyos, hogy nem mentesek a bűntől azok, akik szánt-szándékkal igyekeznek távol tartani Istent a szívüktől, és szánt-szándékkal kerülik a vallási kérdéseket, hiszen ezek nem követik lelkiismeretük szavát. Gyakran azonban maguk a hívők is osztoznak a felelősségben. Az ateizmus nem ősjelenség, hanem több különböző ok származéka, ezek közé kell számítanunk azt a bírálatot is, amelyet a vallások hívnak ki maguk ellen, elsősorban a keresztény vallás” (Gaudium et spes, 19).

2. A hit elhagyása (apostasia): szakítás a hittel. – Bűntelen, ha az illető nem tehet róla (pl. őszinte igazságkeresésből hagyja el gyerekes hitét), súlyos bűn viszont, ha ez kényelemszeretetből, haszonlesésből, félelemből vagy esetleg éppen gőgös cinizmusból történik.

3. A hittagadás (negatio fidei): Istent súlyosan megsértő hazugság. – Történhet szóval, mulasztással vagy cselekedettel. Az utóbbi olyan viselkedés, amelyet a környezetünk a katolikus hit megtagadásának értelmez.

4. Eretnekség (haeresis): elvszerűen tagadni a kinyilatkoztatott igazságot. – Aki válogat a hittételekben, az nem hisz igazán. A tanítvány odaadása nincs meg benne. – Aki viszont jóhiszeműen tagja nem katolikus közösségnek, nem követ el bűnt. Ebben az értelemben a zsinat is „különvált testvérekről” beszél, nem pedig eretnekekről.

5. Szakadárság (schisma): a keresztény hitet megtartva megtagadni az engedelmességet a római pápának.

6. Hitkétely (dubium in fide): a hitigazságok valamelyikének kétségbe vonása. Bűn, ha valaki ezt szándékosan keresi, vagy önkéntelen hitkétely esetén nem keresi a megoldást.

7. Hitközömbösség (indifferentismus): a hitet lényegtelen dolognak tartani. Ide tartozik az, aki komolyan állítja, hogy mindegy, hogy milyen vallású az ember (vagy akár vallástalan is), csak becsületes legyen (vö. Gal 2,21).

8. A bűnök közé tartozik még a hit eltorzítása emberi elemek előtérbe helyezésével. Ilyen bűn pl. a hiszékenység: hittel fogadni olyasmit, amiről nem Isten szava tanúskodik (pl. jóslások, „Szent Antal lánca”).

14. A remény

A hit és a remény kapcsolatban vannak egymással, hiszen bizakodva és tevékenyen várjuk Isten ígéretének beteljesedését személyes sorsunkban, és az emberiség életében egyaránt.

I. A REMÉNY MEGHATÁROZÁSA

1. A remény (elpisz, spes) emberi vonatkozásban nem más, mint óhajtani valaminek az elérését, bízni benne és tevékenykedni is érte.

A remény feltételei: érték legyen és esélyünk legyen az elnyerésére.

2. A remény, mint teológiai erény: bizalommal teljes és tevékeny várakozás az isteni ígéret, vagyis a Krisztusban beteljesülő üdvösség elnyerésére. – Ott ível magasra, ahol az emberi remények illúziónak bizonyulnak (pl. a halál, a földi életben található rossz, a szenvedés megtapasztalásakor).

II. A REMÉNY A KERESZTÉNY EMBER ÉLETÉBEN

1. Személyes életünkben reméljük az örök üdvösséget, az emberiség életében pedig a történelem nem evilági beteljesülését. – Reméljük a célhoz vezető eszközöket is: a megszentelő és segítő kegyelmet, valamint a földi javakat, ha azok üdvösségünket előmozdítják.

2. A reménynek életformáló hatalma van, hiszen alapja az Isten jósága.

A reményből fakad a belső függetlenség az anyagiassággal és a sikerhajhászással szemben, de a belső erő is a megpróbáltatásokban, és az olyan esetekben is, amelyben nagylelkű áldozatvállalásra van szükség.

Ugyancsak a remény ad erőt az élet olyan helyzeteiben is, amelyben alázatra, derűre, szelídségre és türelemre van szükség.

3. A remény megfér a félelemmel (timor, metus), mert amennyire bízhatunk Istenben, annyira nem bízhatunk önmagunkban (1Kor 10,12; Fil 2,12), s így fönnáll annak a lehetősége, hogy örök célunkat nem érjük el.

a) Az Isten megbántásától visszarettenő félelem igen magas erkölcsi érték (timor filialis).

b) Az üdvös félelem tehát az Isten iránti szeretet és bizalom kiegészítő mozzanata („egyszerűen szolgai félelem”, timor simpliciter servilis).

c) Erkölcsileg súlyosan rossz volna kizárólag a büntetéstől való félelemből kerülni a bűnt („szolgaian szolgai félelem”: timor serviliter servilis).

III. BŰNÖK A REMÉNY ELLEN

1. A remény hiánya: ilyen a kishitűség (a sikertelenségek miatt feladni a jóért vívott küzdelmet) és a kétségbeesés (úgy vélni, hogy Isten már nem bocsát meg). – Ez utóbbi burkoltan Isten jóságának a tagadása is. Ez volt Júdás bűne.

2. A remény eltorzítása:

a) tétlenül mindent Istenre hárítani;

b) vétkezni, mert Isten úgyis megbocsát (vakmerő bízás: ez egyúttal Szentlélek elleni bűn is);

c) követelődzni Istennel szemben (pl. csodát biztosra venni). Ez a bűn az istenkísértés.

d) Bűn olyasmit remélni, amit Isten nem ígért meg, és a legsúlyosabb bűnök közé tartozik Isten segítségét gaztetthez remélni.

15. A szeretet

A kinyilatkoztatásból tudjuk, hogy „szeretet az Isten” (1Jn 4,8). A keresztény szeretet tehát felelet Isten szeretetére. Isten fordul hozzánk, mi csak „visszategezzük”. A kinyilatkoztatás alapja, hogy Isten maga a szeretet. A szeretetre Jézus példát adott gyermekkorától a Getszemáni kertig és a Golgotáig (Lk 2,49; Lk 22,42, Lk 23,46, Jn 4,34).

I. A SZERETET MEGHATÁROZÁSA

A szeretet (agapé, caritas) nem más, mint a tevékeny jóakarat (amare est bonum velle), az önmagából kilépő odaadás. Mozzanatai: az értékelés, a vágyódás és a szolgálat.

A hagyományos teológia megkülönbözteti a tökéletes szeretetet (Istent végtelen jóságáért szeretni) és a kevésbé tökéletes szeretetet (azért szeretni, mert jót várunk tőle). (Ilyen alapon teszünk különbséget a tökéletes, és a kevésbé tökéletes bánat között is.)

A szeretetet gazdagon elemzi Szent Pál apostol a korintusiaknak írt első levelében (1 Kor 13). Ezt lásd részletesebben a kiegészítő anyagban („A szeretet türelmes, a szeretet jóságos”).

II. AZ ISTENSZERETET TULAJDONSÁGAI

1. Mindenekfölötti: ez nem szavakban, hanem értékelésben és áldozatvállalásban mutatkozik meg. – Igazi értékelése csak az örök üdvösségben lesz lehetséges, az átlagosnál jobban átérzik a misztikusok, de minden ember megérezhet valamit belőle a napi élet sodrában is.

2. Hatékony: a szeretet a parancsok teljesítésében valósul meg. Jézus a gazdag ifjúnak mondja: „Ha el akarsz jutni az életre, tartsd meg a parancsokat” (Mt 19,18). A Hegyi beszédben pedig arra int, hogy „csak az jut be a mennyek országába, aki mennyei Atyám akaratát teljesíti” (Mt 7,21).

III. A FELEBARÁTI SZERETET

A kettős főparancs értelmében a felebaráti szeretet az istenszeretettel egybefonódik. „Csak egy a keresztény szeretet, amelyben Istent önmagáért, minden mást pedig Istenért szeretünk. Vagyis a felebaráti szeretet is Isten-szeretet. … Az embereket nemcsak azért szeretjük, mert önmagukban szeretetreméltók, hanem mert Isten van bennük, vagy azért, hogy Isten legyen bennük. Ezért még ellenségeinket is kell szeretnünk – Istenért” (Rendesi M. György).

1. A felebaráti szeretet: tevékenyen munkálkodni embertársaink üdvösségén (földi és túlvilági értelemben egyaránt).

a) Normája a helyes önszeretet (Szám 19,18; Mt 22,39). Ez szintén erkölcsi érték, hiszen végső célunk saját üdvösségünk elősegítése.

b) Jézus a felebaráti szeretet normájául önmagát is megjelölte: „Szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket” (Jn 15,12).

A felebaráti szeretet szentírási normáit fogalmazza meg az ún. „ezüstszabály”: „Amit nem akarsz, hogy más tegyen neked, te se cselekedd azt másnak” (Tob 4,15) és az „aranyszabály”: „Amit akartok, hogy veletek tegyenek az emberek, ti is tegyétek velük” (Mt 7,12; Lk 6,3).

2. A felebaráti szeretet alapelveit hagyományosan az irgalmasság cselekedeteiben foglalhatjuk össze.

a) Az irgalmasság testi cselekedetei (Mt 25,31-46; ill. Tóbiás könyve alapján): az éhezőknek ételt adni, a szomjazóknak italt adni, a ruhátlanokat felruházni, a vándorokat befogadni, a betegeket látogatni, a foglyokat kiváltani, a holtakat eltemetni.

b) Ennek analógiájára a teológusok megfogalmazták (szintén a Szentírás szellemében) az irgalmasság lelki cselekedeteit: a tudatlanokat tanítani, a kételkedőknek jótanácsot adni, a szomorúakat vigasztalni, a bűnösöket meginteni, a sértéseket megbocsátani, másokat türelemmel elviselni, élőkért és holtakért imádkozni.

3. Az irgalmasság cselekedeteinek gyakorlásában figyelembe kell venni a kor speciális igényeit. Jelenleg különleges jelentősége van a tanításnak, a tanácsadásnak (hiszen az élet forgatagában nehéz eligazodni) és a másokkal összeférni tudó türelemnek (vö. Ef 4,2). – Mások bűnének elejét kell vennünk (példával, paranccsal, tanáccsal), a felelőtlent (a bűnöst, vagy aki még csak elkövetni készül) pedig okosan, azaz tapintatos szeretettel és az evangéliumi sorrendet betartva (vö. Mt 18,15-17) meg kell intenünk, ha remélhetőleg lesz foganatja (vö. 2 Tim 2,22-26).

Korunk különleges problémája, hogy sokan vannak olyanok is, akik ügyeskedve vagy akár erőszakosan a szeretetszolgálatot igyekeznek kihasználni. Ezek a „hiénák” nemcsak megkárosítják a tényleg rászorulókat, hanem kárt okoznak azzal is, hogy csökkentik az emberek „adakozó kedvét”, amelyre pedig korunkban, éppen a nehézségek miatt, szükség van. Olykor az igazán rászorulók felismeréséhez egyenesen a „szellemek megkülönböztetésének” karizmája szükséges. Rendkívül fontos ez olyanok esetében, akik hivatásszerűen végzik a karitász munkát.

IV. BŰNÖK A SZERETET ELLEN

Minden bűn a szeretet ellen van, itt azokat emeljük ki, amelyek különleges módon irányulnak a szeretet ellen, esetleg annak éppen meghamisítói.

1. Az önzés (egoizmus): Ilyen az áldozatok vállalásától visszariadó tunyaság és a tudatos gonoszság (pl. mások kárát akarni, másoknak kárt okozni törtetéssel, „ragadozással”).

2. Kifejezetten az istenszeretet elleni bűnök:

a) Gyűlölni Istent (odium Dei) sátáni lelkületre vall. Oka lehet a hamis istenkép vagy a megrögzötten bűnös életforma. Ez a legsúlyosabb bűn, a kárhozat földi „elővételezése”. Istennek közvetlenül senki sem tud ártani, ez a bűn általában az istenhivők bántalmazásában vagy a valláshoz közel álló tárgyak és eszmék gyalázásában mutatkozik meg.

b) Az istenszeretet elleni bűn az is, hogy ha valaki földi értéket helyez Isten elé. Ez valamiképpen benne van minden bűnben.

3. Bűnök a felebaráti szeretet ellen:

a) gyűlölködés (odium): másnak rosszat akarni;

b) féltékenység: sajnálni másoktól a szeretetet;

c) irigység (invidia): szomorkodni más javán;

d) botránkoztatás (scandalum): kevésbé helyes szó vagy tett, ha más lelki kárára vezet.

Különösen súlyos a gyerekek botránkoztatása (vö. Mt 18,6). – Nem kell viszont törődni az ún. farizeusi botránkozással, azaz azzal, ha valaki azért követ el bűnt, mert mi jót teszünk (pl. káromkodik, ha mi templomba megyünk).

e) A felebaráti szeretet elleni vétek még a csábítás (seductio, mást bűnre bírni) és a más bűnében való közreműködés (cooperatio) is.

A szeretetet túlozni nem lehet (Szent Bernát szerint „mértéke a mértéktelenség”), de eltorzítani igen. Ilyen lehet például a fanatizmus, a tapintatlanság vagy az agresszív „jóindulat”. Ezekben az esetekben lényegében arról van szó, hogy valaki a saját ötletét részesíti előnyben mások igazi érdekeivel szemben, nincs tehát szó szolgáló szeretetről.

V. AZ EMBERSZERETET DILEMMÁI

Az „értékek” sorrendjéről már volt szó. Itt kifejezetten az emberszeretettel kapcsolatos dilemmahelyzeteket foglaljuk össze. A dilemmahelyzetek vizsgálatának azokban az esetekben van jelentősége, amikor az ütköző kötelességek „azonos nagyságrendben” vannak.

1. Ha saját kötelességünk összeütközésbe kerülne a mások iránti szeretet felszólításával, akkor saját kötelességünk elvégzése a fontosabb.

2. Ha mások iránti kötelezettségeink ütköznének egymással az embertársi szeretet területén, akkor azok vannak előnyben, akik közelebb állnak hozzánk.

3. Mások iránti kötelezettségeink ütközése esetén az üdvösség ügye mindent megelőz.

4. A másokon segítés mértékét saját erkölcsi és anyagi lehetőségünk, valamint a másik szorult helyzete határozza meg.

5. Az emberszeretet nagylelkűsége nem szolgálhat a szükséget szenvedők állapotának tartósítására, és a csalásnak, ill. a szélhámosságnak nem nyújthat segítő kezet.

A keresztény vallásosság

16. A vallásosság teológiájának megalapozása

I. A VALLÁSOSSÁG MEGHATÁROZÁSA

A vallásosság (religiositas) az Istennek járó tisztelet megadása; tevékeny elismerése annak, hogy mindenestől Istentől függünk és Istenért élünk.

1. Tágabb értelemben életünk minden mozzanata ide tartozik: „… akár esztek, akár isztok, vagy bármi mást tesztek, tegyetek mindent az Isten dicsőségére” (1Kor 10,31; vö. még Kol 3,17).

2. Szűkebb értelemben a hit, a remény, szeretet kifejezése (kultusz). – Ilyenek az imádás, az imádság, az áldozatbemutatás, a böjti fegyelem megtartása és az istentisztelet rendkívüli formái.

II. IMÁDÁS

Imádás (latria) csak Istennek jár. A szenteknek tisztelettel (dulia) adózunk. A Szűzanyának kiemelt tisztelet (hyperdulia) jár, Szent Józsefet is különleges tisztelettel illethetjük (protodulia).

17. Az imádság

Az imádságban példánk Krisztus. Az Ő tanítása szerint és az Ő nevében imádkozunk.

I. MI AZ IMÁDSÁG?

Az imádság (oratio) mivolta: bármely tisztességes mondanivalónak Isten elé terjesztése.

Az imádság mozzanatai tehát: a lélek belső figyelme, valamint a szavak és a tettek. Ide tartozik a tisztelettudó testtartás is. – Fontos, hogy összeszedetten imádkozzunk.

II. AZ IMÁDSÁG FAJAI

1. Tartalom szerint: kérő, engesztelő (vagy másokért közbenjáró), hálaadó, dicsőítő.

2. Forma szerint: kötött szövegű, szabadon megfogalmazott, elmélkedő (Isten igazságainak fontolgatása, amely jó elhatározáshoz vezet).

Fontos, hogy mentől több kötött szövegű imádságot ismerjünk. Ezért hasznosak az imakönyvek. Saját szavaival az tud imádkozni, akinek vannak saját szavai. (NB. Ezért fontos pl. a nyelvtanulásban a „memoriter”.) A saját megfogalmazású imák feltétele, hogy sok imádságot ismerjünk – az imádságirodalom klasszikusaitól.

Az imádságról és a lelki olvasmányról részletesebben szól a kiegészítő anyagban a „Hogy Krisztus lakjék szívetekben” című fejezet.

3. Az imádság módja szerint lehet egyéni vagy közösségi.

Az egészséges imaéletben fontos szerepet kap az imádság minden típusa.

a) Fontos a nap megszentelése. Ide tartozik a reggeli és esti imádság, a lelkiismeretvizsgálat, a főétkezések előtti ima, esetleg időnként templomlátogatás. – Napunkat tartalmassá teszik a gyakori fohász-imák.

b) A vasárnapot és a kötelező ünnepeket komolyan kell vennünk: szentmisén való részvétellel és a kereső munkából való kikapcsolódással.

c) Az egyházi év az üdvtörténetet jeleníti meg. Fontos, hogy ebbe imádságos lélekkel bekapcsolódjunk, hogy ne legyenek „üresjáratok” számunkra a szent idők (pl. adventi, karácsonyi, nagyböjti, húsvéti, pünkösdi időszakok, és a szentek ünnepei).

18. A szentmiseáldozat

I. AZ ÁLDOZAT

A kultikus áldozat (victima) valamely érték fölajánlása Isten iránti hódolat jeléül.

Megtalálható a pogány népeknél: itt elsősorban az istenek jóindulatát akarják megszerezni. A külsőségek az ószövetségi áldozatban is fontosak ugyan (vö. „hibátlan hímállat legyen”), de itt már szükséges az igaz lelkület is.

II. A SZENTMISE

1. Az újszövetség egyetlen áldozata a szentmise. Lényege szerint Krisztus keresztáldozatának vérontás nélküli megújítása. – Jézus maga az áldozatbemutató és az áldozat (sacerdos et victima). – Kifejezi egyúttal az Egyház családi összetartozását is. Aki nem jár misére, az nemcsak bűnt követ el az Egyház parancsa ellen, hanem önmagát zárja ki a közösségből.

2. A szentmisén való részvétel módja:

Alapvető kötelesség a személyes és fontos a lehetőleg tevékeny részvétel. Teljes szentmisén kell résztvenni: ige-liturgia és áldozati cselekmény. – A szentmise helye rendes körülmények között a templom. Ennek méltónak kell lennie rendeltetéséhez.

19. A böjti fegyelem és az aszkézis

1. A vallásossághoz tartozik az egyházi törvények megtartása a böjti fegyelem terén. Az életforma változásai nyomán az Egyház ezirányú törvényei is változtak.

A hústilalom nagyböjt péntekjein kötelező, egyéb péntekeken más jócselekedetekkel helyettesíthető. – Szigorú böjti napok: hamvazószerda, nagypéntek.

2. A keresztény élet lényeges része az aszkézis is (tkp. gyakorlást jelent).

a) Természetfölötti, de nem természetellenes: nem veti el az örömet (az önjelölt mártír kiállhatatlanságával iszonyúan meg tudja kínozni környezetét) és nem életidegen (ennek eredménye műveletlenség, egyoldalúság volna).

b) Figyelembe veszi a kor sajátos szellemét – a minden időben érvényes alapok meghagyásával.

c) Nem teljesítmény-jellegű és nem fajulhat mutatvánnyá. A keresztény ember aszkézisében is Istenre figyel.

20. Az istentisztelet rendkívüli formái

I. AZ ESKÜ

Az eskü (iuramentum, iusiurandum): szavaink hiteléül Istent hívni tanúbizonyságul.

1. Vonatkozhat a múltra (tanúsági eskü) vagy a jövőre (ígéreti eskü). Szent dolog, mert burkolt megvallása Isten igazmondásának (vö. Mt 26,63; 2Kor 1,23). – Az emberek között azonban a bizalmatlanság jele, ezért kívánatos, hogy ne kerüljön rá sor (Mt 5,34; Jak 5,12).

2. Súlyos bűn:

a) bűnös dologban esküdözni (az ilyen eskü érvénytelen is; vö. Mt 14,1-12);

b) hamisan esküdni (Istent tanúul hívni hazugsághoz);

c) ígéreti esküt meg nem tartani (ez a bűn az esküszegés).

A világi hatóságok által megkövetelt eskünek nincs teológiai tartalma. Ez nem más, mint egy nyomatékosan hangsúlyozott ígéret – büntetőjogi felelőssége azonban van. (NB. Ez erkölcstani szempontból is logikus, hiszen a nem teológiai esküvel megerősített ígéretet is meg kell tartani.)

3. A könnyelmű esküdözés bocsánatos bűn.

II. A FOGADALOM

A fogadalom (votum): szabad elhatározással Istennek tett ígéret olyasmiről, ami jobb, mint az ellenkezője. – A mai teológia úgy fogalmaz, hogy olyan elhatározásokat lehet fogadalommal megerősíteni, ami Isten nagyobb dicsőségét szolgálja.

Lehet feltételes és feltétlen, nyilvános és magánfogadalom.

1. A fogadalom bűn terhe alatt kötelez. Elvileg a magánfogadalomnál magunk szabjuk meg a bűn súlyossági fokát. Csekély dolog azonban nem is fogadható súlyos bűn terhe alatt, az egész életet meghatározó fogadalom viszont csak akkor érvényes, ha azt súlyos bűn terhe mellett fogadjuk (pl. ha valaki azt fogadja, hogy szerzetbe lép).

2. A fogadalom nem kötelez, ha lehetetlen megtartani, vagy ha felmentést kaptunk. Ilyenkor a gyóntatótól kérhetünk tanácsot; akárcsak akkor is, ha fogadalmunkat meg akarjuk változtatni.

21. A szerzetesség

I. A SZERZETESSÉG FOGALMA

Kiemelt jelentősége van a szerzetes fogadalmaknak. Alapjuk az evangéliumi tanácsok: a szegénység (lemondani a vagyongyűjtésről, Mt 19,22), a tisztaság (lemondani a házasságról, és örökös szűzi életet vállalni, Mt 19,12) és az engedelmesség (lemondani a saját akaratról, Mt 19,22).

A szerzetesség alapvető célját így fogalmazza meg a kánonjog: „Az evangéliumi tanácsok vállalásával megszentelt élet az az állandó életforma, mellyel a hívők a Szentlélek munkálkodása folytán Krisztust szorosabban követve, teljesen a mindenekfölött szeretett Istennek szentelték magukat, hogy az ő dicsőségére, az Egyház épülésére és a világ üdvösségére új és közös címen elkötelezve, Isten országának szolgálatában törekedjenek a szeretet tökéletességére, kiváló jellé válva az Egyházban a mennyei dicsőséget előre hirdessék” (CIC, 573).

