Nemes György

Az egyháztörténet vázlatos áttekintése

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Nemes György

Az egyháztörténet vázlatos áttekintése

Jegyzet az Egri Hittudományi Főiskola

Váci Levelező Tagozatának hallgatói számára

A Piarista Tartományfőnökség

320/1999. sz. engedélyével.

Munkatársak:

Mészáros Gábor, Nagy Attila, Nemes Rita

Lektorálta: Bocsa József

A Középkor című fejezet egyik része (Mohamed és az iszlám) és A magyar egyház története című fejezet három része (A kezdetektől az Árpád-kor végéig; A reformáció és a katolikus megújulás; Kitekintés) Mészáros Gábor munkája.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az Egri Hittudományi Főiskola Tanárképző Szakának Váci Levelező Tagozata által megjelentetett azonos című könyv szöveghű, elektronikus változata. Az elektronikus kiadás engedélyét a szerző, Nemes György Sch.P. adta meg. Ezt az elektronikus változatot a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár elvei szerint korlátlanul lehet lelkipásztori célokra használni. Minden más jog a szerzőé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Előszó

Bevezetés. Az egyháztörténelem bemutatása

A források típusai

Az írás kialakulása

A történelem segédtudományai

A történettudomány könyvészete

Az egyháztörténelem tanulmányozásának jelentősége

Az Ókor

Bevezetés és általános jellemzés

Az ókor fogalma

A keresztény ókor

A kereszténység és a Római Birodalom

A kereszténység földrajzi elterjedése

A keresztényüldözések okai

A keresztényüldözések története

A vértanúk kora

A „konstantini fordulat”

Harcok a hit tisztaságáért – az eretnekségek története

Az első eretnekségek

Tévedések a Szentháromsággal kapcsolatban

A krisztológiai hitviták

A kegyelemtani tévedések

A szerzetesség kialakulása

A keleti szerzetesség kialakulása

A nyugati szerzetesség történetének kezdetei

A nyugati szerzetesség további alakulása

Az ókeresztény irodalom kialakulása

A hittudomány születése, az ókeresztény irodalom kialakulása

A hagyomány tanúi – a legjelentősebb egyházatyák

A Középkor

Általános jellemzés

Elnevezés

A középkor fő színterei

A középkor jellege

A középkor egyháztörténetének áttekintése

Egyéb jellegzetességek

Európa népeinek megtérítése

A kelta népek

A germán népek

A nyugati germánság

Az északi germánság

A szláv népek

A Pápai Állam kialakulása és a császárság felújítása

A Pápai Állam

A császárság felújítása

A középkori császáreszme

Bizánc a középkorban

A képrombolás története

A görög és a latin egyház szétválása

A Bizánci Birodalom sorsa

Mohamed és az iszlám

Mohamed élete

Az iszlám legfontosabb tanításai

Az iszlám elterjedése

A sötét századok (A pápaság a korai középkorban)

Az oligarchák uralma

A német-római császárok fellépése

A kor jellemzése

A sötétség nem volt általános

A pápaság története a virágzó középkorban

Az invesztitúraharc

Harcok a császáreszme miatt

A pápaság hatalma tetőpontján

A harc második szakasza

Avignon és a „Nagy szakadás” (A pápaság a késői középkorban)

VIII. Bonifác (1249-1303)

„Avignon” végzetes következményei

A nagy nyugati egyházszakadás

A keresztes hadjáratok

A keresztes háborúk okai

A keresztes háborúk lefolyása

Egyéb keresztes hadjáratok

A keresztes háborúk mérlege

A lovagi hadviselésről

A lovagrendek

A középkori eretnekség és az inkvizíció

A főbb eretnekségek története

Az inkvizíció

A szerzetesség a középkorban

A középkori szerzetesség jellemzői

A koldulórendek

A szellemi élet a középkorban

A középkori oktatási rendszer

A hittudomány a középkorban

A középkori művészet

Az Újkor

Bevezetés és általános jellemzés

A reformáció okai

A reneszánsz jellemzése

A reneszánsz pápák jellemzése

A reneszánsz pápák kronológiája

Luther

Luther „előélete”

Luther mozgalmának elindulása. Az „esemény”

Luther mozgalmának további alakulása

Luther tanrendszere

A birodalmi gyűlések és a vallásháború

A reformáció Svájcban: Zwingli és Kálvin

Zwingli mozgalma

Kálvin mozgalma

A reformáció elterjedése Európában

Franciaország

Németalföld

Anglia

Skócia és Írország

A skandináv országok

A Trentói Zsinat (1545–1563)