Az evangéliumi tanácsok eszközök a szeretet gyakorlására. A szerzetesség célja a tanúságtétel az ember örök életre való rendeltetéséről, de egyúttal lehetőség a szolgáló szeretetre a világban.

A szegénységi fogadalomból következik, hogy a szerzetesek vagyonközösségben élnek: adni, kapni, rendelkezni, csak az elöljáró engedélyével szabad.

Tagjait minden szerzetesrend gondosan megválogatja. A jelölt csak a próbaidő (noviciátus) leteltével tehet ideiglenes fogadalmat. Örök fogadalmat csak több év ideiglenes fogadalom után tehet. Ez az idő rendszerint a tanulmányok ideje. Szerzetes csak akkor szentelhető pappá, ha letette a végleges fogadalmat.

II. A SZERZETESRENDEK FAJAI

1. A szemlélődő (kontemplatív) rendek tagjai közvetlenül élnek Isten szeretetének. Tagjaik imádsággal, elmélkedéssel és nehéz testi munkával foglalkoznak. – Többnyire igen szigorú rendek (pl. karthauziak, kamaldoliak, karmeliták). Szabályzatukban általában szerepel a szigorú klauzúra és a szilencium kötelezettsége.

2. A tevékenykedő (aktív) szerzetek tagjai az emberszeretet gyakorlásával szolgálnak Istennek. A legfontosabb ilyen munkaterületek: a betegápolás, misszió, lelkipásztorkodás, tanítás stb. – Ilyen rendek pl. a jezsuiták, ferencesek, domonkosrendiek, szaléziak, irgalmasrendiek, iskolanővérek, angolkisasszonyok, piaristák.

Egy szerzet életmódja módosulhat is az idők folyamán. A bencések, a ciszterciek és a premontreiek például a közös imádság mellett aktív tudományos, pedagógiai és lelkipásztorkodó munkát is végeznek. Nagy Szent Gergely pápa már a középkor hajnalán egy egész bencés közösséget küldött missziós munka végzésére Angliába.

A II. Vatikánum két fő kötelességre hívta föl a figyelmet: minden szerzet köteles a munkáját a mai idők igényei szerint végezni, ugyanakkor arra is törekedni, hogy mentől jobban megvalósuljon az alapító szándéka.

22. Bűnök a vallásosság ellen

Isten azért közölte nevét, hogy imádságos kapcsolatba tudjunk lépni vele. Az ezzel való visszaélés már a Dekalógusban is szerepel. A vallásosság ellen is sokféle bűn lehetséges.

I. ISTEN HELYTELEN TISZTELETE (superstitio)

1. A hamis kultusz nem más, mint hazug vagy bűnös, esetleg súlyosan bűnös mozzanatokat keverni Isten tiszteletébe. – Ide tartoznék például az ószövetségi áldozatok felújítása, a hamis ereklyekultusz, hamis akciók szenttéavatás előmozdítására, laikus misézés vagy gyóntatás.

Különlegesen súlyos bűn volt a spanyol conquistadorok vallást kigúnyoló kegyetlensége, amelyről a domonkosrendi Las Casas számol be. (Itt arról van szó, hogy a spanyol hódítók öncélú vérengzéseket rendeztek a bennszülöttek között; egy alkalommal tizenhárom bennszülöttet akasztottak fel minden ok nélkül, mint mondották, Krisztus és apostolai tiszteletére.)

2. Bűn haszontalan mozzanatokat keverni az istentiszteletbe (pl. szentképet nyelni, „ima-lavinát” elindítani). – Ez utóbbi lehet bocsánatos bűn is.

Mindkét bűn sérti a keresztény tanúságtételt is, hiszen lejáratja az igazi vallásosságot.

II. A VERBÁLIS BŰNÖK

Ide tartozik a káromkodás (blasphemia, azaz Isten vagy a vele kapcsolatos értékek gyalázása szavakkal) és az átkozódás (maledictio: Istent arra kérni, hogy rosszat tegyen). Mindkettő teljes neme szerint súlyos bűn.

A szent nevek könnyelmű kimondása bocsánatos bűn, de veszélyes, mert hozzászoktat a szent dolgok kevésbe vételéhez.

III. A SZENTSÉGTÖRÉS

A szentségtörés (sacrilegium) szent dolgok gyalázása tettekkel. Főbb fajai: a szentségek méltatlan felvétele vagy tudatos meggyalázása (pl. a méltatlan áldozás); az Istennek szentelt személyek jogtalan bántalmazása, valamint szent helyek és tárgyak meggyalázása (pl. templomban tivornyát rendezni).

Szükség esetén ideiglenesen a templom profán célra is felhasználható (pl. hadikórház). Jelentéktelen dologban a szentségtörés bocsánatos bűn is lehet.

IV. TOVÁBBI BŰNÖK A VALLÁSOSSÁG ELLEN

1. A babona: természeti jelenségeknek természetfölötti erőt tulajdonítani. Fajai: jóslások (titokzatos dolgok iránti kíváncsiságból), varázslások (rendkívüli eredmények megvalósítására, pl. amulettet viselni, halottak szellemét megidézni stb.).

2. Simónia: szent dolgok áruba bocsátása evilági értékekért (vö. ApCsel 8,13). Ez a bűn gyakori volt a középkorban.

3. Bálványimádás

a) A bálványimádás (idololatria) eredeti jelentése: hamis isteneket imádni kultikus tisztelettel. Ez történhet valóságos, vagy színlelt módon (az utóbbi egyúttal hittagadás is). – Ma ilyen elvétve fordul elő.

b) Korunk jellegzetes bűne viszont a teremtett értékek abszolútizálása. Ilyen bűnök a pénzt, a karriert, a hatalmat, vagy éppen az élvezeteket tenni meg az élet céljának. Erre már Szent Pál is nyomatékosan fölhívja a figyelmet (Kol 3,5). Az ilyen mentalitás süketté tesz a természetfölötti, de sokszor a szellemi értékek iránt is.

4. A vallásosság elhanyagolása: a kultusszal kapcsolatos kötelességeket elhagyni vagy az élet perifériájára szorítani. Ilyen, ha valaki „nem ér rá” templomba menni (esetleg csak karácsonykor és húsvétkor – vagy akkor se), ha nem járul szentségekhez és nem vesz részt az Egyház életében, és így önmagát zárja ki az egyházi közösségből.

Emberi kapcsolatok, anyagi javak, szellemi értékek

23. A házasság és a házasságra készülés

I. A SZENTÍRÁS TANÍTÁSA – A HÁZASSÁG ISTEN TERVEIBEN

A kinyilatkoztatásból tudjuk, hogy az ember szeretetre termett A szeretet pedig közösségben valósul meg. Az emberi közösségek közül pedig a legalapvetőbb a család.

A Szentírás tanítása szerint a nemiség alapvető szerepet tölt be az emberiség életében. A Szentírás első lapjain olvashatjuk, hogy Isten az embert „férfinak és nőnek teremtette” (Ter l,27). Ugyanitt olvassuk, hogy az asszony a férfi egyenrangú társa.

A család tehát a férfi és a nő kölcsönös odaadásán alapul, amely az egész személyiséget és az egész életet átfogja.

1. Jézus tanítása az „egy férfi – egy nő” eszménye. A teljesség igényéből következik a sírig tartó kapcsolat. Ezzel az eredeti állapotot állította helyre, amelyet az emberek „keményszívűsége” miatt „módosított” Mózes.

2. Szent Pál a házasságot Jézus és az Egyház kapcsolatával szimbolizálja (Ef 5,22-33). Kiemelt mondanivalója, hogy „szeressétek feleségteket, amint Krisztus is szerette az Egyházat, és feláldozta önmagát érte. … Ragyogó tisztává akarta tenni az Egyházat, amelyen sem szeplő, sem ránc … nincsen, hanem szent és szeplőtelen. Így szeresse a férj is a feleségét, mint saját testét” (Ef 5,25-28).

Kérdések az Efezusiaknak írt levél feldolgozására:

1) Mit mond a pogányok meghívásáról és az ószövetségi törvényről?

2) Mit mond az apostol saját küldetéséről?

3) Mit mond Krisztus testének építéséről?

4) Mit mond a nagykorúságról?

5) Mit mond a pogányok életeszményéről?

6) Mit mond a haragról, a lopásról és az adakozásról?

7) Milyen bűnök szerepelnek a „bűnkatalógusban”?

8) Mit mond az asszony engedelmességéről, illetve a férfi és a nő kapcsolatáról?

9) Mit mond a gyerekek és a szülők felelősségéről?

3. A férfi és a nő kapcsolatát jelzi az egymásra utaltság: az egymás iránt való természetes vonzalom és az egymásra találás öröme. Ez a teljes önátadásban valósul meg. Az Újszövetség ismételten idézi (Mt 19,5; Ef 5,31) az Ószövetségnek az Isten szándékát bemutató alapvető kijelentését: „A férfi elhagyja apját és anyját, feleségéhez ragaszkodik, s a kettő egy test lesz” (Ter 2,24). Az egy test itt azt jelenti, hogy a kettő egy ember lesz.

4. Az egymást szeretők ajándékozni akarnak. A házastársak kötelessége, hogy egymás számára értékes ajándék legyenek A házasság ajándéka a gyerek is. Enélkül a házastársak kapcsolata „ikresített önzés” lenne. A házasságkötés szertartásában azért kéri az Egyház: „Az új asszonyért könyörgünk hozzád alázatos szívvel. … A te bőséges áldásod szálljon reá és házastársára, hogy boldog házaséletük folyamán gyermekekkel ékeskedjék otthonuk, és gyarapodjék Egyházad…, a te segítségedet élvezzék munkájuk közben, és érezzék, hogy mellettük állsz, ha gondokkal küzdenek”.

II. A KERESZTÉNY FELELŐSSÉG A HÁZASSÁGRA KÉSZÜLÉSBEN

Alapvető szempont, hogy a házasságra készülésnek is a keresztény élet egészében van értelme.

1. A komoly készülésnek több mozzanata van:

a) felelősségtudat kialakítása az élet minden terén;

b) életcél, amely betölti lelkünket;

c) nem külsőséges keresztény élet;

d) az önuralom gyakorlása (szintén az élet minden terén).

e) az oltárig megőrzött érintetlenség (mégha küzdelembe kerül is).

2. A leendő házastárs felelős megválasztása szintén fontos feladat. Házasságot olyan személlyel kell kötni, akivel érdemes egy életet leélni. Az elhamarkodott házasságkötés sok probléma forrása lehet.

3. A házasság előkészítője a jegyesség. Az „együtt járás” nem bűnalkalom, hanem érték: egymás jobb megismerését szolgálja.

4. A házassághoz szükséges a testi, lelki, szellemi és társadalmi érettség. Enélkül házasságra lépni felelőtlenség.

A házasságra készülés és a házasság keresztény programját vállalni nehéz, de érdemes.

A házasságra készüléssel kapcsolatban további gondolatokat ad a kiegészítő anyag olvasmánya: „Szép szabadságotokat önkéntes fegyelemmel őrizzétek!” A témát részletesebben tárgyalja Boda L. Utad az esküvőig c. könyve.

III. EXCURSUS: EGY GONDOLAT A CELIBÁTUSRÓL ÉS A HÁZASSÁG NÉLKÜLI ÉLETRŐL

„A szereteten alapuló szövetséget, amely Krisztus és az Egyház, Isten és az ember között fennáll, két hivatás kölcsönösen szimbolizálja: a házasság és az Isten országáért vállalt celibátus” (B. Häring).

1. A celibátus, azaz a házasságról való lemondás az Isten országáért érték. Célja a szabadabb szolgálat Istennek és az embereknek.

2. Sokan akaratuk ellenére nem tudnak házasságot kötni. Kétségtelen, hogy ez kereszt az életükben, de a keresztény szeretet gyakorlásában ők is megtalálhatják életük célját és értelmét. Itt nagy a felelőssége az Egyháznak, amint erre utal II. János Pál pápa is. „Azok számára, akik természetes család nélkül élnek, szélesebbre kell tárni az Egyház, e nagyobb család kapuit, amely szinte megtestesül az egyházmegyei és plébániai családban … E földön senki sem él család nélkül, az Egyház ugyanis mindenkinek – elsősorban azoknak, akik fáradoznak és meg vannak terhelve – otthona és családja” (Familiaris consortio, 4.rész).

24. A család

I. A HÁZASTÁRSAK KÖTELESSÉGEI

Mivel – éppen a Szentírás szellemében – már láttuk, hogy a házasság teljes személyiséget és életet átfogó életforma, nehéz konkrét szabályokat megfogalmazni. Támpontokat azonban lehet adni néhány „kötelesség” megfogalmazásával. A teljes szeretet azonban több, mint ezeknek a „pontoknak” a betartása. A házastárs igazi kötelessége, hogy „ugrásra készen” legyen arra, „hogyan keresse a másik kedvét”.

1. A legfontosabb kötelesség a házastársi hűség. Ez tartalmazza a legteljesebb odaadást, a házastárs állandó elfogadását és megújuló meghódítását. – Természetesen bűn az áskálódás, a féltékenykedés, a házasságtörés és a válás, de a hűség több, mint ezeknek a bűnöknek a kerülése (vö. Ef 5,21-33).

2. A kölcsönös segítségnyújtás („mutuum adiutorium”) a szolgálni akaró szeretetből következik.

a) A férfi és a nő, mint emberi személyek, teljesen egyenrangúak. Egyenlő a családért való felelősségük is.

b) A család munkamegosztásában azonban nem szabad figyelmen kívül hagyni a „férfi és női szerep” különbözőségét.

3. A felelősség

a) A felelősség kötelezi a házastársakat arra, hogy segítsék elő egymás földi boldogulását és örök üdvösségét. Kötelesek a lelki veszedelmeket egymástól távol tartani, sőt egymást folytonosan jobbá tenni.

b) A házasság szentség. A házastársak „vállalkozásukhoz” természetfeletti segítséget kapnak. Egymás számára a kegyelem közvetítői lesznek, és Isten szeretetét közvetítik gyermekeiknek. Ez utóbbi azt a kötelességet is tartalmazza, hogy a szülők magatartása döntő abban, hogy a felnövekvő gyerekek milyen fogalmat alkotnak Istenről.

A család élete, pontosabban élet-lehetősége az utolsó száz évben alaposan megváltozott (pl. a városi élet és az ipari társadalom kialakulásával ill. előtérbe kerülésével). Ezért volt szükség pápai enciklikákra, amelyek bemutatták a valós helyzetet és az Egyház állásfoglalását. (A kiegészítő anyag fölvázolja az Egyház tanítását a múlt század végétől a mai korig.) Az egyházi álláspont bizonyos kérdésekben módosult is az idők folyamán. Az Egyház mindig hűséges volt evangéliumi küldetéséhez, de a régebbi körlevelek a veszélyek (pl. a vegyesházasság) és a bűnök (pl. a szabad-szerelem, a „próbaházasság” és a válás) láttán elsősorban a visszásságok elítélését hangoztatták. Az egyházi Tanítóhivatal jelenlegi megfogalmazásaiban a tekintélyi érvelést, illetve az érvelés hiányát felváltotta a hívőt nagykorúnak tekintő, meggyőző érvelés. A Casti connubii és a Familiaris consortio között az a lényeges hangvételi különbség, hogy bár az utóbbi is megemlíti a visszásságokat, sokkal fontosabbnak tartja, hogy átérezze a problémákat és fölvázolja a jót, az eszményit, vagyis az erkölcsi értékeket, és meggyőzzön róluk.

II. A HÁZASTÁRSI NEMI ÉLET ÉS A CSALÁDTERVEZÉS

1. A kölcsönös odaadásból és az „ajándék-jellegből” logikusan következik, hogy a házastársak nemi élete érdemszerző tett. Növeli bennük a kölcsönös, önfeláldozó szeretetet. – Megfogalmazható „kötelességként” is (vö. 1 Kor 7,3-5), tartózkodni tőle csak kölcsönös megegyezéssel szabad. Mivel a szeretet kifejezője, összeférhetetlen vele az önzés, a házastárs eszköznek tekintése és az agresszivitás.

2. A házastársak kötelessége a felelős családtervezés is. A szülők a teremtő Isten munkatársai. Lelkiismeretük szerint annyi gyereket vállalnak, amennyit emberhez méltóan fel tudnak nevelni.

a) A születésszabályozás egyetlen erkölcsös módja a női szervezet termékeny és terméketlen időszakaihoz alkalmazkodó időszakos önmegtartóztatás.

b) A fogamzásgátló szerek használatát az egyházi tanítóhivatal rossznak mondja, nem végleges, dogmatikus formában, de kötelező jelleggel. Ilyen körlevelek (enciklikák) például a Casti connubii (1930), a Humanae vitae (1968), a Familiaris consortio (1981).

c) A Humanae vitae körlevéllel kapcsolatban egyes püspöki karok (pl. az osztrák és a francia) és sok teológus (pl. Karl Rahner) úgy vélekedik, hogy végső szükség esetén (pl. ha egy házasság válságba jutna) nem súlyos bűn ilyesmihez folyamodni. Az érvelés szerint itt kötelességütközés áll fenn (ti. ha a tilalom megtartása és a házassági kötelék fenntartása egyszerre nem látszik lehetségesnek).

d) Az 1981-ben kiadott Familiaris consortio kezdetű apostoli buzdítás megismétli a hagyományos tanítást: „a teológiai megfontolás felfoghatja … azt az antropológiai és erkölcsi különbséget, amely a fogamzásgátlás és a terméketlen időszakok megtartása között van”. Az említett püspökkari körleveleket azonban nem ítéli el. – A jelen korban az Egyház tanításának ez talán a legkényesebb kérdése. – Teljesen egyértelmű viszont, hogy az abortusz, azaz a magzat életének kioltása fel sem merülhet a „születésszabályozó módszerek” között.

III. KÖTELESSÉGEINK A SZÜLŐI HÁZ IRÁNT

1. A legfontosabb kötelességek a hála (hiszen Isten után mindent nekik köszönhetünk), a tisztelet, a szeretet és az engedelmesség. Ezeknek az erkölcsi értékeknek a valóra váltása függ a szülő és a gyerek életkorától. Az engedelmesség fokozatosan lazul, a tiszteletnek és a szeretetnek azonban növekednie kell (vö. Ef 6,1-4).

2. Fontos feladat a családi egybetartozás ápolása. Ide tartozik a testvérek, rokonok segítése, együttműködése a közös feladatokban. Ilyen lehet például az öreg szülők, rokonok ápolása, vagy akárcsak látogatása is. Szintén fontos feladat a közös családi ünnepek megülése, az együttérzés ápolása. Ide tartozik az is, hogy esetleg üdvözlettel, levéllel „keressük meg” azokat a családtagokat, akikkel nem sikerül találkozni. Istennel azonban a család (pl. a „családi béke”) kedvéért sem fordulhatunk szembe.

3. A Szentírás alapvető tanítása, hogy az „új” család fontosabb, mint a „régi”. A „szeretet sorrendjében” a házastárs megelőzi a szülőt. Az esetleges súrlódásokat a keresztény okosság és szeretet szellemében kell megoldani.

25. Bűnök a nemiséggel kapcsolatos értékek ellen

Minden bűn gyökere a szívben van (vö. Mt 15,19). Ezen a téren is az vét, aki tudatosan szembefordul azzal az értékrenddel, amelyet Isten kíván. Ilyen bűn a nemiség megvetése (pl. gőgből vagy kényelemszeretetből), de ilyen a nemiség eltorzítása is. Erről sok helyen ír Szent Pál (pl. 1 Kor 6,9-20).

1. A nemiség eltorzítása a paráznaság. Ez a házastársi szeretet helyett az önzéssel, az élvezetvággyal, sok esetben az agresszivitással kapcsolja össze a nemi aktust. (Latin neve: luxuria). Sok megnyilvánulási formája lehet. A hagyományos erkölcsteológia szerint teljes neme szerint halálos bűn, de természetesen a bűnök ezen a téren sem egyenlő súlyúak.

a) Önkielégítés (pollutio suiipsius, mollities, masturbatio): az egyházi tanítóhivatal szerint súlyos bűn. Bocsánatos bűnné válhat a nem teljes tudatosság vagy a beleegyezés hiányos volta miatt (imperfectio actus).

b) A nemi érintkezés házasságon kívül, nemcsak bűn, hanem felelőtlenség is, és újabb bűnök forrása lehet (pl. elhamarkodott házasság, abortusz, hazudozások). Természetesen az itt elkövetett bűnöket is jóvá lehet (ill. néha kell) tenni.

c) A házasságtörés (adulterium) súlyos bűn a szeretet és a bizalom ellen. Megbánt bűn esetében azonban itt is szükséges a keresztény megbocsátás. Az is bűnt követ el, aki viselkedésével okot ad házastársának a házasságtörésre.

2. Minősítetten súlyosak azok a bűnök, amelyek természetellenes vagy az emberi méltóságot súlyosan megalázó mozzanatot tartalmaznak.

a) A homoszexualitás, azaz azonos neműek paráznasága mindenképpen bűn, de különösen súlyos, ha nem betegségből fakad, hanem „szerzett tulajdonság”. Erre utal Szent Pál is (pl. Róm l,26). – A betegségből adódó homoszexualitás súlyos kereszt lehet egy lelkiismeretesen gondolkodó hívő számára, de ennek a tehernek a viseléséhez is megkapja a szükséges kegyelmet.

b) A partnerek cinikus váltogatását promiszkuitásnak nevezzük. Súlyosabbá teszi az a mozzanat, hogy ez a felelőtlenség különösen alkalmas a betegségek terjesztésére.

c) Az emberi test nemi vonatkozású áruba bocsátását prostitúciónak nevezzük. Sok esetben bűnszövetkezetek foglalkoznak ezzel, így a nőt nemcsak megalázzák, hanem kiszolgáltatottabbá is teszik.

d) Ezen a téren a legsúlyosabb bűn talán a nemi erőszak, amelyet „égbe kiáltó bűnnek” nevezhetünk. Ez örökre tönkre teheti az áldozatot, a megerőszakolt nő sok esetben alkalmatlan lesz a házastársi szeretetre. Bűncselekmény is, de a jogállamok többsége nem bünteti elég szigorúan.

3. Bűn komoly ok nélkül foglalkozni nemi érzést keltő dolgokkal. Ez a bűn a szemérmetlenség (inpudititia). Súlyos azok vétke, akik érzékiséggel telítik a tömegtájékoztatási eszközöket. Ez a bűn azért kiemelten súlyos és felelőtlen, mert anyagi haszon kedvéért sokak erkölcsi életét és szemléletét rombolja.

26. Az anyagi javak

I. A SZENTÍRÁS TANÍTÁSA AZ ANYAGI JAVAKRÓL

Az ember és az anyagvilág között szoros kapcsolat van. Az ember maga is része az anyagvilágnak. A bűn azonban ezt a kapcsolatot is megváltoztatta: itt is törés következett be. Erre utal már a Teremtés könyve is, amikor arról beszél, hogy „arcod verítékével eszed a kenyered” (Ter 3,19).