Előzmények

A zsinat szakaszai és munkamódszere

Dogmatikus döntések

Reformhatározatok

A zsinat befejezése

A katolikus megújulás kora

A reformpápák

A reform-püspökök

Új szerzetesrendek, a szerzetesség megújulása

Az újkori missziók

A barokk egyházi élet

A „Hosszú XIX. század”

A felvilágosodás

A fölvilágosult abszolutizmus

A forradalmak kora

A romantika és a katolikus megújulás

A „Kulturkampf”

Az I. Vatikáni Zsinat (1869-70)

Előzmények

A zsinat ügyrendje és lefolyása

A zsinat határozatai

A zsinat befejezése és visszhangja

A „századvég” és a „századelő” pápái

A pápák sora

A modernizmus

Az egyháztörténet néhány fontos eseménye 1914 után (Kiegészítő anyag)

A pápák sora

Az Egyház megújulási törekvései

A magyar egyház története

A kezdetektől az Árpád-kor végéig

A kezdetek

Az egyház megszervezése

Az egyházi szervezet, egyházi intézmények

A szerzetesség

Az Árpád-ház szentjei

A vegyesházi királyok kora

A reformáció és a katolikus megújulás

A reformáció

A katolikus megújulás. Pázmány Péter szerepe

A magyar katolikus egyház története 1711 és 1914 között

Az 1711 és 1790 közötti időszak

Az 1790-1914 közötti időszak

Kitekintés

A magyar egyház helyzete a két világháború között

A magyar egyház története 1989-ig

Függelék

Az egyetemes zsinatok

Az újkor pápái

A II. Vatikánum (1962-65) okmányai

Ajánlott irodalom

Az Egyházi Tanítóhivatal megnyilatkozásai

Egyetemes egyháztörténeti kézikönyvek

Az ókor története

A középkor története

Az újkor története

A magyar egyház története

A szerzetesség története

A szentek élete

Ajánlás

Szüleimnek,

akik első teológiai tanáraim voltak.

Előszó

E jegyzet az egyháztörténelem legfontosabb ismereteit tartalmazza. Az itt leírtak alapját azok az előadások alkotják, amelyeket az Egri Hittudományi Főiskola Váci Levelező Tagozatán tartottam az elmúlt években.

Az egyháztörténelem a jelenlegi tanmenet szerint két félévből áll. Az 1914 óta történtek pedig a nem kötelező, kiegészítő anyagba tartoznak. A jegyzet erről a korról valóban vázlatos, csak a legfontosabb eseményeket említi.

Szintén csak vázlatosan kerülnek bemutatásra azok az ismeretek, amelyek más tantárgyakban részletesen szerepelnek. Ide tartozik az 1914 óta lezajlott események jó része. A jelenkor fontos pápai enciklikáit megismerjük a szociológiában, a biblikumban és az erkölcsteológiában (az utóbbiban például a házassággal és az ökumenizmussal kapcsolatos pápai megnyilatkozásokat). A teológia fejlődése szerepel az alapvető teológiában és a dogmatikában. A megújulási törekvések, az ökumenikus, liturgikus és biblikus mozgalmak is más stúdiumok tárgyai elsősorban. A rendkívül jelentős II. Vatikáni Zsinat tanítását  több más teológiai tárgyból is ismerjük.

A tanulmányok során a jegyzet anyagát kiegészítik az előadások, illetve konzultációk, valamint az ajánlott olvasmányok.

A jegyzet végén található bibliográfia is. De már itt meg kell említeni azokat a szerzőket, akik műveire a tanulmányi jegyzet megírásánál fokozottan támaszkodtam. Ilyenek Török József egyetemi tanár jegyzetei és könyvei, Szántó Konrád könyvei és a PPKE levelező hallgatói számára írt jegyzete. Szintén hasznosak voltak Medvigy Mihály gépiratos főiskolai jegyzetei és előadási vázlatai, valamint Tuba Iván piarista hittanár középiskolai tankönyvpótló jegyzete. A magyar egyháztörténet megírásában a legfontosabbak voltak Hermann Egyed kézikönyve, Bitskey István Pázmány Péterről írt monográfiája, valamint Gergely Jenő és Balogh Margit az újkori magyarországi egyházakról írt könyve. A szerzetesség történetének megírásában figyelembe vettem Vereb Zsolt rendtársam kéziratos tanulmányát.

Könyvet, de tanulmányi jegyzetet sem lehet egyedül megírni. E munkámban többen is segítségemre voltak. Elsősorban azok munkáját köszönöm, akik egy vagy több fejezet megírását elvállalták: Mészáros Gábor és Nagy Attila rendtársam áldozatkészségét. A szövegszerkesztésben oroszlánrészt vállalt Nagy Attila, valamint a húgom, Nemes Rita. A technikai munkákban és a bibliográfia összeállításában segítettek Duka Árpád, Kovács Pál, Sass Attila, Mészáros István és Galaczi Tibor rendtársaim. A szövegszerkesztésben segítségemre voltak még Lobmayer Imre és Oroszi Sándor. Külön köszönöm Bocsa József rendtársam alapos és szakszerű lektori munkáját.

Néhány téma még szükséges lett volna, de az idő sürgetett. Reméljük, hogy a következő kiadásban további fejezetek, némi „szöveggyűjtemény” és egy teljesebb függelék tovább fogja segíteni a hallgatót és az olvasót az egyháztörténelem megismerésében – és megszeretésében.

Vác, 1999. november 1.

Dr. Nemes György Sch. P.

tanár

Bevezetés. Az egyháztörténelem bemutatása

Bár Isten változatlan, tehát nincs történelme, az ó- és újszövetségi választott néphez való lehajolásával belépett az emberiség történetébe. Isten eme szeretetének történetét mondjuk üdvtörténetnek. Az üdvtörténet jelentős részével a biblikum foglalkozik. Az üdvtörténet egy része a Krisztus által alapított Egyház működésének a története: az egyháztörténet. Az utolsó vacsorán Jézus beszél a Szentlélekről. „Kérni fogom az Atyát, és ő más vigasztalót ad majd nektek, az igazság Lelkét, aki mindörökké veletek marad” (Jn 14,16). Az első vigasztaló maga Jézus, a „más vigasztaló” a Szentlélek, aki működik a kegyelemben, a szentségekben és az Egyházban. A tévedhetetlenség az a karizma, amellyel Jézus ruházta fel az Egyházat, hogy garanciát adjon, hogy „nem vagyunk hátrányban” azokkal szemben, akik személyesen ismerték Jézust és az apostolokat.

Az egyháztörténelem szót három különböző értelemben használjuk. Az egyháztörténelem, mint folyamat az Egyház fönnállása óta a benne vagy vele kapcsolatban lefolyt események sorozata. Az egyháztörténet, mint tudomány, az események kutatása a források alapján. Az egyháztörténet, mint tantárgy, a kutatások eredményeinek rendszerbe foglalása, a történetíró céljainak megfelelően. A kutató céljától függ, hogy mit tart lényegesnek, vagy lényegtelennek.

Az egyháztörténelem korszakait a legfontosabb fordulópontok alapján állapítjuk meg. Ám azok megállapítása is függ a történész szemléletétől. Az első nyolc keleti egyetemes zsinatot például még az ókornál tárgyaljuk, bár néhányuk időrendileg már a középkorhoz tartozik. A reneszánsz pápákat viszont, bár időben még a középkorhoz tartoznak, az újkorban tárgyaljuk, hiszen a reformációt készítik elő.

a) A keresztény ókor folyamán az Egyház különválik a zsidóságtól. Kialakítja saját istentiszteleti rendjét, és elhatárolja magát a pogányok erkölcstelen közéleti és szórakozási viselkedésformájától. Ez utóbbinak nagy szerepe van a keresztényüldözésekben. Továbbá megküzd a hit tisztaságáért, végül kereszténnyé teszi a Római Birodalmat. A profán történetírás az ókort 476-tal, a Nyugatrómai Birodalom bukásával zárja. Az egyháztörténeti ókor nagyjából 604-ig, Nagy Szent Gergely pápa haláláig tart.

b) A keresztény középkor folyamán az Egyház megtéríti a népvándorlás új, barbár népeit, és kultúrát ad nekik. Átadja egyúttal az ókorból hozott műveltség számos elemét is. Egységes keresztény szemléletmód alakul ki, a jogalkotás is keresztény szellemben történik. Erre jó példa Szent István törvényalkotó tevékenysége. Bár sok a kollízió a világi hatalommal, a pápai primátus kibontakozik, a pápa valóban kormányozza az Egyházat.

c) A polgári történetírás az újkort a nagy földrajzi felfedezésektől számítja, a kezdőpontot pedig 1500-ban jelöli meg. Az egyháztörténeti újkort nagyjából szintén ettől a kortól, a reformáció elindulásától számítjuk (1517).