1. A föld javai Isten szeretetére utalnak. Isten ajándékai számunkra. Ezért imádkozzuk a szentmisében: „Áldott vagy Urunk, mindenség Istene, mert a Te bőkezűségedből kaptuk a kenyeret… bort.”

2. Mivel Isten szeretetéből vannak, ezért egyúttal az emberi szeretet kifejezői is. Személyes és közösségi értéket közvetítenek számunkra (pl. egy falat „hazai”, egy pullóver, amelyet édesanyám kötött).

3. A bűnbeesés következtében az anyagi javakban rejlő értékek is a visszájukra fordulhatnak.

a) Ennek tipikus esete, hogy az anyagi javak sokszor nem az igazságosság, hanem az igazságtalanság forrásai lesznek. A szeretet helyett a megoszlást segítik elő, feszültséget keltenek (vö. Ám 5,7-11).

b) Szintén torzulás az anyagi javakhoz való túlzott ragaszkodás, amely az embert szembe fordíthatja a szellemi értékekkel, de rombolhatja az emberi kapcsolatokat is.

4. A keresztény ember Isten szándéka szerint bánik az anyagi javakkal, azaz nem ragaszkodik túlzottan hozzájuk, de megbecsüli őket. Ezt az erkölcsi értéket nevezzük „lelki szegénységnek”.

II. AZ ANYAGI JAVAK LÉTADOTTSÁGAI

1. Az anyagi javak rendeltetése, hogy biztosítsa az emberhez méltó életet az egész emberiség számára. Ez az ún. egyetemes használati jog, amelynek fogalmát már Aquinói Szent Tamás kidolgozta. Az anyagi javak használatában tehát elő kell segítenünk az egyetemes használati jog megvalósulását. Ez vonatkozik az anyagi javak ésszerű kiaknázására és az igazságos elosztásra. „A munkával szerzett, vagy örökséggel, illetve ajándékozással kapott magántulajdonhoz való jog nem szünteti meg azt, hogy a földet eredetileg az egész emberiség kapta. A javak általános rendeltetése elsődleges marad akkor is, ha a közjó fejlődése a magántulajdon tiszteletét, jogát és gyakorlását kívánja meg” (Katekizmus, 2403).

2. Ebből következik, hogy az egyetemes használati jognak van alávetve a tulajdonjog. A tulajdon lehet egyéni vagy közösségi. Mindkettő az egyetemes használati jog elősegítésére való.

a) Ez a magyarázata annak, hogy saját javainkat sem használhatjuk oktalanul, pl. nem pazarolhatunk, mikor mások ínséget szenvednek.

b) A tulajdonviszonyokat természetesen tiszteletben kell tartani. Az előbbi tanítás szellemében azonban megállapíthatjuk, hogy végszükség esetén nem bűn elvenni abból, amit mások nélkülözhetnek, hiszen az egyetemes használati jog előbbre való, mint a tulajdonjog. – Az utólagos kártérítés („kompenzálás”) kötelessége azonban ebben az esetben is fönnáll, hiszen a végszükség esete már nem forog fenn. Ekkor kártéríteni kell azért, amit a végszükségre való tekintettel vettünk el. (Ez nemcsak élelem lehet, hanem pl. meneküléshez jármű.)

3. Az anyagi javak létadottságaihoz tartozik a tulajdonszerzés formáinak megemlítése:

a) gazdátlan javak lefoglalása (ilyen már alig van),

b) saját javaink szaporulata (ez lehet természetes vagy jogi: az utóbbira példa a kamat),

c) szerződések: vásárlás, ajándék, öröklés,

d) bérmunka: ez a leggyakoribb:

e) elbirtoklás: jóhiszemű birtoklás a törvényszabta időn át.

III. KÖTELESSÉGEINK AZ ANYAGI JAVAKKAL KAPCSOLATBAN

1. Kötelező annyi vagyont szereznünk, amennyi magunk és családunk emberhez méltó életének biztosítására szükséges.

Meg kell adnunk magunknak az élelmet (vétkezik a fukar és a mohó), a ruházatot és a lakást (mindkettő akkor erkölcsös, ha védi a testet, óvja a szemérmet, és társadalmi megbecsülést szerez). – Életünket azonban alapvetően nem irányítják az anyagi javak, vö. „lelki szegénység”.

2. Az adakozás a szeretet gyakorlásának fontos módja, mégha nem az egyedüli is (vö. az „irgalmasság cselekedetei”), hiszen a mai korban sok probléma már csak társadalmi összefogással oldható meg. Az adakozás mértéke jövedelmünk nagysága és a rászorulók ínsége. A megvalósítás módjában egyaránt szükség van a társadalmi összefogásra és az egyéni leleményre.

IV. BŰNÖK A TULAJDON ELLEN

1. Lopás (furtum): idegen tulajdon birtokba vétele titokban, ha a tulajdonos észszerűen tiltakozhatnék. A Katekizmus is megfogalmazza, hogy „a hetedik parancsolat tiltja a lopást, azaz mások javainak a tulajdonos ésszerű akarata ellenére történő elsajátítását. Nincs szó lopásról, ha a hozzájárulás feltételezhető, vagy ha az elutasítás ellenkezik a józan ésszel, vagy a javak egyetemes rendeltetésével” (2408).

2. Rablás (rapina): tulajdonsértés erőszakkal. Erkölcsi megítélése azonos a lopáséval.

3. Kártékonykodás (damnificatio): öncélú rongálás, pusztítás, rombolás. Ennek motívuma a beteges pszichikai alkaton kívül csak a rosszindulatú mentalitás lehet. Adott esetben sátáni lelkületre vallhat, vö. pl. a „konkolyhintőről” szóló példabeszédet (Mt 13,24-30).

4. Sikkasztás: intellektuális bűn, illetve bűncselekmény: lényege a rábízott javak saját célból történő elhasználása.

5. Csalás: károkozás hazugsággal.

6. Zsarolás: titok nyilvánosságra hozatalával fenyegetőzni, illetve így pénzt vagy egyéb értéket kicsikarni.

A tulajdon elleni bűnök súlyossága a károkozás mértékétől függ.

A vagyon elleni bűnök bocsánatához szükséges a kártérítés (jóvátétel, restitutio) is. Ez a jogos tulajdonosnak vagy örököseinek jár. Történhet titokban is (a lopott tárgyat visszacsempészni a tulajdonosnak). A kártérítés nemcsak az elveszett jószágért, hanem a hiánya miatt elszenvedett kárért is jár.

V. A TULAJDONVISZONYOK ÉS A KÖZJÓ

1. Az Egyház tanításában alapvető fogalom a közjó. Nem más, mint gazdasági, jogi, szellemi és erkölcsi tényezők összessége. Az államnak lehetővé kell tennie, hogy mindenki emberhez méltó életet élhessen. Ez kötelessége, éppen az egyetemes használati jog érvényesítésének nevében.

A szabályozás módja kétféle lehet:

a) Az állam a legjelentősebb vállalatokat köztulajdonba veheti, sőt egyenesen kívánatos, hogy a legfontosabb „kulcsiparok” állami tulajdonban legyenek (vö. XI. Piusz: Quadragesimo anno kezdetű körlevelét és a II. Vatikánum tanítását). Ezzel megakadályozható, hogy bizonyos tőkés körök saját érdekeik miatt manipulálhassák az államot.

b) Az állam kényszerítheti a magánosokat feleslegük szociális felhasználására adózással is. Az adórendszer akkor jó, ha lehetővé teszi a vállalkozó haszonhoz jutását, de elég pénzt szed be az állam „működtetésére” és a szociális célok megvalósítására is.

2. „A közjó minden ember életét érinti” (Katekizmus, 1906). Minden embernek joga van a kereső munkához és az igazságos munkabérhez. Ez utóbbi biztosítja megélhetését, művelődési lehetőségét és családi kötelezettségeinek teljesítését. Ennek konkrét szabályozása az állam feladata. Ha nem sikerül ezt megvalósítani, akkor kell „szociális hálót” biztosítani azok számára, akik munkájukból nem tudnak megélni (pl. munkanélküli segély).

A szociális kérdés kiemelt szerepet kapott az elmúlt száz év pápai megnyilatkozásaiban. Erről lásd részletesebben a kiegészítő anyagban „A szociális kérdés az Egyház tanításában” című fejezetet.

A közjó kérdését részletesen és aktualizálva tárgyalja a Magyar Katolikus Püspöki Kar 1996-ban kiadott körlevele, amelynek címe: Igazságosabb és testvériesebb világot!

27. A bizalom

I. A SZELLEMI ÉRTÉKEK

1. Az anyagi javak és a szellemi értékek nem választhatók el egymástól. Az anyagi javakhoz hasonlóan a szellemi értékek is szeretetünk megmutatására valók, de a rossz kockázatát is magukban hordozzák.

A „tudás hatalom”. A szó, a tudás arra való, hogy használjunk vele. Ugyanakkor rosszra is használható. Sebezni nemcsak ököllel, hanem szavakkal, sőt a szavak hiányával is lehet. Ez megsokszorozza felelősségünket. (NB. Sok diktátor tudatosan élt azokkal a manipulációs lehetőségekkel, amelyeket a pszichológiai ismeretek adtak.).

A szellemi értékekről még beszélünk a kultúrával és a tudománnyal kapcsolatban is.

2. Az igazság az emberi élet alapértéke. Igényünk, hogy megismerjük, kötelességünk keresni, kimondani, védeni. Az emberi kapcsolatokban az egyik legfontosabb életérték a bizalom: enélkül emberi életről beszélni nem lehet. A bizalomhoz kapcsolódnak a következő erkölcsi témák.

II. AZ ŐSZINTESÉG

1. Az őszinteség (veracitas): az igazságnak megfelelő beszéd vagy magatartás. Ez nemcsak alapja a kölcsönös bizalomnak, hanem elválaszthatatlan kapcsolatban van az igazságossággal és a szeretettel.

2. A hazugság (mendacium) a megtévesztés szándékával való beszéd vagy magatartás. Több faja van.

a) Hazug beszéd: megtévesztés szavakkal. Súlyos formája a féligazság, azaz igaz mozzanatok belekeverésével meggyőzőbbé tenni egy hazugságot. Jézus is ez ellen tiltakozott a legszenvedélyesebben (vö. Mt 11,19).

b) Szintén erkölcstelen magatartás a tettekkel való hazugság. Kiemelten súlyos annak a bűne, aki képmutató módon kettős életet él („élethazugság”).

c) Az őszinteség elleni bűn továbbá, ha valaki elhallgat valamit az illetékesek elől. Ilyen bűn lehet pl. a gyerek „hallgatása”, esetleg mellébeszélése a szülővel vagy a tanárral szemben. Ez tkp. hallgatással történő hazugság.

Az őszintétlenség felsorolt formái rombolják az emberek közötti bizalmat (vö. Ef 4,25-32).

3. Korszerű erkölcstani kérdés az őszinteség dilemmája

Az emberi életben adódhatnak olyan helyzetek, hogy igazmondásunk súlyos és jogtalan kárt idézne elő, kitérő választ adni pedig lehetetlen (vö. a náci és sztálini diktatúrák „nyomozásai” esetében). Mi itt a teendő?

a) A hagyományos erkölcsteológia, köztük a középkor és az újkor moralistái kieszelték az okos félrevezetés formáit (restrictio mentalis), de lehetőleg vigyázva arra, hogy ez ne kifejezett hazugsággal történjék. Azt tanították, hogy nem bűn olyan kifejezést használni, ami önmagában véve igaz, de megtéveszti a jogosulatlan kérdezőt. Ezt az elméletet ma már meghaladottnak tarthatjuk. Ez amolyan „kiskapu” volna, ráadásul nem is mindig alkalmazható, mert ha ügyesen teszik fel a kérdést, akkor nem lehet kitérő választ adni.

b) Több mai erkölcsteológus jobban érvényre akarja juttatni az igazságosság és a szeretet szempontját. (Ilyen teológus például B. Häring, M. Brunec, A. Van Kol.) Nem a beszéd, hanem a kommunikáció helyességét tartják fontosnak, éppen a Szentírás szellemében, hiszen az igazlelkűségnek is az ember javát kell szolgálnia.

- Minden embernek annyi informatív ismerethez van joga, amely nem sérti az igazságosságon alapuló emberszeretetet.

- Az őszinteség erénye tehát nem más, mint az igazságosságnak és a szeretetnek érvényre juttatása szavakkal és viselkedéssel.

- A megtévesztés (történjék szóval vagy cselekedettel) megengedhetőségének kritériuma tehát az, hogy akiknek az irányában történik, azok az igazságosság nevében ésszerűen tiltakozhatnának-e vagy sem. – Súlyos helyzetben tehát nem számit hazugságnak a verbális „igazmondás” megsértése. Ez a helyzet hasonlít a végszükségben való „lopás” és az önvédelemből történő „emberölés” esetéhez.

4. A kommunikáció erkölcstanának lényegét talán így lehetne összefoglalni: „Amikor valakivel beszélünk, tudatunkban kell lennie, hogy a szeretet forog kockán. Az ember, aki szeretetben él, tud erre ügyelni, mielőtt beszédre nyitná a száját. … Hiba volna megfontolás nélkül beszélni, s talán még nagyobb hiba volna magunkba temetkezni, hiszen a kommunikáció önmagában ajándék, ha a szeretet szellemében történik” (E. Chiavacci).

III. A BIZALOMMAL KAPCSOLATOS EGYÉB ÉRTÉKEK

1. A titoktartás (diszkréció)

Kötelesek vagyunk az olyan ismereteket megőrizni, azaz nyilvánosságra nem hozni, amely másnak kárt okoz, hacsak nagyobb érték nem kívánja. – A gyónási titok abszolút titok, közvetlen megszegését az Egyház a legszigorúbban bünteti, hiszen a hívek lelki javánál nincs nagyobb érték (CIC 1388.).

A titoktartás elleni bűn a fürkészés, a besúgás és a titok kibeszélése. Ezek éppúgy rombolják a bizalmat, mint a hazugság. A közjó érdekében azonban a bűnöző följelentése (denuntiatio) kötelesség lehet.

2. A bizalom erkölcstanának része a hűség is: azaz az ígéret megtartása akkor is, ha már megbántuk. A hűség elleni bűnök is rombolják a bizalmat: ilyen a szószegés és a hűtlenség (cserbenhagyni valakit, aki okkal bízik bennünk).

3. A kommunikáció erkölcstanának napjainkban egyre fontosabbá váló része a tömegkommunikáció. Nagy felelősség hárul mindazokra, akiknek példáját, tanácsát, parancsát sokan követik. A tömegkommunikációs eszközök robbanásszerű fejlődése jelentős mértékben megnövelte a közvélemény formálóinak erkölcsi felelősségét (vö. a II. Vatikáni Zsinat nyilatkozatával: Inter mirifica, 4). De a felelősség fordított irányban is érvényes: jól meg kell gondolnom, hogy kinek a tanácsára hallgatok, példájára figyelek, és nem szabad engednem, hogy az információ-özön, amely kíváncsiságomat mindig új érdekességekkel igyekszik lekötni, elszoktasson az önálló lelkiismereti állásfoglalástól.

Mindebből elsősorban nem elriasztó figyelmeztetést kell kiolvasnunk. Fölemelő tudat, hogy a lelkiismeret világossága közügy. Az egymásért való felelősség teher ugyan, de tartást ad, mint a kötéltáncosnak a súlyzói (vö. Dán 12,3; Mt 18,20).

28. A becsület

A becsületnek két eleme van: az egyéni tiszteletreméltóság bennünk és megbecsülés másokban irántunk.

A Szentírás nagyra becsüli az ember méltóságát, hiszen mindennél tökéletesebb teremtmény (vö. Zsolt 8,6), akinek hivatása, hogy Krisztus dicsőségében részesüljön (2 Tessz 2,14).

A becsület nélkülözhetetlen a közösségi életben is. Az egyént is segíti a jó megtételében és a rossz kerülésében.

I. MÁSOK BECSÜLETE

1. Kötelességeink mások becsületével kapcsolatban

a) Törekedni kell mások megértésére és megbecsülésére. Ok nélkül nem feltételezhetünk rosszat, de ezzel megfér a szükséges óvatosság. Törekednünk kell az ösztönös ellenszenv leküzdésére és óvnunk kell az elhunytak becsületét is.

b) A megbecsülést ki is kell fejezni: tisztelettel, udvariassággal és legfőképp mások komolyan vételével.

2. Bűnök mások becsülete ellen

a) A belső bűnök közé tartozik az alaptalan gyanakvás (rosszat feltételezni) és a vakmerő ítélet (rosszat biztosra venni, vö. Jak 4,12). – Ilyen bűn a vallási, faji vagy etnikai előítélet is. – Bűn továbbá örülni más erkölcsi botlásán vagy szerencsétlenségén („káröröm”).

b) Külső bűnök:

– megszólás: más bűnét ok nélkül kibeszélni;

– rágalmazás: másról hamisan rosszat állítani, ez akkor is bűn, ha feltételes módban történik („Azt beszélik róla…”);

– gyalázkodás, becsületsértés: ez hasonlít a rágalmazáshoz, de itt szemtől-szembe történik;

– rosszindulatú gúnyolódás: másokat igazságtalanul nevetségessé tenni, esetleg éppen hatalmi pozícióból;

– intrika: emberek összeveszítése, egymás ellen uszítása az előbbi bűnök segítségével.

3. A becsület elleni bűnök esetében is kötelező a jóvátétel, azaz a jó hír és a becsület helyreállítása. Ez néha teljesen már nem is lehetséges a hírek terjedése miatt. A becsület helyreállításának azok előtt kell történni, akik előtt a becsület megsértése történt.

A rágalmat vissza kell vonni. A gyalázkodásért, a gúnyolódásért és az intrikáért sajnálkozást kell kifejezni, és bocsánatot kell kérni. A megszólást nem lehet cáfolni, de egyéb nyilatkozatokkal ellensúlyozni kell.

II. KÖTELESSÉGEINK SAJÁT BECSÜLETÜNK TERÉN

1. Becsületünk nem alapulhat képmutatáson. Kötelességünk olyan tulajdonságokat kialakítani, amelyet mások megbecsülhetnek.

2. Törekednünk kell annyi megbecsülésre, amennyi hivatásunk érdekében feltétlenül szükséges. Akit nem vesznek komolyan, az keveset tud használni. – Bűn azonban mindenáron vagy éppen bűnös módon hajhászni a megbecsülést, főleg ha az más ember kárára történik (pl. becsmérléssel).

Példánk itt is Jézus, aki tiltakozott az ellen, hogy arcul üssék (Jn 18,19-23), de ügyének igazolását végső soron Istenre bízta, vállalta nemcsak a kínhalált, hanem a gyalázatot is.

29. Az emberi élet

A bűn következtében az anyagvilág nemcsak meghódítani való élettere az embernek, hanem csapásokkal, fájdalommal és halállal is fenyeget. Az ember harcol ezek ellen, nem is eredménytelenül, bár újabb veszedelmek is várnak rá (vö. az energiahordozók kimerülése, a környezetszennyezés, új betegségek jelentkezése, stb.).

Ennek a folyamatnak is megvan a maga erkölcsi tartalma: növeli a bajtársiasságot az emberek között, felhív a türelemre és a részvétre, és nem utolsósorban belekapcsol Krisztus áldozatába.

I. TESTI ÉLETÜNK

Testi életünk nagy érték, de nem a legfőbb jó.

1. Nem szabad könnyelműen kockáztatnunk, vagy éppen felelőtlenül keresni a veszélyt. Az ilyesmi súlyos bűn is lehet.

2. Ugyanakkor az is logikus, hogy indokolt esetben életünket szabad kockáztatnunk, vagy akár fel is áldoznunk (vö. Jn 15,13):

a) hogy súlyos kisértésből meneküljünk;

b) hogy a közjót szolgáljuk, pl. önként segítségre jelentkezni veszély idején;

c) szeretetből, pl. hajótörés esetén másnak átengedni a mentőövet,

d) az igazságot kutatva (pl. laboratórium, expedíció, stb.) kockázatot vállalni.

3. Vannak esetek, amikor életünket fel is kell áldoznunk:

a) ha csak bűn árán menthetnők meg (ez a vértanúság esete, amelyről már volt szó);

b) ha hivatásunk követeli a közjó érdekében (pl. az orvosnak és a papnak kötelessége helytállni járvány idején is).

4. Betegség esetén meg kell adnunk a gyógykezelést, hacsak nem túl költséges, fájdalmas vagy veszélyes. – Az egészség ésszerű gondozása szintén kötelesség.

5. Súlyos bűn az öngyilkosság (suicidium) – ha teljes tudatossággal történik. Többnyire oktalan, esetleg cinikus menekülés a bűn földi következményei vagy a szenvedés elől.

II. FELEBARÁTAINK TESTI ÉLETE

1. Kötelességeink felebarátaink testi életével kapcsolatban:

a) a veszélyeket távol tartani;

b) a betegeket, öregeket gondozni;

c) a munkaképtelenekről gondoskodni.

2. Igen nagy bűn a gyilkosság (homicidium) – a Szentírás az „égbe kiáltó” bűnök közé sorolja. – Lehet közvetlen (ilyen a szándékos emberölés) és közvetett (pl. hanyagság a biztonsági berendezések használatában, figyelmetlenség a közlekedésben, esetleg a közlekedési szabályok súlyos megsértése).

3. Gyilkosságnak számit a gyógyíthatatlan beteg megölése (euthanázia) és a magzat elpusztítása (művi abortusz), amely napjaink kor- és kórtünete. Az abortuszt a jogállamok többsége megengedi, többnyire szofisztikus, néha éppen demagóg érvek alapján (pl. a nők személyiségi jogaira hivatkozva).

Régi idők bűne volt a párbaj (duellum), amely előzetes megbeszélés alapján, életveszélyes fegyverekkel történt a becsület védelmében. Az Egyház tiltotta, az „úri” társadalom azonban megtűrte. (Oktalanság is volt: nem az győzött, akinek igaza volt, hanem aki jobban tudott vívni vagy pisztollyal célozni.)

4. Nem gyilkosság viszont:

a) a jogos halálbüntetés végrehajtása (vö. Ter 9,6; Róm 13,4), mégha a mai erkölcsteológusok vitatják is, a jogállamok többsége pedig eltörölte;

b) az ellenség leküzdése jogos háborúban, bár ez a mai körülmények között alaposabb elemzést kíván (vö. a tömegpusztító háborúnak nincs győztese);

c) a váratlan és igazságtalan támadó harcképtelenné tétele életünk, egészségünk, létfontosságú vagyonunk vagy a női tisztaság védelmében. – Törekednünk kell arra, hogy lehetőleg az igazságtalan támadót se öljük meg. – Kötelességünk fokozott, ha nem „önvédelemről” van szó, hanem olyan ártatlanok megvédéséről, akik különlegesen ránk szorulnak, a megvédésre pedig módunk van.