A középkorban még egységes kultúra megoszlik, és önállósul. Az Egyház ettől kezdve a vele ellenséges áramlatok hullámverésében tölti be hivatását. Ilyen ellenséges (vagy részben ellenséges) áramlatok: a humanizmus, a hitújítás, a felvilágosodás, a liberalizmus, a szabadkőművesség, a marxizmus, a nácizmus, és – korunkban – a szekularizálódás. Ez utóbbi olyan világot jelent, amely úgy rendezkedett be, mintha Isten nem lenne („szekularizált” világ). Az egyház ebben a helyzetben is az evangéliumot hirdeti, megtérésre hív, a „só és a kovász” szerepét tölti be.

A források típusai

Forrásnak nevezünk minden olyan fennmaradt emléket, amely hozzásegíti a kutatót a múlt megismeréséhez. A történelem forrásai („fontes”, régies magyar kifejezéssel „kútfők”) három csoportba oszthatók.

a) Tárgyi emlékeknek nevezzük azokat az emlékeket, amelyek nem írott vagy szóbeli hagyományokon nyugszanak. A „történelem előtti korból” csak ilyenek maradtak fenn.

b) Fontosak az íratlan hagyományok, amelyek közül legfontosabb maga a nyelv.

c) Az írott források lehetnek vagy elsődlegesek (relikviák), amelyek az élet menetében keletkeztek, vagy másodlagosak (tradíciók), amelyek eleve az utókor tájékoztatására készültek.

Az írott források főbb típusai: az ókorból a papiruszok, pergamenek, cseréptáblák (osztrakonok), feliratos oszlopok (sztélék), valamint a történetírók művei. A középkor fontos forrásai a törvények, oklevelek, elbeszélő források (pl. krónikák, legendák, kolostori évkönyvek, életrajzok), levelek. Az újkor számos forrásai közül fontosak az iratok, röplapok, jelentések, hírlapok, emlékiratok, naplók.

Az írás kialakulása

Az írás közvetlen elődei a kezdeti ősformák: hírnökbotok („megbízólevél”, üzleti szerződés), kagylókötegek („wampum” – az irokézeknél), madzagra kötött csomókötegek („quipu” – az inkáknál). Ide sorolhatjuk az ősember barlangrajzait is, amelyek valószínűleg kultikus célt szolgáltak. A kezdeti ősformák bonyolult gondolatokat még nem tudtak kifejezni.

1) A valódi írás kb. 6000 évvel ezelőtt jelent meg. Különböző fokai vannak.

a) Képírás (piktográfia): ha a jel (tulajdonképpen rajz) több hasonló dolog kifejezésére szolgál, tárgyjelnek nevezzük.

b) A képírás fejlettebb változata a szójel: itt már a jel egy bizonyos hangcsoportot jelez. Jelöli továbbá a hasonló hangzású, de eltérő jelentésű szavakat.

További lépés a szótagjel, amely hasonló szisztémájú, mint a mi képrejtvényeink.

c) A jel később már csak a kezdőhangot jelentette, ez volt a legnagyobb forradalom. Itt jelent meg a betűírás. Jelentősége abban van, hogy körülbelül húszegynéhány jel segítségével minden gondolatot ki lehet fejezni. Bizonyos nyelvekben erre utal a betűk neve (például a görögben az alpha, a héberben az aleph). A héber béth például a házat jelentette eredetileg, de később már csak a kezdőbetűt.

2) Az írás kialakulásának színhelyei

Mezopotámiában az asszír-babiloni írás még szótagírás volt (pl. a Codex Hammurapi), az óperzsa írás azonban már betűírás.

Az egyiptomi írás (hieroglifa) vegyesen tartalmaz szójeleket, szótagjeleket és betűket. A kezdeti, bonyolult írásnak későbbi változatai a papi (hieratikus) és a népi (démotikus) írás. Megfejtője a francia Jean Francios Champollion. Kiindulópontja a háromnyelvű Rosette-i kő.

A szép külalakú kínai írás mindmáig megmaradt szóírásnak.

3) Az európai írás kialakulása

a) A föníciai írás már betűírás volt, a kép még szótag-értékét is elveszítette. Huszonkét mássalhangzót tartalmazott, a magánhangzót nem jelölték. Ezt az állapotot őrizte meg az egyik fejlődési irány, a héber ábécé.

b) A föníciai írást vették át a görögök, hiszen a görög telepeseknek Föníciával kapcsolatuk volt. Így keletkezett a görög ábécé. Itt már magánhangzókat is találunk, a görögben nem szereplő föníciai mássalhangzókat használták erre. A kis- és nagybetűk ismeretlenek voltak, azok a Kr. u. IX. században alakultak ki.

c) A görög írás egyik fejlődési iránya a szláv írás. A morva misszió két görög apostola, Cirill és Metód a Szentírást és a liturgiát szláv nyelvre fordította, és megalakította a görög ábécé kisbetűiből a glagolita ábécét. Tanítványaik térítették meg a bolgárokat. Ők alkották meg a görög nagybetűkből, a glagolita ábécé nyomán a cirill írást. Ennek a missziónak legjelentősebb alakjai Kliment Ohridszki és Naum, akikben a bolgárok kultúrájuk megalapítóit is tisztelik. A cirill írás mai származékai a szerb, az orosz és a bolgár írás.

d) A latin ábécé is a görögből alakult ki, hiszen Itáliában is éltek görög telepesek (Magna Graecia). A betűket először kőbe vésték (lapidáris írás). Kezdetben ez az írás esetlen és merev volt, majd egyre arányosabb és szebb lett. Az emlékműveken díszítőelemként szolgált (capitalis írás). Mivel emlékműveken használták, monumentális írásnak is nevezzük. Csak nagybetűket használtak (maiuscula).

A papiruszon és a pergamenen is ezeket a betűket használták, de a toll vagy az ecset sajátosságai miatt a betűformák változtak. Ilyen írás a capitalis quadrata és a rustica. Kr. után 170 körül alakult ki az íróeszköznek jobban megfelelő unciális írás. A gyorsaság követelménye hozta létre a félunciális írást, ennek folyományaként pedig megjelent a kisbetűs írás (minuscula).

A latin betű egységesítését a Nagy Károly udvarában élő tudós szerzetes, Alkuin végezte el („karoling minuscula”). Ennek további lépése a latin írás, az antiqua.

e) Egy oldalági fejlődés a gót betű, amely egy időben túlsúlyba is került.

A történelem segédtudományai

A segédtudomány a kutató munkát a saját speciális módszerével kiegészíti.

a) A forráskritika azt vizsgálja, hogy a források eredetiek-e, és megbízhatók-e. Fontos módszere a források egymással való összevetése.

b) A paleográfia a régi írások olvasása, megfejtése. Ez a tudomány elsősorban a középkori írásmódot vizsgálja, de tágabb értelemben ide tartozik minden ismeretlen írás megfejtése, például az egyiptomi hieroglifáké, vagy a mükénéi „lineáris B” és a mezopotámiai írások megfejtése.

c) Az oklevéltannak (diplomatica) elsősorban a középkor kutatásában van szerepe. A pecséttan (sphragistica) szintén az oklevelek hitelességét bizonyítja, de a pecsétek önállóan is közölhetnek adatokat. Ide tartozik még az éremtan (numizmatika, a vert és a papírpénzek vizsgálata) és a címertan (heraldika) is.

d) A történeti kutatást segítik egyes természettudományok is. Ilyen például a régi emlékek korának meghatározása. Egy-egy kódexet nemcsak megfejteni, lefordítani kell, hanem az anyagát korban meghatározni. Ez természettudományos feladat. A nyelvészet utal a népek kapcsolatára, de az egyes népek életmódjára is. A néprajz körébe tartozik a tárgyi néprajz és a folklór. Ez szintén utal az életmódra is. Fontos még a történeti földrajz, hiszen az állapotok azóta változtak, és a régészet, amely a régi idők tárgyi emlékeit kutatja.

A történettudomány könyvészete

A könyvészetben eligazító műveket „tájékoztató apparátusnak” is szokták nevezni. Legfontosabb fajtái a direkt apparátus, amely magukat az ismereteket tartalmazza, és az indirekt apparátus, amely az ismeretek lelőhelyeiről ad tájékoztatást (pl. az elsőfokú és a másodfokú bibliográfia).

a) A segédletek elsősorban a „visszakeresést” („utánanézést”) szolgálják.