30. A kultúra és a tudomány

I. A KULTÚRA

A kultúra jelentőségét hangsúlyozza a II. Vatikánum. „Az emberi személy jellegzetes vonása, hogy csak a kultúra által, azaz a természet javainak továbbfejlesztése által juthat el az igazi és teljes emberségre” (Gaudium et spes, 53.).

1. A kultúra lényege, hogy az ember minden területen kibontakoztatja képességeit a világ jobbá tételére. Ennek egy része a civilizáció, amely a világ technikai tökéletesítését jelenti.

2. A keresztény embernek ezen a téren is nagy a felelőssége:

a) saját képességeinek kibontakoztatásában;

b) abban, hogy ezzel mások szolgálatára szentelje önmagát.

II. A TUDOMÁNY ÉS A MŰVÉSZET

1. A zsinat hangsúlyozza a tudományok művelésének fontosságát. Kiemeli a természettudományok jelentőségét, de figyelmeztet a beszűkülés veszélyére is (vö. Gaudium et spes, 57).

2. A szépség értékét is hangsúlyozzák a mai teológusok. – Nagy tehát a művészek felelőssége, „hiszen valamilyen módon Isten végtelen tökéletességét tolmácsolják” (XII. Piusz).

A művészek felelőssége abban áll, hogy eszközük van az emberek meggyőzésére, s ezt a lehetőséget jóra és rosszra használhatják.

III. A JÁTÉK ÉS A SPORT

1. „Huizinga a kultúra gyökerét a játékban látja. A játék külön világot alkot. Szabályai és előírásai ideiglenesen hatályon kívül helyezik a „komoly világ” szabályait és törvényeit. E külön világ … felfüggeszti a hétköznapi élet időstruktúráját. … Aki játszik, kilép az időből, s másik időbe lép át” (Nyíri T.). A játék tehát sajátosan emberi tevékenység, amely kiemeli az embert a megszokott világ struktúráiból. Célja az örömszerzés és az emberei kapcsolatok mélyítése. Ebből fakad az erkölcsi megítélés is. Nem válhat például szenvedéllyé, hiszen akkor már nem ápolja, hanem rombolja az emberi kapcsolatokat. Szalézi Szent Ferenc írja: „A játék … akkor engedhető meg, ha célja a felüdülés, de ebben az esetben se tartson kimerülésig, … nehogy szinte második foglalkozásunkká váljék” (Filótea, XXXIV.)

2. A sport korunkban már több, mint egyszerű testedzés.

a) A sportoló a teljesítményekben önmagát fejleszti, de ezzel másoknak is örömet szerez (pl. a nemzet dicsőségét növeli az olimpiai játékokon). Bűn azonban az egészségre káros, vagy az alantas ösztönöket felszabadító magatartás.

b) A sportrendezvények segíthetik a különböző nemzetiségű és fajú emberek közt a testvéri kapcsolatok létrehozását (vö. Gaudium et spes, 61.). Bűnös az olyan magatartás (pl. a rendezők vagy a szurkolók részéről), amely ennek éppen az ellenkezőjét idézi elő.

IV. A MUNKA ÉS A PIHENÉS

1. A munka az ember fizikai és szellemi képességeinek felhasználása értékek létrehozására. Alapvetően fontos a kultúra és a civilizáció szempontjából.

a) Ezzel az ember önmagát fejleszti, elősegíti a közösség javát és Isten terveit valósítja meg a világban.

b) A bűn következtében azonban a munka robottá válhat és súlyos társadalmi igazságtalanságok forrása lehet

c) A munka értékét mutatja Jézus példája, aki ebben az összekuszált helyzetben vette a kezébe „az ács fiaként” József szerszámait. Szent Pál – személyes példát is adva – fogalmazza meg híres mondatát: „Aki nem akar dolgozni, ne is egyék.” (2 Tesz 3,10).

d) A keresztény ember feladata tehát a lelkiismeretes munka, de egyúttal a munka „humanizálása” is.

2. A munka nem töltheti be egész életünket, és a technika fejlődése folytán egyre rövidebb ideig tartó munka árán termelhetjük meg azt, amivel a társadalomnak tartozunk. Szabad időre egyébként is szükségünk van, nemcsak „regenerálódás” céljából, hanem azért is, hogy emberségünk be ne szűküljön.

A szabad idő felhasználása is felelősségteljes feladat. Sokszor nagyobb leleményre van szükségünk, mint a pontosan behatárolt munka elvégzésében.

3. A szabad idő felhasználásának módja:

a) szórakozás, amely azonban nem az egyetlen lehetőség, mégha üzleti érdekből ennek ma nagy a kínálata;

b) önművelés: ilyenkor tudjuk „utolérni önmagunkat”;

c) idegen tájak felkeresése és az emberi kapcsolatok kialakítása, fenntartása (mindkettő új ismereteket és élményeket ad);

d) mások szolgálata és az imádság, hiszen ilyenkor „jobban van rá idő”.

A szabad idő helyes felhasználása tehát munkánkra is visszaragyog (vö. Gaudium et spes, 61). Életünk tehát a társadalmilag szabályozott munka és a személyes lelkiismerettől alakított szabad idő egymást váltó szakaszaiban egyaránt a felebaráti szeretetben találja meg értelmét. Így lesz egészen Istené.

31. A keresztény ember felelőssége a nemzeti elkötelezettség és a közélet terén

I. A TÁRSADALOM ÉS A CSALÁD

1. Az emberi élet közösségi jellegét ma különösen hangsúlyozza az Egyház. A közösség nem „ráadás (az ember életében), hanem az emberi természet követelménye” (Katekizmus, 1879). A társadalom azon személyek együttese, akiket szervezett formában összeköt az egységnek olyan alapelve, amely az egyedek felett áll. Az Egyház tanításának fontos része a kölcsönös kisegítés (szubszidiaritás) elve. Ezen elv szerint „egy magasabb szintű közösség ne avatkozzék be egy alacsonyabb szintű közösség életébe, és ne fossza meg illetékességétől, hanem szükség esetén támogassa, és segítse abban, hogy összehangolja tevékenységét más társadalmat alkotó tényezőkkel a közjó érdekében” (XI. Piusz: Quadragesimo anno).

2. A családok és a családi életet összetartó értékek ma különösen az egész társadalom védelmére szorulnak. Igen nagy tehát a felelősségünk ezen a téren, nem csak magunkért, hanem környezetünk, sőt a közélet tisztaságáért is. Szavunknak, viselkedésünknek messzire ható súlya van. Másfelől viszont a nehézségek között is szépen és gazdagon kibontakozó családi élet a társadalom és az Egyház életére hat jótékonyan. A II. Vatikáni Zsinat külön hangsúlyozza, hogy a keresztény család ma apostoli feladatot tölt be az emberek között (Apostolicam actuositatem, 11.).

II. A NEMZET

A család önmagában életképtelen; az ember közösségi igényét csak akkor elégítheti ki, ha nagyobb közösségekbe épül.

1. Ezek közül közvetlenül, egy nagyobb család természetességével a nemzet veszi körül az embert. A nemzet tagjait a vérségi köteléken túl a közös nyelv, a közös műveltség, a történelmi hagyományok, a közös haza, a többé-kevésbé közös életforma kapcsolja össze. Az emberi személyiség kibontakozása szempontjából a nemzetnek igen nagy jelentősége van, érthető, hogy munkás életünk „termésének” közvetlen haszonélvezője is többnyire a nemzet, amelynek gyermekei vagyunk.

A nemzet természetesen erkölcsi érték hordozója is („emberóvó és embernevelő közösség” – mondja Illyés Gyula). Ezt Isten világosan megmutatta azzal, hogy az Ószövetségben egy nemzetet választott ki üdvözítő terveinek szolgálatára. Jézus is ennek a nemzetnek hűséges tagjaként nevelkedett és élt, igaz szeretettel fordult hozzá, és könnyek közt jövendölte meg nemzeti önállóságának pusztulását.

Az Egyház a pünkösdi Lélektől vezetve minden nemzethez saját „nyelvén” igyekszik szólni. A II. Vatikáni Zsinat a liturgiában is, a missziós munkában is sürgeti a nemzeti nyelv, műveltség és hagyomány tiszteletét. Nem taktikai meggondolásból.

2. A hazaszeretet hűségre, tiszteletre kötelez az iránt a nemzet iránt, amely emberré nevelt. De képességeink kibontakoztatására, tervszerű közhasznú gyümölcsöztetésére is.

3. A nemzeti érzés bűnös túlhajtása a nacionalizmus, eltorzulása a faji gyűlölet. „A nacionalista jogot sért (más népekét, önző előnyért); a patrióta jogot véd (voltaképpen nem is a maga népéét, hanem az Emberét, az Emberiségét)” – írja megint Illyés Gyula. A nacionalizmus is, a faji gyűlölet is mélységesen ellenkezik nemcsak a keresztény felebaráti szeretet egyetemességével, hanem a hazaszeretet igazi tartalmával is.

III. AZ ÁLLAM

1. A nemzet természetes, az állam szervezett közösség, határai nem mindig esnek egybe a nemzet határaival (Jézus korában például Izrael egy kozmopolita világbirodalom sok nemzetet összefogó politikai közösségének tagjává lett). A fejlődés jelenlegi fokán az állam igen fontos szerepet tölt be az emberiség életében (vö. Gaudium et spes, 74-75). Alapvető tevékenysége a közjó szolgálata.

Legfontosabb feladatai:

a) a jogrend kialakítása és védelme,

b) a gazdasági élet megszervezése, az emberhez méltó megélhetés és szabadság föltételeinek mind hatékonyabb biztosítása,

c) a közművelődés szolgálata.

2. Az állam történelmi alakulat, szervezettsége koronként változik. A kereszténységnek nincs örökre érvényes, eszményi állam-modellje. Jézus példája és az Újszövetség egyértelműen tisztázza, hogy a keresztény embernek jó állampolgárnak kell lennie. Az állami törvények „nemcsak a megtorlás, hanem a lelkiismeret miatt is” kötelezők (Róm 13,4). Meg kell fizetni a jogos adót (Mk 12,13-17), vállalni kell a kötelező személyi szolgálatokat, például a honvédelmi kötelezettséget, vagy annak alternatív formáit.

3. Bűnös dolog volna, ha valaki ingyen haszonélvezője akarna lenni az állam-biztosította közrendnek, vagy ha másfelől az állampolgári hűséget összetévesztené a szolgalelkűséggel. A nagykorú ember akkor jó állampolgár, ha lehetőségei szerint mindent megtesz azért, hogy az állam életében az igazságosság, a jog, a szabadság követelményei érvényre jussanak. Ez vonatkozik a közéleti ill. politikai tevékenységre is.

4. A felvilágosodás korában dolgozták ki azokat a társadalomról szóló elméleteket, amelyek a mai demokratikus rendszereket megalapozták. Ennek lényege, hogy a hatalmat a polgárok által választott személyek gyakorolják. Itt tehát mindenki felelős azért, hogy szavazatával kit segít hatalomra. Kiemelt azok felelőssége, akik a választás során hatalomhoz jutottak, hiszen a „néptől kapott” hatalmat az ígéreteknek megfelelően kell gyakorolni. A keresztény közéleti személy nem felejtheti, hogy a hatalommal járó lehetőségeket a szolgálat szellemében kell gyakorolnia.

IV. AZ EMBERISÉG

1. A Biblia már az első lapjain az egész emberi nem összetartozását tanítja. Azt, hogy az emberiség egymást meg nem értő, sőt ellenséges csoportokra szakadt, a bűn következményeként mutatja be. A megváltásról pedig már az Ószövetség az emberi nem egységének helyreállítását várta.

Jézus valóban „békességszerzőként” jött, eggyé, új emberré teremtette az emberiséget (Ef 2,15). Ezért tartozik hozzá Krisztus törvényéhez a felebaráti szeretet egyetemes parancsa és az ellenségszeretet is.

Szent Pál is ujjongva és felszabadultan hirdeti: „Nincs többé zsidó vagy görög, rabszolga vagy szabad, férfi vagy nő, mert ti mindnyájan egy személy vagytok Jézus Krisztusban” (Gal 3,28).

2. Napjaink technikai és társadalmi fejlődése a föld népeinek tényleges összetartozását a régi korokhoz viszonyítva sokkal nyilvánvalóbbá tette. Felelősségre hív fel az a tény, hogy van nemzetek feletti közjó, és annak előmozdításán minden embernek munkálkodnia kell. Erre utal VI. Pál pápa is (Populorum progressio, 1967).

V. AZ EGYHÁZ

1. Az Egyház természetfölötti közösség, amely a megváltás kegyelmét, az egység és a béke ígéretét hordozza. „Jele és eszköze az Istennel való bensőséges egyesülésnek és az egész emberi nem egységének” (Lumen gentium, l.). – Az Egyház feladata tanító (Mt 28,19), papi (Lk 22,19), törvényhozó és kormányzó. A tanítói feladat ellátásának megvalósulásáért látta el az Egyházat Krisztus a tévedhetetlenség karizmájával. „A római pápa, midőn ex cathedra tanít, … legfőbb apostoli tekintélyénél fogva valamely hitre vagy erkölcsre vonatkozó … tant határoz meg, … csalatkozhatatlansággal bír” (Pastor Aeternus, 4).

2. Az Egyház kormányzatában alapvető szerepe van a pápai primátusnak, amint az I. Vatikánum megfogalmazta: „Krisztus Urunk … a legfőbb joghatóságot közvetlenül … Szent Péter apostolnak … adta. … Aki … Szent Pétert (az apostoli utódlásban) követi, az maga Krisztus rendeletének alapján az egész Egyház felett főnökséget nyer” (Pastor Aeternus, 1-2.). A II. Vatikánum hangsúlyozza a püspökök testületének (kollégium) szerepét, amelynek feje a pápa.

Ám az Egyház nem a „hierarchiából” áll. „A világi hívek az Egyház életének legelső vonalában vannak, az Egyház általuk a társadalom éltető alapelve. … Nemcsak egyszerűen az Egyházhoz tartoznak, hanem ők az Egyház, … a pápa és a vele közösségben lévő püspökök vezetése alatt” (XII. Piusz). A II. Vatikánum a szolgálati papság mellett ezért beszél a világiak egyetemes papságáról. Ezért valamennyiünk kötelessége, hogy alkotó felelősséggel vegyük ki részünket az Egyház életéből és küldetésének megvalósításából.

„Mindnyájan kötelesek vagyunk nemcsak a saját javunkat, hanem mások javát is keresni. Az isteni Gondviselés, akár közvetve, akár közvetlenül, kapcsolatba hoz azokkal, akiknek életében az üdvösség eszközeként kell szerepelnünk. És a Szentlélek is azt akarja, hogy kapjunk azoktól, akiknek adunk és adjunk másoknak, akiktől kapunk. Így az egész keresztény élet kölcsönös viszonyok hálózata egy test tagjai között, amelyet természetfölötti szeretet, azaz a Szentlélek működése egyesít, mindnyájunkat eggyé téve Krisztusban. Isten akarata mindenekfölött az, hogy mindenki a tőle telhető legnagyobb szabadsággal működjék közre a szeretet Szentlelkével, az egység kötelékével” (Thomas Merton).

Kiegészítő anyag

Krisztus lelkületével

„[Jézus] Istennel való egyenlőségét nem tekintette olyan dolognak, amelyhez, mint zsákmányhoz ragaszkodjék, hanem szolgai alakot öltve kiüresítette önmagát, … engedelmes lett a halálig, mégpedig a kereszthalálig. Ezért magasztalta fel őt Isten, és olyan nevet adott neki, amely fönségesebb minden névnél, hogy Jézus nevére hajoljon meg minden térd a mennyben, a földön és az alvilágban, és minden nyelv hirdesse, hogy Jézus Krisztus az Úr , az Atyaisten dicsőségére” (Fil 2,5-11).

Amikor Szent Pál sorait olvassuk, általában a benne lévő teológiára gondolunk. Valóban komoly dogmatikai mondanivalója van: Krisztus életútját mutatja be. A mondanivaló azonban nem csupán dogmatikai. Az apostol ezt az összefüggő szakaszt, amelyet a teológusok Krisztus-himnusznak neveznek, ezzel a felhívással vezeti be: „Ugyanaz a lelkület legyen bennetek, amely Krisztusban volt!” (Fil 2,4).

A levél a Filippiben szerveződő keresztény közösségnek szól. Az apostol itt alapította az első európai egyházközséget. Erre a közösségre természetesen hatott a görög-római-hellenisztikus hatás.

A görög-római világ egyik alapelve a versengés volt. Ez megmutatkozott például a sportban, amelyet az idő távlata old csak romantikus szellemű játékká. Az ókori olimpiai játékokon kíméletlen versenyszellem uralkodott. Csak az első helyezett számított, a további helyezéseknek nem volt értékük. Így a mai értelemben vett nemes küzdelem hiányzott, ez pedig a mentalitás torzulását vonta maga után. Hiányzott az összetartás, a szolidaritás, az egymáson segíteni akarás.

De nemcsak a sportban, hanem a művészetben, a közéletben, talán minden területen az volt az antik ember eszménye, hogy különb legyen a másiknál.

Egy ilyen világban írja Szent Pál: „Ha tehát ér valamit a Krisztusban adott buzdítás … tegyétek örömömet teljessé azzal, hogy egymást szeretitek. … Semmit se tegyetek vetélkedésből, vagy hiú dicsőségvágyból. Tekintse inkább alázatosan egyik a másikat magánál kiválóbbnak. Senki se keresse csak a maga javát, hanem a másét is” (Fil 2,4).

A világban versengés uralkodik, de a krisztusi embernek nem szabad ilyenné válnia. A hiúság és az önzés ikertestvérek. A gőggel összeférhetetlen a segíteni akaró, a másikért áldozatot hozni tudó magatartás. A rivalizálásra beállított élet aligha tud áldozatot hozni.

Szent Pál a krisztusi magatartásban az engedelmességet és az alázatot ragadja meg. Azt a két erényt, amely nem rokonszenves a ma embere előtt.

A mi világunk a XX. század végi Európa. A mai életre is jellemző, hogy mindenért keményen meg kell küzdeni, sokszor nemcsak önmagunkkal, hanem másokkal is. Ez a küzdelem verseny jellegű. Célja lehet az egyetemi fölvétel, a pozíció, az előre lépés, a tekintély.

Az élet tehát elénk állítja az ókori helyzetet. De ugyanúgy szól a figyelmeztetés: „Ugyanaz a lelkület legyen bennetek, amely Krisztusban volt!”.

De hogyan lehet ezt megvalósítani? Le kell mondanunk minden álmunkról, elismerésről, jó lehetőségről? Szektás magatartás talán ajánlhatna ilyesmit, de érezzük, hogy ez nem az igazi megoldás. Ez nem pusztán áldozat lenne, hanem ostobaság is. Az ember alaptermészetében benne van a többre, az értékesebbre törekvés. Ezt éppen a Teremtő oltotta belénk. De akkor mi a megoldás?

Krisztus magatartása a megoldás. „Istennel való egyenlőségét nem tartotta … zsákmánynak, amihez feltétlenül ragaszkodjék”. Nem mondott le róla, hiszen ez lehetetlen is lenne, de nem ragaszkodott hozzá feltétlenül. Szolgai alakot öltött, megalázta önmagát és engedelmes lett a halálig, mégpedig a legmegalázóbb halálig. Istenségét nem a maga javára „használta” föl. A kínszenvedés és a feltámadás során teljesen embernek mutatkozott, mintegy „elrejtette” istenségét, mert ezzel akart szolgálni. Második eljövetelekor isteni dicsőségében jelenik meg, mert akkor meg azzal akar szolgálni.

Ezt látva megértjük, hogy Szent Pál nem álszerénységet, hamis, esetleg kényelmeskedő alázatot vár tőlünk. Életünkben szerepet kap a többre, a jobbra törekvés. Így leszünk egyáltalán alkalmasak arra, hogy szolgálni tudjunk. A rossz mérnök, orvos, szakmunkás kárt okoz, esetleg tragédiákat is előidéz. Aki használni akar, annak törekednie kell arra, hogy tudjon használni. A többre törekvés felelősségteljes kötelesség számunkra.

A többre törekvés azonban csak a kötelesség egyik oldala. Hiszen az értékek visszájukra fordulhatnak. Aki valamiben tekintélyt szerzett, az esetleg kezdi lenézni, „fölülről nézni” a világot, legyen az orvos, mérnök, szakmunkás. A többre törekvés csak akkor krisztusi szellemű, ha alázattal párosul. Láttuk: a hiúság és az önzés ikertestvérek. Ennek azonban a fordítottja is igaz. A másik emberre figyelni tudó alázat és az altruizmus szintén elválaszthatatlanok egymástól.

Erre hívja föl a figyelmet Szent Pál. Egyszerre kell törekednünk önmagunk kibontakoztatására, és arra, hogy tudjunk elfeledkezni önmagunkról – a másik ember javára. Érjünk el tudást, pozíciót, megbecsülést, de ezt ne tekintsük „zsákmánynak”, amelyhez feltétlenül ragaszkodnánk, hanem ezeknek az értékeknek a birtokában iparkodjunk életünket minél inkább a másik ember szolgálatára fordítani.

„A szeretet türelmes, a szeretet jóságos”

„Szóljak bár az emberek vagy angyalok nyelvén,

Ha szeretet nincs bennem,

Csak zengő érc vagyok vagy pengő cimbalom.

…

Legyen akkora hitem, hogy hegyeket mozgassak,

Ha szeretet nincs bennem,

Mit sem érek.

…

A szeretet türelmes, a szeretet jóságos,

A szeretet nem féltékeny,

Nem kérkedik, nem gőgösködik,

Nem tapintatlan, nem keresi a magáét,

Haragra nem gerjed, a rosszat föl nem rója,

Nem örül a gonoszságnak,

De együtt örül az igazsággal.

Mindent eltűr, mindent elhisz,

Mindent remél, mindent elvisel.”

(1 Kor 13, 1-7)

Szent Pál egyik legtöbbet idézett helye a korintusiaknak írt első levelének 13. fejezete. Ez a zárt egységű remekmű emelkedett hangulatával az apostol írásainak talán legszebb része. A biblikusok még címet is adtak neki: Szeretet-himnusz.

Érdekes ennek a résznek a szövegkörnyezete is. A korintusi egyházközségben sok olyan ember élt, akiknek volt valamilyen különleges képessége, karizmája (pl. csodatévő hatalom, kormányzókészség, a nyelvek adománya). A korintusiak sokra becsülték ezeket a néha még látványos karizmákat. Szent Pál sem szól ellenük, de rámutat, hogy néha épp a lényeg sikkad el – a szeretet.

Más megjelenési körülmények között minket is fenyeget ez a veszély. Mi az, amit ma értéknek tartunk, amit becsülünk, amire büszkék vagyunk, esetleg el is várunk másoktól? Ilyen értéknek tartjuk ma például a szókimondást, a karakánságot, ilyennek a tudományos képzettséget, az iskolai végzettséget, a nyelvtudást. Hosszan lehetne sorolni ezeket, beleférne a sorba a jó fellépéstől a világlátottságig sok minden. És ezek valóban sok értékes mozzanatot tartalmaznak.

De vajon minden további nélkül értéknek mondhatók? Érték-e például a szókimondás, ha valaki kizárólag sebezni tud? Érték-e a tudományos képzettség, ha nagyképűséggel párosul? Érték-e a nyelvtudás, ha a több nyelven beszélő embernek eszébe sem jut, hogy ezzel másokon segítsen? Érték-e a jó fellépés, ha nincs mögötte semmi, ha az illető például közismerten megbízhatatlan?

Ezek kisarkított példák, de rámutatnak arra, hogy az önmagában értékes dolog hogyan torzulhat karikatúrává, ha pontosan az hiányzik belőle, ami értékké tehetné: a másokra irányultság, a használni akarás, vagyis a szeretet. Amikor tehát megkísért minket is a korintusiak mentalitása, akkor nekünk is szól Szent Pál: „Egy mindennél magasztosabb utat mutatok nektek!” (12,31)

Szent Pál ilyen összefüggésben írja ezeket a sorokat, így akarja a frissen szerveződő közösség mentalitását óvni. De éppen ezért fontos az apostol mondanivalója a mi számunkra is

A gazdag költeményből itt egy gondolatot emelünk ki: „A szeretet türelmes, a szeretet jóságos”.

Korunk egyik jellemző tünete a túlhajszoltság, az állandó időhiány. Sokszor ezt egyenesen természetesnek, modernnek tartjuk, szinte értéket csinálunk belőle. Az „elfoglalt ember” korunk egyik követendő modelljévé vált. Persze ez a „modell” aztán sokszor úgy viselkedik, hogy méltán kell figyelmeztetni az apostol szavával, hogy legyen türelmes, legyen jóságos. Ha ezt a türelmet és jóságot állítja szembe Szent Pál a korintusiak prófétáló tevékenységével, akkor nekünk is ezt kell szembe állítanunk például a korunkra jellemző rohanással, lázas tevékenységgel. Az aktív, tevékeny élet önmagában nem elítélendő, de a szeretet alapvető rendező elve nélkül állandó idegességet, nyugtalanságot okoz. Sokszor döbbenten vesszük észre, hogy jó szándékkal kezdett tevékenységünk már nem szolgálja, hanem szinte megöli körülöttünk az életet, megrontja emberi kapcsolatainkat, rosszul tölti ki az életet.

Ezt meggondolva látjuk, hogy milyen időszerű Szent Pál felhívása. Életünk kereteiből természetesen nem léphetünk ki. Az is természetes, hogy a felgyorsult élettel járó feladatokat éppen mások javára vállaljuk. De ha tudatosan nem figyelünk önmagunkra, ha tevékenységünk nem párosul türelemmel és jósággal, akkor szinte alkalmatlanok leszünk a szeretet gyakorlására. Ha a szeretetből vállalt többlet-munka kapcsolatainkban több kárt okoz, mint hasznot hajt, akkor valóban szeretetből történik?

Szent Pál azt is írja, hogy a „szeretet nem keresi a magáét”. Ez szorosan kapcsolódik az előbbi gondolathoz. A lázas tevékenység ugyanis sokszor nem más, mint a teljesítmény hajszolása. Az ilyen cselekedet valójában a „magáét keresi”, és ezért lehet konok és kitartó, de nem lehet türelmes és jóságos.

Sokat követel Szent Pál – és mégis inkább kedvet csinál, mint elijeszt. Az a feladatunk, hogy újra meg újra szembenézzünk önmagunkkal, a kor kísértéseit legyőzve éljünk krisztusi életet. A türelem ma nehéz erény, de nélküle minden tevékenységünk üressé, hatástalanná válhat. Szent Pál figyelmeztet: „[a szeretet] mindent eltűr, mindent elhisz, mindent elvisel”. Ha életünkkel, tevékenységünkkel használni akarunk, megfogadjuk a figyelmeztetést.

„Hogy Krisztus lakjék szívetekben” (A lelki élet 1 x 1-e)

Írta: Vereb Zsolt Sch.P. tanár

„Jó Mester, mit kell tennem, hogy elnyerjem az örök életet?” – kérdezi Jézustól a gazdag ifjú (Mk 10,18). Benned is megfogalmazódik nem egyszer ugyanez a kérdés. Ám nem elég megmaradnod a jószándékú kérdésnél, ha nem akarsz a gazdag ifjúval együtt szomorúan távozni. Jézus főpapi imájában rólad is megemlékezik: „De nemcsak értük könyörgök, hanem azokért is, akik szavukra hinni fognak bennem […], hogy a szeretet, amellyel engem szeretsz, bennük legyen és én őbennük” (Jn 17,20.26). Szent Pál apostol szintén érted könyörög az Úrhoz: „Adja meg nektek dicsőségének gazdagsága szerint, hogy Lelke által megerősödjetek belső emberré, hogy hittel Krisztus lakjék szívetekben, és ti gyökeret verjetek és alapot vessetek a szeretetben” (Ef 3,16). Jó magadon tudnod Jézus figyelő tekintetét és a szentek hathatós közbenjárását. Ez adjon erőt ahhoz, hogy valóban magadra tudd ölteni az új embert, Jézus Krisztust.

Jézus Krisztus az Út, az Igazság és az Élet. Ehhez a modellhez igazítsd önnevelésedet: akaratod helyes Úton tartásával, értelmednek az Igazsággal való szembesítésével, és érzelmi világod Élettel telítésével.

I. Miként tudod akaraterődet fejleszteni? A módszer nagyon egyszerű: például mondj le önként a tévében sugárzott egy-egy műsor megnézéséről; vagy rendszeresen tornázz és zuhanyozz hideg vízzel reggelente; vagy alkalmanként mondj le az édességről; vagy próbálj pontos lenni nem engedve az utolsó percekben jelentkező ötletek csábításának; vagy végezz karitatív munkát, esetleg vállald át mások feladatát, persze nem kötelességeid elől menekülve, azok teljesítésének rovására! Így nagyobb esélyed lesz arra, hogy a kötelességteljesítésben, az állhatatosságban, a felelősségérzet kifejlesztésében biztos léptekkel haladhass előre.

II. Értelmi nyiladozásod, lelki éleslátásod fejlesztésében nagy szerepe van a szentmiséken való részvételnek, gyakori szentgyónásnak, szentáldozásnak, az imádságnak, a Szentírás és más lelki könyvek olvasásának, a lelki vezetővel való kapcsolattartásnak, a barátok megválasztásának.

„Krisztusnak nem lehet barátja, aki nem barátja az imádságnak” – figyelmeztet Kalazanci Szent József. Felkeléskor szíved első gondolata szálljon a Mennyei Atyához. Alkalom adtán elég egy fohász is: „Uram, köszönöm a mai napot, hogy új lehetőségeket adtál.” Tégy jó elhatározásokat, mire is akarsz napközben különösen odafigyelni. Tudj időt szakítani napközben arra, hogy iskolába menet vagy jövet, esetleg egy más rendszeres programhoz kapcsolva találj módot egy pár perces templomlátogatásra. Nem kell ott szaporítanod a szót. Elég ha te nézed Őt, és Ő téged. Este lefekvés előtt csöndesedj el, gondold át napodat, tarts lelkiismeretvizsgálatot, fogalmazd meg gondjaidat, és adj hálát az elért eredményekért, találkozásokért.

Sokat segíthet egy lelkinapló vezetése. Természetesen ennek is csak őszintén van értelme. Az őszinteség egyik nem elhanyagolható feltétele a napló „titkossága”, azaz az illetéktelenek elől való elzárhatósága. Beleírhatod lelki élményeidet, örömeidet, találkozásaidat, a nap fontos eseményeit, kérdéseidet, kudarcaidat, bánatodat, terveidet, elhatározásaidat.

Többeknek nagy segítséget nyújt az elinduláskor az ún. Franklin táblázat használata. (Benjamin Franklin a villámhárító feltalálója.) Naptár-szerűen bejegyzed azokat a lelki szempontokat, melyekben leginkább szükségét látod a javulásnak. Ha aznap sikerült odafigyelned, és a jóra törekedve a bűnre vezető alkalmakat elkerülnöd, akkor egy „+” jelet teszel a megfelelő rovatba. Ha nem, úgy egy „-” jelet. A táblázatot a következő minta szerint készítheted el:

X.

9.

X.

10.

X.

11.

X.

12.

X.

13.

X.

14.

X.

15.

X.

16.

tiszta beszéd

–

–

–

+

+

–

+

evésben mértékletesség

–

–

+

+

+

+

–

esti ima

–

+

+

+

+

+

–

pontosság

–

–

+

–

+

–

+

igazmondás

–

+

–

+

+

+

+

Ha látod valamely területen a tartós sikert, úgy azt új szemponttal helyettesítheted. Nem érdemes egyszerre túl sok területet figyelemmel kisérned, mert akkor nagyon elaprózódik a figyelmed. Érdekes paradoxon, hogy ha a kijelölt dolgokban valóban igényes vagy, akkor a többi ki nem jelölt területen is állhatatosabbá válsz.

Törekvéseidben sokat segíthetnek a pozitív és konkrét megfogalmazások: „Jó akarok lenni, hogy örömed teljék bennem!” Tiszta beszédre törekszem a mai napon. Nem pedig: Nem akarok rossz lenni. Nem akarok csúnyán beszélni. Hiszen életed lényege a szíved mélyén megtapasztalt isteni szeretet kisugárzása, környezeteddel való megosztása, Isten szeretetének tovább adása jócselekedeteid, türelmed, tapintatod, megértő viselkedésed által, nem pedig a bűnök aggodalmaskodó kerülgetése.

Szintén fontos a Szentírás és más lelki könyvek olvasása. Ez nem azt jelenti, hogy csak ilyen irodalmat szabad forgatnod, de azt igen, hogy bizonyos százalékos arányban kell helyet és időt biztosítanod az irodalom eme területére is. Mennyi ötletet meríthetsz belőlük az egyes élethelyzetek jó megoldására!

Ha valaki a jogosítvány megszerzése nélkül vezet járművet, akkor könnyen balesetet okozhat anélkül, hogy szándékosan akarná. Mégis érzed, hogy felelős a tettéért, mivel kötelessége lett volna a kellő tanfolyamok elvégzése. Ugyanígy te se áltasd magad, hogy nem olyan fontos a szent szerzők olvasása. Neked is el kell végezned a lelki élet tanfolyamát, mert a lelki karambolokért, konfliktusokért méginkább felelős vagy, ha ezt a stúdiumot elhanyagolod.

Tanácsos mind a nagy klasszikusokkal (pl. Szent Ágoston: Confessiones, Soliloqiua; Sziénai Szent Katalin: Levelek; Avilai Nagy Szent Teréz: Belső várkastély, Tökéletesség útja; Kempis Tamás: Krisztus követése; Fioretti; Szalézi Szent Ferenc: Filótea; Lisieuxi Kis Szent Teréz írásai; Newman művei; Pázmány Péter: Prédikációk; Prohászka Ottokár: Elmélkedések az evangéliumról; Foerster: Élet és jellem; szentek életrajzai, stb.), mind a modern művekkel (pl. I. János Pál pápa: Illusztris barátom; II. János Pál pápa enciklikái, Corona Bamberg: Az emberség ára; Thomas Merton: A hétlépcsős hegy; Michel Quoist: Így élni jó; Jelenits István: Betű és lélek; Nyíri Tamás: Ki ez az ember?; Gaston Courtois: Ketten a Mesterrel; Christa Meves: Nászajándék; Jean Vanier, Roger Schutz, Belon Gellért, Barsi Balázs, Gyökössy Endre és mások írásai, stb.) megismerkedned. Lelkiatyád ezen a téren különösen sokat tud segíteni.

Gondolj arra is, hogy ha krimivel, horrorisztikus scifivel, fantasztikus vagy egyéb szempontból mozgalmas művel izgatod a fantáziád közvetlen az elalvás előtt, akkor egy darabig félig öntudatlan még nyugtalanul forgolódsz, mert tovább élnek benned az olvasott élmények. Mennyivel nagyszerűbb, ha az elalvás előtti utolsó gondolatok lelked megnyugvását szolgálják.

III. Harmadik megfontolnivalód az érzelmi világod tudatos formálása. Az ember hajlamos az erkölcsi törvények relativizálására. Nem egy esetben a sok ellenvélemény dacára addig kutat, míg fel nem lel egy olyan forrást, mely saját lazább nézetét látszik igazolni. Ekkor végre megnyugtatja magát, hogy mégis az a jó – és úgy a jó –, ahogy ő csinálja. Pedig a 2 x = 4 szabálya sohasem változik, 2 x 2 sohasem lesz sem 5 sem 3. Kell valaki, aki hiteles tükröt tart eléd, akinek útmutatásait elfogadod. Ő a lelkivezető.

Hogy mit is jelent a jó lelkivezető egy ember életében azt jól bemutatja Paul Claudel egy, a lelkiatyjának emléket állító versében:

„Boldog, ki az oltár mögött orvost talál, és nem bírót, hanem atyát.

Papot, aki mélyen alázatos, sosem csodálkozik, haragját soha nem zúdítja rád,

Türelmes, és a tékozló fiúnak, vegyen belőle, erszényét megnyitja mindig kegyesen,

S tudja, hogy ahol terem a bűn, még bővebben árad a kegyelem.

Erősen fogadom … Igen, de holnap, vagy ma délután még, elkövetem ugyanazt a hibát.

Kétségkívül konok jószág az ördög, s csak én vagyok nála is ostobább.

De nem adom meg egykönnyen magam; megtanultam, hogy ne maradjak lent a földön, mint fadarab, vagy lomha kő, élettelen.

Ha minden pillanatban elbukom: hetvenhétszer is fölemelkedem!

Csak a könyvekben élnek olyan lelkek, kik egyszerre tisztává fényesülnek, s csak egyszer tartanak bűnbánatot.

Ha állva nem bírok előre jutni, hát hason csúszva haladok!

S most újra itt a kegyetlen vasárnap, s milyen keserves újrarágnod ezt a vétket;

Fanyar az íze, mert hogy nem teszed, legutóbb épp erről ígérted!

Adjon ilyenkor Isten jó atyát, ne holmi ámuló s botránkozó tanárt neked.

Az a dolga, hogy bűneinket megtapintsa, s a rongyszedők apostola miért éppen tőled ijedne meg?

Itt térdelek újból előtted; lelkiatyám, tekints fiadra!

Nézd lelkemet, írók vígasztalója, szegények atyja.

Nem először jönnek eléd ezek a féligfőzött kárhozottak, ügyefogyottak, betegek.

S ez a szegény, ki, míg föloldozod, málészájúan rád mered.

Szólj, és amiket a világ nem ért meg, mondd nekem azokat a szavakat.

Jézus Krisztust hallom, ő szól szavadban, és halkan tanácsokat ad.

És én hiszem, hogy egykor, veled együtt, magam is a Paradicsomba érek,

Reverendád szegélyébe fogódzva, egyszerűen mert megígérted.”

Fontos, hogy merj és tudj őszinte lenni lelkiatyáddal. Fontos, hogy kapcsolatotok rendszeres legyen. Fontos, hogy szavát megfogadd akkor is, ha nehezedre esik, vagy az adott esetben te más lépést látnál helyesnek. Amennyiben úgy érzed, hogy lelkileg nem sikerül ráhangolódnod, úgy keress másikat. Ám csak akkor búcsúzz el az előzőtől, amikor már meglelted a szívedhez közelebb állót. Fontos, hogy a megválasztásban ne olcsó szimpátia vezéreljen téged. A jó orvos nem cukorkával gyógyítja a súlyos beteget, hanem ha szükséges, akkor keserű orvossággal, vagy esetleg fájdalmas műtéti beavatkozással.

Meg kell ugyanakkor említeni a rendkívüli gyóntató személyét is, akinek szintén megvan a szerepe az Istennel való felhőtlen kapcsolat alakításában (pl. közös bűnbánati liturgiák alkalmával). Ő olyan szempontokat is adhat, amelyekre esetleg lelkivezetőd nem is gondolt.

Akire érzelmileg ráhangolódsz, azt könnyebb megszeretned, könnyebb az elvárásainak megfelelned, érte áldozatot hoznod. Jól érzed magad a környezetében, visszavágyódsz hozzá. Érzed, hogy általa több leszel, s talán te is nyújthatsz neki valamit. Ezért fontos, hogy tudatosan alakítsd környezetedet, törekedj Jézus barátainak körében otthon érezni magad.

Aki korpa közé keveredik, azt megeszik a disznók – szól a közismert mondás. Azaz, ha nem ügyelsz a „haverok” (NB. ide tartozik az udvarlásodra méltó partner) igényes megválogatására, kisvártatva könnyen nem ismersz magadra. Eleinte úgy gondolhatod: tudok vigyázni, mit árthatnak nekem? Csakhogy az elesett ember sem érzi jól magát elesettségében, zavarja a tiszta emberek látványa. Mivel erőtlenek, nem képesek kiemelkedni helyzetükből, inkább a náluk különbeket húzzák le a maguk szintjére, hogy eltűnjék a kontraszt nyomasztó érzete. Így aztán egy napon azt veheted észre, hogy rászoktál a trágár beszédre, a cigarettára, az alkoholra, a cinizmusra és az őszintétlenségre, kettős könyveléssel rendelkezel, varga betűkön jársz, bujkálsz mások, igazi önmagad és Isten elől…

De a fordítottja is igaz. Az igaz barátok segítik egymást a jóban, örülnek egymás sikereinek, idejekorán figyelmeztetik egymást a közelgő veszélyekre. Olyanok az ember életében, mint egy megkettőzött, kívülről szóló lelkiismeret. Milyen értéket képvisel az a közösség, melyben Jézus Krisztus is otthon érezheti magát!

Mindezek nagyon egyszerűnek tűnhetnek föl elötted. Ha nekivágsz az útnak tapasztalni fogod, hogy nem is olyan egyszerű. Sok esetben könnyebb a saslengést vagy egy idegen nyelvi ragozási szabályt elsajátítani, mint valamely rossz szokásodról leszokni, egy erényt begyakorolni. Az apostolok is megtapasztalták gyöngeségüket, s fájdalmasan kiáltottak föl: „Ki üdvözülhet?” Jézus rájuk tekintett és így szólt: „Embernek ez lehetetlen, de Istennek minden lehetséges” (Mt 19,25-26). E reményt keltő szavakkal végződik a gazdag ifjú története, s kezdődik el a tied…

„Szép szabadságotokat önkéntes fegyelemmel őrizzétek!” (Gondolatok a házasságra készülés felelősségéről)

Írta: Farkas István Sch. P. tanár

Dante nagyon találóan írja az emberről: „…összes tudománya, hogy (mint alkotta vidám Alkotója) ami gyönyörre gyújtja, azt kívánja. Kacsint előbb némely kisebbke jóra s megcsalják, és utánuk futna végül, ha bölcs vezér vagy bölcs fék meg nem ója. Ezért kell mindig törvényt tenni fékül…” (Purgatórium 16,88-94.9)

Ha egy atomerőműben kikapcsolják a biztonsági berendezést, az óriási károkat okozva felrobban. Ha egy autóban elromlik a fék, lehetetlenné válik a biztonságos közlekedés, az ilyen kocsi ön- és közveszélyessé válik. Ha az erkölcsi élet egy területén függetlenítjük magunkat a törvénytől, hallatlan pusztítás előidézői leszünk.

Vidám Alkotónk kezenyomát őrizve mindegyikünkben kiirthatatlanul benne él a boldogság utáni vágy, s ugyanakkor mennyi csalódás keseríti életünket. Ezek a csalódások sokszor nem pusztán alkalmi elsötétedések, hanem egész életünkre rátelepednek. – Ha egy-egy fájdalmas katasztrófa után átgondoljuk, hol is hibáztunk, legtöbbször megállapíthatjuk, hogy nem is rossz irányban kerestük mi a boldogságot, hanem azzal vétettünk, hogy oktalanul függetlenítettük magunkat a törvénytől, ami a fék, a biztonsági berendezés szerepét töltötte volna be.

Kétségtelen, hogy a boldogságkeresésben első helyen személyes kapcsolataink vannak, s épp ezen a területen kapjuk s ejtjük másokon a legnehezebben gyógyuló sebeket. Mindig külön varázsa van egy férfi és egy nő kapcsolatának. Isten egy tökéletes szeretet-közösségben él (Szentháromság), és az embert is így alkotta meg, hogy teljessé csak egy szeretetközösségben váljék. Itt nem kevesebb az igényünk, mint, hogy valaki kizárólagosan és visszavonhatatlanul szeressen. Ez természetesen csak a házasságban valósul meg. Ezért oly fontos az együttjárás, amely előkészítője vagy elrontója az egy életre szóló szeretetközösségnek.

A keresztény erkölcstan szerint az együttjárásban kialakuló szexuális kapcsolat nem előre visz, hanem sok-sok értéket, lehetőséget elpusztít. Paradoxnak tűnik, de így igaz, hogy teljesebb, boldogabb az a házasság, amelyben csak a házasságkötés után lesz teljesen eggyé a férj és a feleség. Közel 25 éven át több száz fiatal életét láthattam egész páratlan közelségből. Ezen tapasztalataimat sűrítik a következő sorok. Bár te is megszívlelnéd az itt leírtakat, s így együttjárásod, házasságod valóban boldog lenne.

* * *

Szedjük tehát szépen sorba, milyen pusztítást okozhat a házasság előtti szexuális kapcsolat:

1. A pár életéből egy felhőtlen, játékos korszak („gyerekkor”) egyszer s mindenkorra pótolhatatlanul kimaradhat. Jól tudjuk, hogy milyen meghatározó egész életünkre gyermekkorunk (játék, bizalom, ráhagyatkozás…).

Életünkben a felnőttség, a felelősség a szexuális éréssel jelenik meg. Ha egy pár a házasságkötésig tartózkodik a szexuális kapcsolattól, hallatlanul szép, játékos, felhőtlen korszakkal alapozza meg jövő életét. Ezt később pótolni nagyon nehéz.

2. A sokszínűség ki sem épül vagy leépül. Két ember között a legkifejezőbb a testi kapcsolat. Amíg ez nem jöhet létre, ezer más módon fejezik ki figyelmességüket, ragaszkodásukat. Ha a testi kapcsolat belép, az összes többi kifejezésmód háttérbe szorul. Ha a belépésig már kiépült egy gazdag kapcsolatrendszer, az tovább él: ha nem, sivár, egyhangú lesz két ember kapcsolata: „Az ágy közös. A párna nem”. (Pilinszky János)

3. A szexuális kapcsolat a teljes önátadásnak és a teljes elfogadásnak a jele. A teljesség nem lehet egy estére vagy például három hónapra szóló. Amikor tehát eljátsszák a teljes odaadást – holott egészen más a valóság – becsapják egymást, hazudnak egymásnak. A teljes elfogadás azt jelenti, hogy visszavonhatatlan a döntésem. Ez csak a házasságban valósul meg.

4. Egy személy számára a legmegalázóbb, ha tárgyként kezelem. Nem tárgyként, hanem személyként fordulni a másik felé, azt jelenti, hogy páratlan szerepet tölt be az életemben (nem pusztán szexuális ösztönöm tárgya). Az említett páratlanság csak a házasságban realizálódik.

5. Hogy a másikat teljesen elfogadom, ez azt is jelenti, hogy titkaival együtt szeretem. Igazán csak a titok vonzza, bűvöli el az embert. (Gyermekkorunkban, miután egy kisautót kibeleztünk, többé már nem volt érdekes számunkra, kidobtuk a szemétre.) Ha kíváncsiságom, erőszakom fölébe keveredik a másik titkai tiszteletének, valójában nem beszélhetek elfogadásról, szeretetről.

6. Századunk betegsége az elidegenedés. Szavaink, kifejezéseink helyi értéküket, tartalmukat elveszítik. Ha a szexuális élet ösztönkielégítéssé degradálódik, lejáratódik, hogyan fejezzem ki szívem választottjának, hogy egyedül őt szeretem? Amikor azt mondom, hogy „egyetlenem”, már magam sem hiszem, mert nem az.

7. A házasságon kívüli szexuális kapcsolatban védtelenné, kiszolgáltatottá válik az ember. (A lágerparancsnokok nagyon is tisztában voltak a levetkőztetés megszégyenítő jellegével, éltek is vele.) A szemérmesség védi az értéket, a titkot, a jogtalan szemektől, illetéktelen személyektől. A házasságban ezt az értékvédő szerepet átveszi a bizalom. A házasságon kívüli meztelenségben leomlik az első védőrendszer (szemérmesség), s még nincs meg a második (a bizalom), az ember így kiszolgáltatott lesz.

8. A házasságon kívüli szexuális kapcsolatban az egyik legszentebb valósághoz, két ember tökéletes szeretetkapcsolatához félelem, bűntudat kapcsolódik. Nincs mögötte a teljes elköteleződés biztonsága. „Te életreszólóan, visszavonhatatlanul az enyém vagy, és én a tiéd.”

9. A test nagyon könnyen válhat a manipulálás eszközévé. Ráhajtok valakire, testileg az enyém lehet, de ezzel egy kegyetlen zsákutcába kerülök: „Vajon tényleg szeret? Nemcsak a hálómba került? Őszintén szeret, nemcsak a trükköm köszön vissza?” – s így nem oldódik fel magányom, mert nem szabadon fogadtak el.

10. Roppantul megtévesztő, ha a test lesz túlhangsúlyos a választásban. Természetesen, nagyon fontos tényező a testünk, de egy teljes élet boldogságához még fontosabb a másik figyelmessége, önzetlensége, türelme, áldozatkészsége, megbocsátási készsége… A „próbaházasság” egysíkú döntést hoz, amióta ez „divat”, sokkal több a válás, mint azelőtt.

11. Az ember azáltal több az állatnál, hogy nem determinálják az ösztönei. A férfiasság pl. nem az ösztönerővel mérhető, hanem azzal, hogy valaki mennyire ura ilyen hajlamainak. Az önfegyelem hiánya, föladása a későbbi házasságot is megrontja (erőszakosság, türelmetlenség, stb.).

12. A házasság előtti szexuális kapcsolat a féltékenység, gyanakvás, bizalmatlanság alapjait rakja le. Partnerem ma velem él házasságon kívüli szexuális életet. Holnap házastársam lesz, s mivel az ő nemi élete eddig sem korlátozódott a házas kapcsolatra, bárkivel megcsalhat. A házastársi hűségre a legnagyobb garancia: a házasságkötés előtt megtapasztalom, hogy partnerem irányomban mennyire ura ösztöneinek.

13. Egy házasság teherbírása attól függ, hogy mennyire szabadon vállaltam. Krízisekben jó visszagondolni arra, hogy milyen hosszú időn át teljesen függetlenül (szexuális kapcsolat nélkül) éltünk egymás mellett, s így érett meg egy erős, szabad döntés. Mennyire szomorú arra gondolni, hogy belesodródtam egy házasságba: „Valójában nem akartam, de pofátlanság lett volna négy év együttélés után otthagyni…”, „Jött a gyerek, stb.” A sodródás, a kényszer mindig értékpusztító.

14. Ami a testhez kapcsolódik, abban jelen van az elmúlás, a halál. Ez igaz a szexuális kapcsolatra is. Ezt a tényezőt a házasságon belül az életadás lehetősége ellensúlyozza. A házasságon kívül pedig csak a mulandó gyönyör szolgálata van jelen:

„Cimborák, a kéj, a tivornya,

Testet gyújt és lelket aszal.

De rút lesz, de fekete, ronda,

Az ember, mikor belehal”

(Francios Villon)

15. A házasság során is van több olyan időszak, amikor nem élhetnek házaséletet a párok (gyermek születése, betegség…). Ha a házasságkötés előtti megtartóztatás idején kiépül egy gazdag jelzésrendszer a kölcsönös szeretet kifejezésére, akkor ezen időszakokban is élő marad a kapcsolat. A szeretet jelzésére páratlan lehetőség a testi kötődés, de ez csak akkor hiteles, ha az élet összes területén egyedülállóan fontosnak tartom társamat.

16. Hogyan tekinthet öregkorára az, akinél a szeretet fogalmához szükségszerűen hozzákötődik a szexualitás fogalma? Ezzel a szemlélettel az öregkor üres, kétségbeejtő. Ha viszont van egy szép „tavasz”, amelyben az illető megtapasztalja, hogy milyen gazdag lehet a kapcsolat testi kötődés nélkül is, akkor az „őszre” és a „télre” is reménnyel tud tekinteni.

A felsorolt tizenhat szempont világnézettől függetlenül minden ember számára megszívlelendő. Alapvető emberi tapasztalatokra hivatkoztunk.

A teljesség kedvéért még ide tennénk egy olyan érvet, amely az istenhívőknek jelent sokat:

17. Életünknek és testünknek is Isten a gazdája. Sem saját testem, sem partneremé nem az én tulajdonom, Isten tulajdonjogát sértem a házasságon kívüli szexuális kapcsolattal. A házasságban Ő egymásnak ajándékoz bennünket, tehát innen kezdve nem sértés, nem lopás a szexuális kapcsolat, hanem kizárólagosságával, visszavonhatatlanságával épp megsejtet valamit abból, hogy hogyan szeret engem az Isten.

* * *

Ha a felsorolt tizenhét szempontot átgondoljuk, be kell látnunk, hogy az egyház szigorúnak tűnő erkölcsi rendszerével nem eltiltani akar valamitől, hanem egy teljesebb élet, teljesebb boldogság felé szeretne elvezetni bennünket.

Sokan – tévesen – úgy gondolják, hogy a hívő ember szemében minden földi érték leértékelődik. Az igazság az, hogy valójában a hit minden földi értéket nem leértékel, hanem fölemel.

Bármennyire paradoxnak tűnik, egy hívő ember számára testünk nagyobb érték, mint egy materialista számára. Először is: Isten már a teremtéskor olyan gonddal, szeretettel, annak tudatával tervezte és formálta meg az emberi testet, hogy egykor majd Egyszülött Fia így fog megtestesülni. (Mi ennek alapján megtehetjük azt, amit még az angyalok sem: testvérünknek szólíthatjuk Krisztust.) Másodszor: testünknek örök jövője van. Minden testünkhöz kötődő érték örökre megmarad. Én, mint hívő ember, ilyen örömmel, büszkeséggel és felelősséggel tekinthetek testemre.

A kereszténység tehát nem a bűn forrásának, nem valamilyen gyanús dolognak tekinti az emberei testet. Mi azt valljuk, hogy értékesebbé lesz egy eszme, ha az testet ölt. Örülünk annak, hogy Michelangelo megfestette az Utolsó ítéletet, kifaragta a Pietát, örülünk annak, hogy Beethoven lejegyezte a IX. Szimfóniát.

Amikor két ember szeretete, összetartozása által is kifejeződik, ez Isten szándéka szerint több, értékesebb, mint a plátói szerelem. Tehát szó sincs arról, hogy önmagában a szexualitás bűnös dolog lenne. Pusztán arról van szó, hogy az a bűn, ha testével két ember hazudik egymásnak: eljátszik egy kizárólagos, teljes önátadást, holott a valóság egészen más.

Mindannyian emlékezünk a „Legyetek jók, ha tudtok” c. filmre. Csirifizkió szíve minden melegével szereti Leonettát. Ezt a gyönyörű szerelmet tönkre akarja tenni a Leonettát kislány korában megrontó herceg, s ezért odavágja Csirifizkiónak: „Leonetta teste őrzi az én öleléseimet.” Csirifizkió ezt a galád embert hasba szúrja. – Az igazi szerelem nem elégszik meg töredékkel, sértetlenül igényli a másikat. Az Egyház törvényeivel ezt a teljességet szeretné biztosítani a szerelmeseknek és a házasoknak.

Az életben sokkal jelentéktelenebb esetekben is ragaszkodunk a teljességhez. Az étteremben a pincértől joggal elvárjuk, hogy előttünk bontsa fel a palackozott italt. Ha autót vásárolunk, szerelőt viszünk magunkkal, aki gondosan megvizsgálja a kínált kocsit, hogy nem karambolos-e, nincs-e valamilyen rejtett hibája. Nagyon bánkódunk, ha kiderül, hogy hamisított a hozzánk került pénz. S vajon ezt az igényességünket épp a legszentebb területen adjuk föl? A szexuális szabadosság pedig az élet legszentebb területét leszállítja a „próbálgatás”, az esetlegesség szintjére.

* * *

Amikor életre szóló sérülésről, pusztításról beszéltünk, ebben semmi túlzás nem volt. Mezei Mária 50 éves érettségi találkozóján könnyek között idézte föl a 18 éves korában elkövetett abortuszát. Az ő figyelmeztetése mindannyiunkhoz szól: „… megláttam a vödörben a véres húscsomót, cafattá tépett kis lábakat, s egy csöpp kis kéz utánam nyúlt… Szememből a könny … megeredt, s elfolyt haszontalanul, mint az életem. Soha többé nem lehetett gyerekem.

Vigyázzatok! Mondd meg mindenkinek, kiáltsd mindenkinek: vigyázzatok. Szép szabadságotokat önkéntes fegyelemmel őrizzétek. Ne csúnyuljon szabadossággá. A szerelmeskedés szennyes öröm. A kíváncsiság, nyugtalanság, szánalom, ajándékozási vágy – nem szerelem. A szerelem egyszeri és szent Titok. Lényege a Szeretet. Ha Ő vezet, előbb-utóbb rátalálsz arra, aki keres …”

* * *

Mezei Mária figyelmeztetése igaz. Mégsem lehet a pesszimizmusé az utolsó szó. Életünk minden területén megvan a javítás lehetősége. A bűn vagy a helytelen magatartás megváltoztatása, az okozott károk kijavítása a keresztény élet alapvető feladatai közé tartozik. Aki „szép szabadságát” nem tudta mindig „önkéntes fegyelemmel őrizni”, az előtt is nyitva áll a harmonikus és boldog házasság lehetősége. Az önmagából kilépő, másikra figyelő szeretet akkor is kiépítheti a házastársak sokszínű kapcsolatát, a szeretetet leleményesen kifejező „jelzésrendszerét”, ha erre az „együtt járás” kapcsán nem mindig gondoltak. Lehet, hogy ebben az esetben ez később nehezebb lesz, több odafigyelést igényel majd, de aki Istenben bízik, annak semmi sem lehetetlen. Az utolsó szó legyen Szent Pálé: „A szeretet türelmes, … jóságos, … nem féltékeny, … nem keresi a magáét” (1 Kor 13,4-5).

A család az Egyház tanításában

A házasság és a család problémája természetesen mindig időszerű volt. Századunkban azonban az eddiginél is jobban feléje fordult az érdeklődés. Az erkölcsteológiai munkák nagy része ezzel a témával foglalkozik, az utolsó száz évben pedig fokozottan feléje fordult az egyházi Tanítóhivatal érdeklődése is. Az elmúlt száz év pápai megnyilatkozásain következetesen két fonal húzódik végig: az egyik a szociális kérdés, a másik a házasság.

Amikor a Tanítóhivatal megnyilatkozásaira figyelünk, két szempont vezet. Az első: mire reflektálnak a pápai megnyilatkozások, azaz milyen veszélyekre utalnak és milyen eligazítást adnak. A másik: a zsinat szellemében milyen tanítást ad számunkra az egyik legújabb megnyilatkozás, a Familiaris consortio. Ez utóbbi nem új tudományos eredményeket közöl vagy hagy jóvá, nem új erkölcsi direktívákat ad. Inkább összefoglaló jellege van. Szintézis, egy évszázad útkeresésének az eredménye.

A teológusok többsége XIII. Leótól számítja a modern pápák sorát. XIII. Leó figyelembe veszi a kor jelenségeit és lelkipásztori buzgósággal reflektál rájuk, ugyanakkor minden változást a meglévő struktúrákon belül akar végrehajtani. A házasságról szóló enciklikáját kezdő szavairól ARCANUM DIVINAE SAPIENTIAE címmel emlegetjük (1880). A pápa küzd a házasság szekularizációja ellen. Ez a küzdelem, ha a világtörténelmi távlatot tekintjük, eredménytelen volt, hiszen éppen akkor kezdődött minden téren az elvilágiasodás. A pápa tanítása, hogy a házasság, főként a keresztények között kötött házasság kizárólag az Egyházra tartozik. Elítéli tehát a polgári házasságot és a válást. John O'Riordan morálteológus kimutatja, hogy a pápa két tendenciával áll szemben: a vallástól független, autonóm társadalmi morál kialakulásával és a nők társadalmi egyenjogúságának előmozdításával. Természetes, hogy az utóbbit nem gőgből teszi, hanem mert félti a női hivatást. Ebben a korban még nem mindenben ismeri fel az Egyház a ténylegesen káros jelenségek (pl. az elvallástalanodás) és a rövid távon kellemetlen, de szükségszerű történelmi folyamatok közötti különbséget. Példa erre: a pápaság akkor még leghatározottabban ellensége volt az olasz egységmozgalomnak, amely a pápa világi uralmát megszüntette. Részünkről viszont súlyos anakronizmus lenne számon kérni 1880-ban a II. Vatikánum szemléletét. A polgári házasság megítélése például lényegesen változott azóta.

A következő jelentős dokumentum, a CASTI CONNUBII 1930-ban született. A XI. Piusz által kiadott enciklika hangneme még nem a mai, de nem vitatható, hogy igen nagy lelkipásztori buzgóság csendül ki belőle. Összefoglalja a házasság méltóságáról szóló tanítást, kifejti a házasság javait, majd rátér a kor megítélésére és elítélésére.

A II. VATIKÁNUM olyan fontosnak tartja a házasság és a család témáját, hogy a GAUDIUM ET SPES konstitúcióban a különösen égető problémák között tárgyalja. A tanítás lényege, hogy a legfontosabb a nagylelkű áldozatkészség, amellyel megvalósítható a „bensőséges házastársi élet- és szeretetközösség”, „a Teremtő műve”, amelyet „Krisztus Urunk bőségesen megáldott…, amely az isteni szeretet forrásából eredt, s Krisztus és Egyháza egyesülésének mintájára jött létre” (48). A nők szerepével kapcsolatban már nem beszél rangkülönbségről, hanem inkább a szerepek (illetve a hivatások) különbségéről, s nem az asszony engedelmességét tartja fontosnak, hanem azt, hogy az anya „otthonának élhessen…, de úgy, hogy az asszony jogos társadalmi felemelkedése is biztosítva legyen” (52). Ezt hangsúlyozza később II. János Pál pápa is.

A VI. Pál pápa által 1968-ban kiadott HUMANAE VITAE enciklika központjában a születésszabályozás áll. A pápa nem tartja megengedhetőnek a fogamzásgátlást, s ebben a véleményében a következő kiadvány is azonos állásponton van.

Az 1981-ben megjelent, FAMILIARIS CONSORTIO kezdetű apostoli buzdítás tágabb előzménye az egész évszázad, közvetlen előzménye pedig az a püspöki szinódus, amelynek témája „a keresztény család feladatai a mai világban” volt.

A dokumentum célját talán az utószó alapján lehetne legjobban összefoglalni. A buzdítás lelkipásztori üzenet, „amely arra irányul, hogy mindenki lelkét felébresszük a keresztény család problémáinak – amelyek nehezek ugyan, de vonzók – figyelmes vizsgálatára”.

A pápai körlevél ismertetésekor nem kerülhető el bizonyos összehasonlítás a Casti connubii enciklikával.

A vegyes házasság megítélésénél az előbbi körlevél így ír: „… nagyon vétenek, akik vakmerően vegyes házasságokat kötnek, amitől az Egyház anyai szeretete és féltő gondja súlyos okból óvja övéit…” A mostaniban viszont az áll: „A vegyes házasság sajátos nehézségekkel jár, mégis több olyan tulajdonsággal rendelkezik, amelynek ápolása és támogatása mind belső jelentőségük, mind az ökumenikus mozgalomra való hatásuk miatt hasznos.”

Vegyünk még egy összehasonlítást! A régebbi enciklika a következőket írja a „próbaházasságról”: „…vannak, akik az effajta förtelmeknek törvényes elismerését és polgárjogát követelik… Ezek a művelt népeket is a vad népek barbár szokásaihoz süllyesztenék.” És mit mond a mostani megnyilatkozás? A lelkipásztorok „okosan és tisztelettel közeledjenek az így együtt élőkhöz, hogy türelmes és szeretetteljes felvilágosításuk a keresztény családok tanúságtételével együtt utat nyithasson kapcsolatuk rendezéséhez.” Mindkét megszólalás hű az evangéliumhoz, de míg az egyik elítél, addig a másik meggyőz.

Több kényes, nehéz példát is említ a pápa. Különösen érdekes a következő részlet: „A család apostolkodása az irgalmasság testi és lelki cselekedetei által sugárzik tovább más családok felé, különösen a szegények, a betegek, az öregek, a nyomorékok, az árvák, az özvegyek, az elhagyott házastársak, a leányanyák és azok felé, akiket nehéz helyzetüknél fogva az abortusz veszélye kisért.” Rendkívül bátor és evangéliumi szembefordulás ez a mai, sokszor éppen a keresztény erkölcsöt is emlegető közvéleménnyel, amely a bűnt (pl. a paráznaság) kevésbé bélyegzi meg, mint a következményt (pl. a leányanyaság), és ezzel szinte predesztinál újabb bűnökre (pl. abortusz, elhamarkodott házasság, hazudozások, stb.).

A mai erkölcsteológiának két jelentős irányzata van: „az erősebben világ felé forduló…, és az erősebben szentírási tájékozódású” (Boda László). A pápa „mélységesen emberi és evangéliumi” beszéde ezt is szintézisbe foglalja. Felhív arra – ez a lelki olvasmánynak is alkalmas apostoli buzdítás –, hogy a család két nagyobb közösségnek a kis modellje: az Egyháznak és az emberi társadalomnak. A felhívás konklúziója, hogy az emberi nem jövője a családtól függ. Ezért a keresztények működjenek együtt minden jószándékú emberrel, akik felelősséget éreznek a család iránt.

Úgy tűnik: az egyházi Tanítóhivatal megfogalmazásában a tekintélyi érvelést, illetve az érvelés hiányát végképp felváltotta a hívőt nagykorúnak tekintő, meggyőző érvelés.

Tőlünk függ, figyelünk-e rá!

A legfontosabb dokumentumok

XIII. Leó: Arcanum divinae sapientiae (1880)

Szent X. Piusz: Singulari quadam (1912)

Codex Iuris Canonici (1917, a házasságról szóló kánonok)

XI. Piusz: Casti connubii (1930)

II. Vatikáni Zsinat: Gaudium et spes (47-52)

VI. Pál: Humanae vitae (1968)

II. János Pál: Familiaris consortio (1981)

Codex Iuris Canonici (1983)

A Katolikus Egyház Katekizmusa (1992; – 2331-2400; 2514-2533. bek.)

A szociális kérdés az Egyház tanításában

Írta: Dr. Tuba Iván Sch.P. tanár

Bár az emberről, mint társadalmi lényről őrzünk tér és idő fölötti, lényegi tanításokat, ezeket mindig alkalmaznunk kell a változó környezeti feltételekhez (pl. népsűrűség, termelési viszonyok). A megoldásra váró szociális problémák sorából kiemelkednek a fönnálló állapot félreértelmezéséből és ártalmaiból adódó kérdések, amelyek kutatják, mi módon jussunk el a jogos rendre abból, ami rendetlen és elégtelen. Tehát a szociális kérdés arra keres választ, milyen hibái és hiányosságai vannak a fönnálló társadalmi rendnek, és mi módon lehet ezeken segíteni.

Amíg a világ világ, a társadalmi rend mindig beteg; ebben az értelemben a szociális kérdés mindig létezett. De csak az újabb időkben hatolt az emberek tudatába, és vált igazán kérdésessé; csak újabban kérdezünk tényleg rá. Ehhez szükség volt arra a fölismerésre, hogy a mindenkor fönnálló nyomorúság jó részének oka a társadalmi szerkezet rendetlenségében van. Kevesek eszmélése aztán gyorsan közkinccsé lett. Azóta a társadalmi kérdés érdekviták tárgya, és sokszor ellentétes megoldásokat idéz elő.

Mindenkor két dologra vagyunk kíváncsiak: 1) Miben áll pontosan bizonyos társadalmi csoportok szenvedése, és mi ennek az oka? (diagnózis); – 2) Hogyan lehet enyhíteni vagy megszüntetni ezt a szenvedést? (terápia)

A kereszténység keletkezésekor a rabszolgaság intézménye nagy seb volt a társadalom testén, de még a filozófusok sem érezték kérdésesnek; a lázadók is csak alkalmi túlkapások miatt keltek föl. Az ókori Egyház is megelégedett annak hangoztatásával, hogy Isten Országában nincs különbség szolga és szabad között. Az egyházi emberek között sosem hiányoztak a prófétai jellemek, akik bátran nekitámadtak hatalmasságoknak kegyetlenkedések vagy világos jogsértések miatt. De a középkori teológusok is lényegében helyénvalónak találták az úr és a szolga közt fönnálló különböző függéseket (pl. a jobbágyság). A parasztháborúk is elsősorban az öröklött jogok és kötelességek megrendülésekor robbantak ki.

Csak az iparosodással létrejött, szabad bérmunkaviszonyban élő munkásság tűnt föl először olyan valódi társadalmi jelenségként, amelyet csak a társadalmi szerkezettel összefüggésben és annak változásaival lehetett megérteni. A proletárok nyomora és elvadultsága rögtön fölkeltette a nemeslelkű emberek segítőkészségét, de jó ideig csak egyéni szerencsétlenségnek tudták be a korábbi kézművesek és parasztok lecsúszását. Pedig egész társadalmi csoportok közös sorsáról volt szó: az iparosodás folytán a társadalmi szerkezet vissza nem fordíthatóan átalakult. A kellő felismerésre a XIX. század közepén a kereszténységtől távol álló értelmiségiek jutottak el (pl. Marx), egyházi körökben még a pápák – némiképp megkésett  – szociális enciklikáinak (1891, 1931, 1961) tanítása is csak nagyon lassan vert gyökeret.

A korán iparosodott országokban a munkáskérdés volt vitathatatlanul a szociális kérdés. A folyamatba később bekapcsolódó országokban is hasonló fejlődés zajlott le: a gátlástalan kapitalizmus tarthatatlan állapotokat idézett elő. A proletariátus nyomora a gazdasági, sőt állami rend erőszakos megdöntésének veszélyével járt, főleg hivatásos forradalmárok működése nyomán.

Jelenleg a szociális kérdés már nem azonos az ipari munkásság problémáival. A világ nagy részén, így Latin-Amerikában az agrárkérdés került az első helyre. Az iparosodott országok „jóléti társadalma” már nem ismeri a nyomor proletariátusát; inkább bizonyos középrétegek vannak szorult helyzetben. Nagyon nehéz a többgyerekes családok sorsa. Hiszen a piacorientált társadalomban egyre inkább csak azok számítanak, akik a piacon értékelt teljesítményt tudnak kínálni. Ilyen társadalomban idegen testet alkotnak azok a családok, ahol többségben vannak a gyerekek és az öregek. Nem teljesen igaz már, hogy a szociális kérdés főleg gazdasági viszonyokra vezethető vissza, és szegények és gazdagok ellentétével volna magyarázandó. Ma a család kérdése lett a szó legszorosabb értelmében a szociális kérdés: a gyermekekben szegény és a gyermekekben gazdag családok között kíván kiegyenlítést.

Döntő szociális kérdés lett a nők szerepe és állása. A munkaórák kétharmadát teljesítő nők a fizetések tizedét kapják, és a tulajdon 1 %-át birtokolják. Új társadalmi és gazdasági problémákat támaszt a menekültáramok gyökértelensége. Nehéz a vendégmunkások helyzete is. Az idősek leértékelése és paralizálása éppúgy szociális problémákat szül, mint a fiatalok munkanélkülisége. A növekvő elvárosiasodás folytán veszélybe kerül a város és a vidék egyensúlya, megrendültek a régi szociális kapcsolatok.

Világméretű szociális kérdés a fejlődésben előrehaladott és visszamaradt népek közti ellentét. Itt ugyan megint a gazdasági helyzet a meghatározó. De nem lehet elintézni pusztán jóllakatással, hanem erkölcsi, kulturális és politikai követelményeknek is meg kell felelni.

Nem elégséges, de nem is lebecsülendő a szimptomatikus gyógyítás: a fönnálló helyzetből adódó fájdalmat enyhíteni bizonyos társadalmi csoportok számára (szociál-politika), de törekedni kell a társadalmi reformra is: a társadalmi szerkezet megfelelő átépítésével alapvetően megszűntetni a bajok okait. Gyakran a kétféle eljárás között nincs is olyan éles határ.

XIII. Leó pápa szerint a szociális kérdés kezelése nem lehet eredményes a vallás és az Egyház nélkül: azóta a pápák mind hangoztatják, hogy a közvetlenül érintettek mellett az államnak és az Egyháznak is részt kell vennie. A szociális kérdés elválaszthatatlanul összefonódott kulturális és erkölcsi kérdésekkel. Az ember képét csak a kinyilatkoztatás tárja föl számunkra, és ennek őre az Egyház. Ebből azonban nem következik, hogy a szociális kérdés „vallási kérdés” volna: valójában nem gazdasági, nem erkölcsi, nem is vallási, hanem egyszerűen: szociális kérdés.

A szociális kérdés „megoldása” szociális utópia, ez a paradicsom helyreállítása volna a földön. Sok nem-keresztény szociális mozgalom ígért ilyen „megoldást”. A keresztény szociális tanítás tud az ősbűnről és következményeiről, legalább ennyiben realista. A gyakorlati munka azonban mindenkit a realizmusra kényszerít, s ezért gyümölcsöző lehet az együttműködés a keresztények és a földi paradicsomról álmodók között. A pápai körlevelek föltétlenül erre szólítanak föl.

A legfontosabb egyházi dokumentumok:

XIII. Leó: Rerum novarum (1891)

XI. Piusz: Quadragesimo anno (1931)

XXIII. János: Mater et magistra (1961)

XXIII. János: Pacem in terris (1963)

II. Vatikáni Zsinat: Gaudium et spes (63-72)

VI. Pál: Populorum progressio (1967)

VI. Pál: Octagesima adveniens (1971)

II. János Pál: Laborem exercens (1981)

II. János Pál: Centesimus annus (1991)

A Katolikus Egyház Katekizmusa (1992; – 1897-1948. bek.)

A Magyar Katolikus Püspöki Kar Körlevele: Igazságosabb és testvériesebb világot! (1996)

Elmélkedések a keresztútról

Írta: Mészáros Gábor Sch.P. tanár

1. állomás: Jézust halálra ítélik

A felbőszített, lincshangulatú tömeg a halálát kívánja. Hamis a vád, hazug a lefolytatott eljárás. De kell a látszat, a jogszerűség látszata; de majd a jogot is lábbal tiporják. Hogy meglegyen a justizmord is, és vele együtt az igazság halála.

Koncepciós per a javából: védelem nincs; ha volna is, tudjuk, túl tenne a vádbeszéden. Az ítélet is megvan, csak ki kell mondani. Valakit mindig lehet kényszeríteni, hogy kimondja; ha idegen akkor ez még egyszerűbb és kényelmesebb. Most veti ki az igaz embert a saját népe, amellyel egy volt Istene, hite, temploma, kenyere. Amellyel annyi jót tett. Most senki sincs mellette. Mind eltűnik, félrehúzódik. Menti a bőrét.

Ott vannak viszont föladói és elítélői közt a bátor, névtelen levélírók, mocskolódók, fegyverrel fenyegetőzők, a más munkáját, vagyonkáját elirigylők, a könnyű állást, pozíciót védők, a sunyi be- és feljelentők, a közérdekért annyira aggódók, a titkosan minősítők, a káderlapírók, a cinikus gúnyolódók, a jót, az igazat, az értéket sárba tiprók és meggyalázók.

2. állomás: Jézus vállára veszi a keresztet

Nyugodtan mintha a világ legtermészetesebb, legegyszerűbb dolga volna. Önként vállalja a kikerülhetetlent. Pedig hányszor akartak már végezni vele? Most hagyja; történjék, aminek történnie kell, amire Atyja hívja, szánja, úgy, ahogy akarja, mert Ő akarja, és Ő jót akar.

Hány és hány meggondolatlan döntés, hány és hány önkényes, emberttipró elhatározás. Oly magabiztos, biztosrossz döntés; hiányzik mögüle a gondolat, a körültekintés, az átvirrasztott éjszaka keserve. Hány és hány meri vállalni a döntés felelősségét?

Hány és hány határozatlan, döntésképtelen, akaratszegény, gerincbeteg tizen- és huszonéves, aki nem tud, nem mer életre szólóan dönteni, életet áldozva szeretni. Döntések elől betegségbe, alkoholba, mámorba, kábulatba menekülők.

Hányan tudnak helyesen választani a jó és a rossz között? Felismerik-e, mi a jó és mi a rossz? Tudnak-e jó és jobb között, tudnak-e, mernek-e jó és jó között választani, dönteni és elindulni?

De hány és hány nyomorék, vak, sánta, béna, fogyatékos viseli sorsa nehéz keresztjét; közülük hány példamutató derűvel, keményen?

3. állomás: Jézus először esik el a kereszt alatt

„Bolond, ki földre rogyván fölkél és újra lépked,

S vándorló fájdalomként mozdit bokát és térdet,

De mégis útnak indul, mint akit szárny emel.”

(Radnóti Miklós)

Miért kellett az edzett ifjúkor, a munka, a sport, a tanulás, az ima, a böjt, a lemondás? Nem egyszerűbb volna ott lent maradni – egy kis infarktus, és kész, vége? Ehelyett van erőd annyi, hogy kibírjad mindezt, hogy föl ne bukj végleg, még útközben. Hogy az úton végig tudj menni? De hisz tudod, milyen lesz, nézd a végét – ezekért? Érdemes? Hogy ott a halál várjon, a mindennél rettenetesebb? Ezért végigmenni? Nem jobb volna kiszállni és föladni, útközben meghalni?

Nem! Az úton végig kell menni, mert minden ezért történt, mert ez a vég nem a vég. Mert mások követni fognak, mert követni akarnak. Azoknak kell a mintakép, azoknak kell az erő: a jelképpé nemesült bitó győzelmi jel, a remény jele, szereteted tanúja, emlékképe: hogy érdemes élni, érdemes fölkelni, valaki mindezekért – értem is elviselte a szenvedést, ezt a halált.

4. állomás: Jézus találkozik édesanyjával

Meddig a tiéd a gyermek, ki vállalod a vele járó terhet? Teher volt neked is a gyermek? Vagy te áldásnak tartottad, akitől te lettél áldott és boldog? Meddig a tiéd a gyermek? Magadnak neveled? Kinek neveled?

Hogy önmagát megtalálja, hogy feladatához felnőjön?

Tápláló, óvó, de a növekedést mástól váró és másnak szánó az anya hivatása. Önmagát egyre inkább nélkülözhetővé, feleslegessé tevő az anya feladata – kemény feladata. Érzéketlen, közömbös lenne? Nem. Csak gyermekében nem az álmait keresi, hanem a tőle függetlenné, önállóvá váló életet szolgálja életet szolgálja az Úr szolgálóleánya. Mindig műve mögött maradva, örül, hogy fia meglelte életét, betölti sorsát, Atyja szándékát.

Együtt szenved szenvedésével, hogy együtt örüljön boldogságával. Ezáltal lesz naggyá, kiváló társsá. Szenvedésében is osztozik. Így lesz megdicsőülésének is tanúja és részese is.

Csak aki le tud róla mondani a kellő időben, az tartja meg igazán gyermekét, és marad sorsának részese és boldog követője.

5. állomás: Cirenei Simont kényszerítik, hogy segítsen Jézusnak

Hogy beteljesedjen, amire vágytak, hogy kibírja odáig, míg megölhetik és végezhetnek vele: egy embert fognak, egy mit sem sejtőt, és kényszerítik, hogy segítsen. Nagy gazságnak részese és áldozata lesz egy kissé Simon. Az, aki megszánta a több évtizede bénát, kinek nem volt ember, aki segítsen; az most segítségre szorul, hogy sorsa beteljen.

Cireneiek és názáretiek gyakran találkoznak az úton. Elmennek egymás mellett, vagy kényszert éreznek a cireneiek, hogy segítsenek? De sok a segítségre vágyó: árvák, elhagyott gyermekek, állami gondozottak, szociális otthonba dugottak, elfekvőre kárhoztatottak, napi gondokkal vegetálók – mind megannyi názáreti, és milyen kevés a cirenei.

Amikor a názáreti sorsában osztozom, gondolok-e arra, hogy az, aki gondoskodik, tehát van, az rólam is gondoskodik, és nekem is küld egy segítőt. Nyomorúságomban nem vagyok egyedül: van, aki szánakozik rajtam, van, akivel könnyebb a terhem.

6. állomás: Veronika kendőjét nyújtja Jézusnak

Milyen egyszerű, gyengéd, nemes gesztus. Aprónak tűnő, praktikumot nélkülöző mozdulat. Egy szó, egy mosoly, egy gyengéd pillantás, csendes együttlétben töltött öröm; vagy akár szenvedés; egy simogatás, egy meghallgatás: mind-mind tünékeny emléket hagy csupán maga után. És mégis, ezek az apróságok fontosabbak, mint a legnagyobb alkotások. Ezek az igazán ércnél maradandóbb művek. Mert ezek beépülnek életünkbe, szervezetünkbe, velünk együtt élnek, és általuk szebb az élet. Erre süti rá Krisztus maradandó képemását. Így teszi Krisztus-hordozóvá a már belül Krisztus-őrzőt és -hordozót.

Vajon én hordozom-e Krisztust, és milyen képet őrzök róla? Élem-e az ő életét, hogy ő nyilvánuljon meg bennem, általam?

7. állomás: Jézus másodszor esik el a kereszt alatt

Jobb volna így maradni. Itt maradni. Hiszen de sokan innen, alulnézetben szemlélik a világot. Meg amúgyis.

„Csönd van. A dudva, a muhar,

A gaz lehúz, altat, befed.”

(Ady Endre)

Minek fölkelni, szembeszállni egy egész országgal, egy nagy árral szemben az esélyek egyértelműek. Hiszen még a fényhordozók is sötétben tapogatóznak. Mondják, hogy hiába: nincs cél, nincs múltunk, ezért nem élünk és nem tudunk éltetni, életet adni a életnek. Hány és hány világot alakító, vagy erre jogot formáló szórja mocskát a szélbe?! Nincs mit tenni ellenük. Ezt visszhangozzák mindenfelől. Miért akarsz kilógni a sorból? Miért akarsz különb lenni, mint mások? Nem látod, hogy mindenki másképp csinálja, s hogy egyedül vagy? A toronymagas egyéniségeket lefaragják. Nem kellenek a szentek. Jó nekünk a középszerűek.

És neked sem sikerül majd megváltani, felemelni e silány, vegetáló tömeget.

És mégis fölkel, hurcolja keresztjét egy egész világ ellenében, egy egész világ helyett, az egész világért.

8. állomás: Találkozik a síró asszonyokkal

Az élvezet vagy a gyász megbénít, ellehetetlenít. Mozgásképtelenné, tehetetlenné válhatok. A sírás csak a feszültségemet oldhatja, de a kemény kihívást nem enyhíti. Ezért mondja Jézus: Ne miattam sírjatok, hanem magatokat és fiaitokat sirassátok. Vagy folytatná a mai siránkozóknak: A megnemszületett, az ésszerű családtervezéstől elvetéltetett százezreket sirassátok, ti anyák. Anyák? A megélhetésért, kényelemért, könnyű, felelőtlen életért feláldozottakért sírjatok! Értéktelen, elfecsérelt életeteket sirassátok!

A keresztet hordozó Krisztus pont ennek az életnek mond ellen: Az odaadott élet az igazán élet, az igazán értékes emberi élet.

Fel tudtok-e nőni hivatástokhoz? Tudtok-e lelkesíteni, vigasztalni, ihletni; tudtok-e, mertek-e egy férfi ideálja lenni? Tudtok-e olyanok lenni, akikre érdemes felnézni, akiket érdemes ezért becsülni? Tudtok-e gyermekeiteknek egy világot megnyitni, élettel telítve távlatokat nyitni, álmokat sugallni?

9. állomás: Jézus harmadszor esik el a kereszt alatt

Jézus a bűnök miatt, a bűnösökért vállalta a kereszthalált. És csak azon tud segíteni, aki maga is beismeri bűnösségét, megvallja bűneit és bocsánatért Jézushoz jön. Elegendő harc, hogy a múltat be kell vallani: mindazt, ami a meggyőződésem ellen volt, van; amit az egyéni érdekből teszek, és amivel magamat és környezetemet fertőzöm.

Hány és hány hibám, bűnöm van, amivel kamasz korom óta küszködöm, újra és újra, szinte reménytelenül. Mintha nem tudnék előre haladni, hajlamos volnék a harcot föladni, sőt a szembenézést, az önvizsgálatot is felejteni, mert minek, mert reménytelen esetnek tartom magam. Szinte unom a magammal való küszködést – nincs türelmem önmagamhoz.

És ott a harmadszor is fölkelő Jézus, hogy ne adjam föl: aki tőlem azt kéri, hogy bocsássak meg másnak hetvenszer hétszer, az nekem is végtelen sokszor képes és hajlandó megbocsátani, múltam feledni.

Micsoda lehetőségem van, hogy mindig újra kezdhetek, mindig tiszta lappal indulhatok, mert van, aki ott áll, és vár rám, a tékozló fiúra.

Jézus fölkel harmadszor is, hogy Atyjához menjen a halálon át.

Én is fölkelek, és Atyámhoz megyek: bocsáss meg!

10. állomás: Jézust megfosztják ruháitól

A legteljesebb intimitásától fosztják meg. Ott áll végsőkig kifosztva, kiüresítve, még a ruha biztonságától és védelmétől is megfosztva.

Hányan adják föl rejtett szemérmüket, és aljasítják le magukat a végsőkig. De nem csupán ők a bűnösök. Azok is, akik hozzájárultak, hogy egyik ember a másik számára áruvá váljék. Nemcsak a magát felkínáló, hanem a gerjesztett piac is bűnös, ha nem bűnösebb.

Hány kifosztást ért meg ez a század? Milliószámra lettek elhajtva emberek, és lettek jogfosztottá, mozdulatlanságra kárhoztatva. És ki, mi maradt utánuk? Egy élet kemény munkájának eredménye hullott szét, vált semmivé, pusztult el. Hányszor kellett szembenézni a tragikusan kemény kérdéssel: érdemes volt mindezért ennyit izzadni, annyit törődni? És a tudat, hogy mindez megismétlődhet, tett annyi embert fásulttá, közömbössé. Ők ezért adták föl.

Mibe helyezzem biztonságomat? Meg tudok-e állni annyi kifosztottság után egymagamra hagyva? Van-e olyan belső kincsem, ami elvehetetlen; amibe keményen bele tudok kapaszkodni; amivel derűmet minden nyomorúság ellenére meg tudom őrizni, mert tudom, kinek hittem, kiben bíztam, és tudom, hogy nem szégyenülhetek meg.

11. állomás: Jézust rászögezik a keresztre

Már nem szabad. Szabadságát, önrendelkezését is odaadta – szabadon. Nem vehették volna el Tőle, ha Ő ezt nem akarja. Felfeszítették, mert Ő akarta. De már előbb megfeszült, mielőtt a szögek odakötötték. A szegek nem tarthatták volna meg a kereszten, ha Ő nem akarja.

Most nincs csoda. Nem száll le a keresztről. Nincs prédikáció, nincs tanítás. De minden szónál beszédesebb megnyilatkozása az önmagát teljes mértékben odaadó, kiüresítő isteni szeretetnek.

Csak aki lemond önmagáról valamilyen formában, az nyerheti meg az életét és önmagát; az önző, egoista azonban biztos önvesztésre van ítélve, oly méretű magányra, amit az ember egymaga betölteni képtelen.

Mindent eltűr. Mert a türelem értékesebb minden csodánál és minden jelnél, beszédesebb tanúsága az itt rejtőző erőnek. És vajon meg tudok-e állni, meg tudok-e nyugodni aktivitásom kavargásai közt? Rá tudok-e csodálkozni Isten keze nyomaira a természetben, az emberekben, emberi kapcsolatokban és egyéni életutamon.

12.  állomás: Jézus meghal a kereszten

Ha majd a magasba emelnek, mindent magamhoz vonzok. Mintha azt akarná mondani: amikor majd alászállok a kereszt szégyenteljes halálának alázatába, magamhoz fogom vonzani az emberi szíveket az istenség és a teremtetlen szeretet magasságába. Mert ami az emberi szíveket vonzza, az a lélek egész érzületét és minden képességét vonzza az összes testi-lelki cselekedetekkel együtt. Sőt, mivel minden teremtett dolog az emberért lett, ezért ami az embert vonzza, az mindent vonz.

„Uram, mutasd meg nekünk az Atyát!” – kéri Fülöp Jézustól. Jézus válasza pedig: „Aki engem lát, látja az Atyát is.” Aki látja most a keresztre szegezett Jézust, az látja az Atyát, látja az embert felemelő, igazi emberré tevő isteni szeretetet is. Azt a szeretetet, amely vállalta a keresztet; aki értem is meghalt a kereszten; akinek rám is gondja van, akinek én is fontos vagyok, aki figyel rám és gondoskodik rólam.

13. állomás: Jézus testét leveszik a keresztről

Akinek megadatik, hogy saját fiát túlélje, csapás annak már az élet. Az állandó kérdőjelek, az állandó miértek.

Hát így gondoltad, erről álmodtál az angyali üdvözlet óta? A keserű jóslat betelt: tőr járja át lelkedet, így látni egyszülöttedet, kifosztottan, megalázottan, átszúrva. Hiszel-e még továbbra is, hogy ez nem lehet a végső? Újra kell vajúdnod. Vajúdnod a hitedet, hogy Isten mindig szolgál valami ismeretlennel, valami kiszámíthatatlannal, amibe bele kell menned; bele kell kezdened a tisztuló látóhatár reményében, a megnyugtató válasz reményében, a minden látszat ellenére való reményben.

Az Istent figyelni és követni tudó ember mintája az odaadó nőiség csodája és csúcsa: Mária. Aki tudja, hogy a helye, még akkor is, hogyha mi csodára vágyva a teremtményt készek volnánk a Teremtővel fölcserélni és ünnepelni.

Az ő élete befejezett, tökéletes, megcsodálható életút, melynek végigviteléhez Isten és Fia keresztjének ereje adott előre is erőt.

14. állomás: Jézust eltemetik

A hívő ember többszörös botránkozás: pedig azt hittük, hogy Ő váltja meg Izraelt, az emberiséget. Hol vannak a megváltás művei és nyomai? Csak csupa befejezetlen, csorba, csonka emberi életek. A legreménytelenebb stáció a sír, az utolsó állomás – a végállomás? Ha így vélem, akkor reménytelen az életemet leélni. Esélytelen vállalkozás.

Azóta azonban sírjainkon ott a kereszt. És ebben a jelben bízhatok, győzhetek. Győzhetem erővel az életem; és halálom elsötétítő tudatára ettől kapom a reményt. A remény jele lett a kereszt, hogy Isten nem halt meg, hogy az Isten nem hagyta magára a világot, szeretetének jele, hogy megváltott. Az élet jele, hogy Isten maga az élet, az éltető; az én életem és az én éltetőm is.

„Miért legyek én tisztességes? Kiterítenek úgyis!

Miért ne legyek tisztességes! Kiterítenek úgyis.”

(József Attila)

De hozzátehetjük: ez nem a vég.

Csak így van remény.

Lelkiismeretvizsgálati szempontok

„Uradat, Istenedet imádjad, és csak neki szolgálj!”

– Valóban központja Isten az életemnek?

Vagy életem vezetésében csak mellékesen kap helyet?

– Előbbrevalónak tekintem-e az anyagi és világi értékeket

(pl. a pénzt, a sikert, a pillanatnyi élvezetet)

a személyes erkölcsi értékeknél?

– Gondolok-e arra, hogy tetteim, szavaim, viselkedésem

– egész keresztény létem –

vonzóvá vagy taszítóvá teszi a kereszténységet mások számára?

– Fontosnak tartom-e a vasárnapi szentmisehallgatást?

Vagy fölösleges nyűgnek tekintem?

Próbálok-e alkalomadtán áldozatot is hozni érte

(pl. vakációban, külföldön, kiránduláson)?

Mulasztottam-e szentmisét?

– Iparkodtam-e imádságos kapcsolatban állni Istennel?

Vagy csak ritkán, kapkodva imádkozom?

– Isten azért közölte nevét, hogy imádságos kapcsolatba lépjek vele!

Tisztelettel ejtem ki a nevét?

Vagy indulatszóként használom?

Esetleg káromkodás is a számra tévedt?

– Tisztelettel beszélek-e az olyan intézményekről, személyekről, tárgyakról,

amelyek Istenhez vagy az istentisztelethez különösen közel állnak?

– Tiszteletben tartom-e az egyházi előírásokat, pl. a böjti fegyelmet?

Tiszteletben tartom-e magát az Egyházat?

Vezetőit próbálom-e megérteni,

vagy szeretetlenül, öncélú gúnnyal kritizálom-e?

– Komolyan veszem-e a „szent időket”?

Vagy az adventi, nagyböjti időszak semmit sem jelent a számomra,

üresen „folyik ki” kezemből?

„Szeresd felebarátodat!”

– Isten az embert közösségi életre teremtette.

Ez öröm, lehetőség, de egyben felelősség is.

Megvan-e bennem az a felelősség,

amely átérzi, hogy a nagykorúság nemcsak jogokkal,

hanem kötelességekkel is jár?

– Igyekszem-e tudatosítani,

hogy felelősséggel tartozom azért a családért, amelynek tagja vagyok?

Igyekszem-e megkönnyíteni szüleim velem való törődését?

Vagy szeszélyes, igazságtalan, goromba magatartásommal

megnehezítem szüleim hozzám való közeledését?

Próbálok-e leleményesen örömet szerezni nekik?

Egyáltalán akarom-e a jót önmagáért, „öncélúan”?

(Tudjuk, hogy a világban sokan akarják öncélúan,

a károkozás szándékával a rosszat, mégha hasznuk sincs belőle.)

A családban esetleg öregek is élnek.

Tisztelettel vagyok-e irányukban?

Vagy hibáikat felnagyítva, tiszteletlenül és szeretetlenül beszélek-e velük

és róluk?

Akkor is elmulasztom-e a segítséget, amikor alkalmam lenne rá?

– Család tagja vagyok.

Később én magam fogok családot alapítani.

Törekszem-e arra, hogy leendő házastársam számára értékes ajándék legyek?

Törekszem-e a hűségre – a még esetleg meg sem ismert -

leendő házastársam iránt?

Vagy könnyelmű partnerkapcsolatokat keresek?

Cinikus, léha vagyok-e a nemiségről való beszédben,

sőt esetleg az értékítéletben is?

Megaláztam-e valakit azzal, hogy „tárgynak”, élvezeti cikknek

és nem emberi személynek tekintettem?

Nem hagytam-e föl a bűnbánattal és a gyónással azért,

mert az ezen a téren elkövetett bűneimet szégyelltem meggyónni?

Esetleg megkísértett-e, hogy Isten ezeket meg sem bocsátja?

„Népesítsétek be a földet és hajtsátok uralmatok alá!” (Ter 1,28)

– Az ember életében fontos szerepet kapnak az anyagi javak.

Vajon megbecsülöm-e az anyagi értékeket,

amelyhez más embernek munkája, igyekezete kapcsolódik?

Vagy mindent csak kritizálok?

Személyes holmimat rongálom, nem becsülöm meg?

– Azt is meggondolom,

hogy nem kapnak-e túlzott szerepet életemben az anyagi javak?

Nem homályosítják-e el az erkölcsi szempontokat?

– Nem kísértett-e meg a mindenáron való szerzés vágya?

– Okoztam-e kárt másnak ezen a téren gondatlansággal, károkozással?

Nyúltam-e ahhoz, ami a másé?

Az okozott kárt jóvátettem-e?

– Elaltattam-e a lelkiismeretemet az olyan tettek esetében,

amit a közvélemény nem ítél el: társadalomnak okozott kár,

potyautazás, csalás eseteiben?

Egyáltalán: nem játszik-e fontosabb szerepet

a társadalmi vélemény az értékítéletemben az evangéliumnál?

„Öltsétek magatokra az új embert… Szakítsatok a hazugsággal…” (Ef 4,24-25)

– Milyen szerepet kap az életemben az őszinteség,

a megbízhatóság és az igazságosság?

– Ígéreteimben megbízható vagyok-e,

vagy felesleges, könnyelmű ígéreteket teszek?

Amit megígértem, megteszem-e, akár áldozatok árán is?

– Viselkedésem esetleg olyan könnyelmű-e,

hogy nem is érdemes velem semmiben megállapodni?

Bosszantom-e könnyelműséggel a környezetemet?

– Szavaimmal, viselkedésemmel őszinte légkört teremtek-e magam körül?

– Elaltatom-e a lelkiismeretemet azzal, hogy súlyos hazugsággal nem vétkeztem,

de szavaim, mozdulataim kétértelműek, félreérthetők voltak?

– Nem beszéltem-e mellé, amikor egyenes választ kellett volna adnom?

Nem titkoltam-e el valamit (pl. szüleim elől),

amit pedig meg kellett volna mondanom?

Nem tévesztettem-e meg másokat jogtalanul?

– Igazmondásom szeretetteljes-e?

Tudatosítom-e, hogy a szeretetlenség is rontja az őszinte légkört?

– Esetleg azért gyakorolok-e kritikát, hogy másokat megbántsak?

Goromba, szeretetlen, esetleg igazságtalan is voltam igazmondás címén?

Élveztem-e, hogy „igazmondásom” másoknak fájdalmat okozott?

– Törekszem-e az igazságosságra?

Vagy szándékosan szubjektív vagyok?

Másokról alkotott véleményemet a szeszély és az érdek irányítja?

Szeretetlenül kritikus vagyok-e, olyan, aki ártani, és nem használni akar?

– Fölöslegesen mondok-e másról, más véleményű emberekről,

más népekről rosszat?

– Rágalom, megszólás is a számra tévedt?

– „Békességszerző” akarok lenni,

vagy éppen ellenkezőleg: szítom-e az igazságtalanságot, a gyűlölködést?

– Jóvátettem-e, amit ezen a téren elkövettem?

„Amíg élünk, az Úrnak élünk.” (Róm 14,7)

– Komolyan veszem-e, hogy az emberi élet nagy érték, de nem a legfőbb jó?

– Megbecsülöm e az életet?

Óvom-e az egészségemet?

„Nagyvonalúsággal” nem ártok-e magamnak?

– Nem tettem-e kárt másnak az egészségében?

– Mértéktartó voltam-e ételben, italban?

Függelék

A szentírási könyvek jegyzéke

Az Ószövetség könyvei

Ter Teremtés könyve (Mózes 1. könyve)

Kiv Kivonulás könyve (Mózes 2. könyve)

Lev Leviták könyve (Mózes 3. könyve)

Szám Számok könyve (Mózes 4. könyve)

MTörv Második Törvénykönyv (Mózes 5. könyve)

Józs Józsue könyve

Bír Bírák könyve

Rut Rut könyve

1 Sám Sámuel 1. könyve

2 Sám Sámuel 2. könyve

1 Kir Királyok 1. könyve

2 Kir Királyok 2. könyve

1 Krón Krónikák 1. könyve

2 Krón Krónikák 2. könyve

Ezd Ezdrás könyve

Neh Nehemiás könyve

Tób Tóbiás könyve

Jud Judit könyve

Esz Eszter könyve

1 Mak Makkabeusok 1. könyve

2 Mak Makkabeusok 2. könyve

Jób Jób könyve

Zsolt Zsoltárok könyve

Péld Példabeszédek könyve

Préd Prédikátor könyve

Én Énekek éneke

Bölcs Bölcsesség könyve

Sir Jézus Sirák fia könyve

Iz Izaiás próféta könyve

Jer Jeremiás próféta könyve

Siral Siralmak könyve

Bár Báruk próféta könyve

Ez Ezekiel próféta könyve

Dán Dániel próféta könyve

Oz Ozeás próféta könyve

Jo Joel próféta könyve

Ám Ámosz próféta könyve

Jón Jónás próféta könyve

Mik Mikeás próféta könyve

Náh Náhum próféta könyve

Hab Habakuk próféta könyve

Szof Szofoniás próféta könyve

Ag Aggeus próféta könyve

Zak Zakariás próféta könyve

Mal Malakiás próféta könyve

Megjegyzések

1. Az ószövetségi könyvek többsége héber nyelven íródott. Ezeket a zsidó és protestáns kánon is sugalmazottaknak tartja. A katolikus Egyház ezeket protokanonikus könyveknek nevezi. Néhány könyv, más könyveknek (pl. Dániel könyvének) pedig egyes részei arám illetve görög nyelven íródtak. A zsidó és a protestáns kánon ezeket nem tartja sugalmazottaknak. A katolikus Egyház ezeket nevezi deuterokanonikus könyveknek.

2. Az ószövetségi könyvek hagyományos zsidó felosztása:

TÓRA (Törvény) – Mózes öt könyve

NEBIIM (Próféták) – Józs, Bír, 1-2 Sám, 1-2 Kir és az író próféták könyvei

KETUBIM (Írások) – az összes többi könyv, ide tartozik Dán is

Az Újszövetség könyvei

Mt Máté evangéliuma

Mk Márk evangéliuma

Lk Lukács evangéliuma

Jn János evangéliuma

ApCsel Apostolok cselekedetei

Róm Rómaiaknak írt levél

1 Kor Korintusiaknak írt 1. levél

2 Kor Korintusiaknak írt 2. levél

Gal Galatáknak írt levél

Ef Efezusiaknak írt levél

Fil Filippieknek írt levél

Kol Kolosszeieknek írt levél

1 Tesz Tesszalonikiaknak írt 1. levél

2 Tesz Tesszalonikiaknak írt 2. levél

1 Tim Timóteusnak írt 1. levél

2 Tim Timóteusnak írt 2. levél

Tit Titusznak írt levél

Filem Filemonnak írt levél

Zsid Zsidókhoz írt levél

Jak Szent Jakab levele

1 Pt Szent Péter 1. levele

2 Pt Szent Péter 2. levele

1 Jn Szent János 1. levele

2 Jn Szent János 2. levele

3 Jn Szent János 3. levele

Jud Szent Judás levele

Jel Jelenések könyve

Megjegyzések

1. Az újszövetségi könyvek görögül, az akkori világnyelven íródtak.

2. A katolikus és a protestáns kánon megegyezik.

3. Máté, Márk és Lukács evangéliumát szinoptikusoknak („együttlátóknak”) nevezzük. Tőlük különbözik Szent János evangéliuma.

4. Szent Pál apostol levelei meghatározott közösségeknek íródtak. A többi levelet katolikus (azaz „egyetemes”) levélnek nevezzük. Ezek nem egy bizonyos közösségnek íródtak (Jak, 1 Pt, 2 Pt, 1 Jn, 2 Jn, 3 Jn, Jud).

Az egyetemes zsinatok

1. I. Niceai Zsinat – Nicaenum I., 325

2. I. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum I., 381

3. Efezusi Zinat – Ephesinum, 431

4. Khalkedoni Zsinat – Chalcedonense, 451

5. II. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum II, 553

6. III. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum III., 680-681

7. II. Niceai Zsinat – Nicaenum II., 787

8. IV. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum IV., 869-870

9. I. Laterani Zsinat – Lateranense I., 1123

10. II. Lateráni Zsinat – Lateranense II., 1139

11. III. Lateráni Zsinat – Lateranense III., 1179

12. IV. Lateráni Zsinat – Lateranense IV., 1215

13. I. Lyoni Zsinat – Lugdunense I., 1245

14. II. Lyoni Zsinat – Lugdunense II., 1274

15. Vienni Zsinat – Viennense, 1311-1312

16. Konstanzi Zsinat – Constantiense, 1414-1418

17. Basel-Ferrara-Firenzei Zsinat – Florentinum, 1431-1442

18. V. Lateráni Zsinat – Lateranense V., 1512-1517

19. Trentói Zsinat – Tridentinum, 1545-1563

20. I. Vatikáni Zsinat – Vaticanum I., 1869-1870

21. II. Vatikáni Zsinat – Vaticanum II., 1962-1965

Az I. Vatikánum (1869-70) okmányai

Határozat a katolikus hitről („Dei Filius”)

Határozat Krisztus Egyházáról („Pastor Aeternus”)

A II. Vatikánum (1962-65) okmányai

Rendelkezés a szent liturgiáról („Sacrosanctum Concilium”)

Hittani rendelkezés az Egyházról („Lumen gentium”)

Hittani rendelkezés az isteni kinyilatkoztatásról („Dei verbum”)

Lelkipásztori rendelkezés az Egyházról a mai világban („Gaudium et spes”)

Határozat a hírközlés és tömegtájéköztatás eszközeiről („Inter mirifica”)

Határozat a keresztény egységtörekvésről („Unitatis redintegratio”)

Határozat a keleti katolikus egyházakról („Orientalium ecclesiarum”)

Határozat az Egyház hithirdető tevékenységéről („Ad gentes”)

Határozat a püspökök pásztori tisztségéről az egyházban („Christus Dominus”)

Határozat a papi szolgálatról és életről („Presbyterorum ordinis”)

Határozat a papság képzéséről („Optatam totius”)

Határozat a szerzetesélet korszerű megújításáról („Perfectae caritatis”)

Határozat a világiak apostolkodásáról („Apostolicam actuositatem”)

Nyilatkozat a keresztény nevelésről („Gravissimum educationis”)

Nyilatkozat a vallásszabadságról („Dignitatis humanae”)

Nyilatkozat az Egyház viszonyáról a nem-keresztény vallásokhoz („Nostra aetate”)

Idegennyelvű kifejezezések     M => I     I => M

Magyarról

alapvető választás

optio fundamentalis

alázat

humilitas

áldozatbemutató és az áldozat

sacerdos et victima

átkozódás

maledictio

bálványimádás

idololatria

biztonsági módszer

tutiorizmus

bocsánatos bűn

peccatum veniale

botránkoztatás

scandalum

bujaság

luxuria

bűn

peccatum

bűnös öröm

gaudium pravum

bűnös vágy

desiderium pravum

csábítás (mást bűnre vinni)

seductio

cselekvés célja

finis operantis

cselekvés szándéka

intentio

cselekvés tárgya

obiectum

égbe kiáltó bűnök

peccata in coelum clamantia

egyszerűen szolgai félelem

timor simpliciter servilis

emberi cselekedet

actus humanus

erények

virtutes

eretnekség

haeresis

erkölcstan

etika

erkölcsteológia

theologia moralis

eskü

iuramentum, iusiurandum

félelem

timor, metus

fogadalom

votum

följelentés

denuntiatio

fösvénység

avaritia

gyilkosság

homicidium

gyógyíthatatlan beteg megölése

euthanázia

gyűlölködés

odium

gyűlölni Istent

odium Dei

halálos bűn

peccatum mortale

harag

ira

házasságtörés

adulterium

hazugság

mendacium

hiány mint bűn

per defectum

hit

pisztisz, fides

hit elhagyása

apostasia

hitetlenség

infidelitas

hitkétely

dubium in fide

hitközömbösség

indifferentismus

hittagadás

negatio fidei

igazságosság

iustitia

illemtan

etikett

imádás

latria

imádság

oratio

irigység

invidia

Isten helytelen tisztelete

superstitio

jó lelkiismeret nyugalma

testimonium bonae conscientiae

jóra való restség

acedia

káromkodás

blasphemia

kártékonykodás

damnificatio

kártérítés

restitutio

kettős hatás

duplex effectus

kevélység

superbia

kiemelt tisztelet (Szűzanyának)

hyperdulia

kisebb rossz

minus malum

kölcsönös kisegítés

szubszidiaritás

kölcsönös segítségnyújtás

mutuum adiutorium

körülmények

circumstantiae

közreműködés (más bűnében)

cooperatio

különleges tisztelet (pl. Szent Józsefnek)

protodulia

kultikus áldozat

victima

lelki erősség (bátorság)

fortitudo

lelkifurdalás

remorsus conscientiae

lelkiismeret

szüneidészisz, conscientia

lopás

furtum

megtérés

metanoia, conversio

mértékletesség

temperantia

nem beszámítható tett

actus hominis

nem teljes figyelemmel vagy megfontolt beleegyezéssel történő végrehajtás (pl. bűné)

imperfectio actus

nemzetközi jog

ius gentium

okos félrevezetés

restrictio mentalis

okosság

prudentia

öngyilkosság

suicidium

önkielégítés

pollutio suiipsius, mollities, masturbatio

önmagukban rossz cselekedet

intrinsece malum

önzés

egoizmus

őszinteség

veracitas

párbaj

duellum

próbaidő

noviciátus

rablás

rapina

remény

elpisz, spes

szakadárság

schisma

szemérmetlenség

inpudititia

szentek tisztelete

dulia

szentlélek elleni bűnök

peccata contra spiritum sanctum

szentségtörés

sacrilegium

szeretet

agapé, caritas

szolgaian szolgai félelem

timor serviliter servilis

teljes neme szerint

ex toto genere suo

tevékeny jóakarat

amare est bonum velle

titoktartás

diszkréció

Tízparancsolat

Dekalógus

torkosság

gula

Törvény

Tóra

törvény

nomosz, lex

túlzás mint bűn

per excessum

vallásosság

religiositas

valószínűségi módszer

probabilizmus

Magyarra

acedia

jóra való restség

actus hominis

nem beszámítható tett

actus humanus

emberi cselekedet

adulterium

házasságtörés

agapé

szeretet

amare est bonum velle

tevékeny jóakarat

apostasia

hit elhagyása

avaritia

fösvénység

blasphemia

káromkodás

caritas

szeretet

circumstantiae

körülmények

conscientia

lelkiismeret

conversio

megtérés

cooperatio

közreműködés (más bűnében)

damnificatio

kártékonykodás

Dekalógus

Tízparancsolat

denuntiatio

följelentés

desiderium pravum

bűnös vágy

diszkréció

titoktartás

dubium in fide

hitkétely

duellum

párbaj

dulia

szentek tisztelete

duplex effectus

kettős hatás

egoizmus

önzés

elpisz

remény

etika

erkölcstan

etikett

illemtan

euthanázia

gyógyíthatatlan beteg megölése

ex toto genere suo

teljes neme szerint

fides

hit

finis operantis

cselekvés célja

fortitudo

lelki erősség (bátorság)

furtum

lopás

gaudium pravum

bűnös öröm

gula

torkosság

haeresis

eretnekség

homicidium

gyilkosság

humilitas

alázat

hyperdulia

kiemelt tisztelet (Szűzanyának)

idololatria

bálványimádás

imperfectio actus

nem teljes figyelemmel vagy megfontolt beleegyezéssel történő végrehajtás (pl. bűné)

indifferentismus

hitközömbösség

infidelitas

hitetlenség

inpudititia

szemérmetlenség

intentio

cselekvés szándéka

intrinsece malum

önmagukban rossz cselekedet

invidia

irigység

ira

harag

iuramentum, iusiurandum

eskü

ius gentium

nemzetközi jog

iustitia

igazságosság

latria

imádás

lex

törvény

luxuria

bujaság

maledictio

átkozódás

masturbatio

önkielégítés

mendacium

hazugság

metanoia

megtérés

metus

félelem

minus malum

kisebb rossz

mollities

önkielégítés

mutuum adiutorium

kölcsönös segítségnyújtás

negatio fidei

hittagadás

nomosz

törvény

noviciátus

próbaidő

obiectum

cselekvés tárgya

odium

gyűlölködés

odium Dei

gyűlölni Istent

optio fundamentalis

alapvető választás

oratio

imádság

peccata contra spiritum sanctum

szentlélek elleni bűnök

peccata in coelum clamantia

égbe kiáltó bűnök

peccatum

bűn

peccatum mortale

halálos bűn

peccatum veniale

bocsánatos bűn

per defectum

hiány mint bűn

per excessum

túlzás mint bűn

pisztisz

hit

pollutio suiipsius

önkielégítés

probabilizmus

valószínűségi módszer

protodulia

különleges tisztelet (pl. Szent Józsefnek)

prudentia

okosság

rapina

rablás

religiositas

vallásosság

remorsus conscientiae

lelkifurdalás

restitutio

kártérítés

restrictio mentalis

okos félrevezetés

sacerdos et victima

áldozatbemutató és az áldozat

sacrilegium

szentségtörés

scandalum

botránkoztatás

schisma

szakadárság

seductio

csábítás (mást bűnre vinni)

spes

remény

suicidium

öngyilkosság

superbia

kevélység

superstitio

Isten helytelen tisztelete

szubszidiaritás

kölcsönös kisegítés

szüneidészisz

lelkiismeret

temperantia

mértékletesség

testimonium bonae conscientiae

jó lelkiismeret nyugalma

theologia moralis

erkölcsteológia

timor

félelem

timor serviliter servilis

szolgaian szolgai félelem

timor simpliciter servilis

egyszerűen szolgai félelem

Tóra

Törvény

tutiorizmus

biztonsági módszer

veracitas

őszinteség

victima

kultikus áldozat

virtutes

erények

votum

fogadalom

Ad omnipotentis Dei gloriam et proximorum utilitatem.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

Az erkölcsteológia alapfogalmai

1. Az erkölcs, az erkölcstan, az erkölcsteológia

2. Az emberi méltóság alapfogalmai

3. Az erkölcs és a kinyilatkoztatás története

4. Az Egyház erkölcsi tanítása, az erkölcsteológia fejlődése

5. Az erkölcsi törvény

6. A lelkiismeret

7. Tetteink

8. Az erények (virtutes)

9. A bűn (peccatum)

10. A bűn fajai

11. A bűn és a keresztény ember felelőssége

A teológiai erények

12. Megalapozó kérdések

13. A hit

14. A remény

15. A szeretet

A keresztény vallásosság

16. A vallásosság teológiájának megalapozása

17. Az imádság

18. A szentmiseáldozat

19. A böjti fegyelem és az aszkézis

20. Az istentisztelet rendkívüli formái

21. A szerzetesség

22. Bűnök a vallásosság ellen

Emberi kapcsolatok, anyagi javak, szellemi értékek

23. A házasság és a házasságra készülés

24. A család

25. Bűnök a nemiséggel kapcsolatos értékek ellen

26. Az anyagi javak

27. A bizalom

28. A becsület

29. Az emberi élet

30. A kultúra és a tudomány

31. A keresztény ember felelőssége a nemzeti elkötelezettség és a közélet terén

Kiegészítő anyag

Krisztus lelkületével

„A szeretet türelmes, a szeretet jóságos”

„Hogy Krisztus lakjék szívetekben” (A lelki élet 1 x 1-e)

„Szép szabadságotokat önkéntes fegyelemmel őrizzétek!” (Gondolatok a házasságra készülés felelősségé

A család az Egyház tanításában

A szociális kérdés az Egyház tanításában

Elmélkedések a keresztútról

Lelkiismeretvizsgálati szempontok

Függelék

A szentírási könyvek jegyzéke

Az egyetemes zsinatok