Ide tartoznak a térképeket és térképvázlatokat tartalmazó atlaszok és a periodizációk, azaz időrendi táblázatok. Ez utóbbiak lehetnek önállók vagy rejtettek (amelyek más műhöz kapcsolódnak).

A lexikonok, enciklopédiák az ismereteket tárgyszavas elrendezésben közlik. Ezek lehetnek általánosak, vagy kifejezetten a történettudományra vonatkozók. A lexikonokhoz hasonlítanak a szótárak, amelyek lehetnek egynyelvűek vagy kétnyelvűek. Az utóbbira jó példa a középkori latinság szótára.

A bibliográfia nem az ismereteket, hanem az ismeretek forrását (azaz a művek könyvészeti adatait) tartalmazza. Szintén lehet önálló vagy rejtett. Minden jelentős műhöz kapcsolódik valamilyen bibliográfia. Az igényesebb lexikonok szócikkeihez is kapcsolódik bibliográfia.

b) A forráskiadások tartalmazhatnak egész forrásokat vagy szemelvényeket akár eredeti nyelven, akár fordításban. Fontos típusai például a facsimile kiadás, a kritikai kiadás (amely valamennyi kéziratot figyelembe veszi, és az eltéréseket lábjegyzetben közli), a szemelvényes kiadás, a billingvis (kétnyelvű kiadás). Tanulmányi célokat szolgálnak a szöveggyűjtemények.

c) A szakirodalom fontos típusai.

A szintézisek, összefoglaló munkák, kézikönyvek: ezek az egész történelmet vagy a történelem egy nagy korszakát tartalmazzák (pl. a Katolikus Egyház története, Magyarország története, Erdély története).

A monográfiák, tanulmányok: résztémákat dolgoznak fel. Lehet önálló vagy folyóiratban megjelenő.

A tankönyvek, ismeretterjesztő művek: a fontosabb eseményeket foglalják össze, pedagógiai célzattal. Az egyetemi tankönyvek néha a kézikönyvek szerepét is betölthetik.

A folyóiratok mélysége a céltól függ (pl. Századok, Történeti Szemle, História, Vigília). Az egyháztörténelem tanulmányozásában a legfontosabbak a teológiai és a történeti folyóiratok.

d) Historiográfiának nevezzük elsősorban a történettudomány, másodsorban a történetírás történetét.

e) Tágabb értelemben a történelem könyvészetéhez tartozik a történelmi vonatkozású és tárgyú szépirodalom is.

A mű fölismerése, illetve bibliográfiai leírása a könyvészet szempontjából fontos adatokat jelöli meg. Ezek a szerző, cím, keletkezési és kiadási adatok, esetleg a sorozati keret (a címoldal alapján). Fontos a mű műfaja és célja, valamint a mű mélysége, azaz „színvonala” (pl. szövegkiadás esetén: válogatás, egyetemi szöveggyűjtemény, egész mű kiadása, fordítás, bilingvis kiadás, eredeti nyelven történő kiadás, jegyzetekkel ellátott kiadás, kritikai kiadás, stb.).

Az egyháztörténelem tanulmányozásának jelentősége

Az egyháztörténet megmutatja, hogy hogyan alakult ki a mai Egyház, hogyan jöttek létre intézményei. Igazán csak azt tudjuk megérteni, és egyúttal megszeretni, aminek a kialakulását is ismerjük. Az egyháztörténet tanulmányozása egyúttal tágítja látókörünket, és objektív szemléletre, elfogulatlanságra tanít. Megismertet a jelentől eltérő emberekkel, viszonyokkal és szellemi áramlatokkal. Az egyháztörténet egyúttal az Egyház isteni eredetének nagyszámú bizonyítékát szolgálja. Rámutat, hogy az üldözésekben és a legválságosabb helyzetekben is teljesítette krisztusi hivatását. Cselekvési mintákat is nyújt, segítséget ad arra, hogy hogyan kerüljük a rosszat és tegyük a jót.

Az Ókor

Bevezetés és általános jellemzés

Az ókor fogalma

Az emberiség történetének őskora, a „történelem előtti kor” az, amelyből írásos emlék nem maradt fönn. Ezt a kort a régészeti leletek alapján tudjuk rekonstruálni. Ilyenek az emberi csontmaradványok és az ember életében jelentős eszközök maradványai.

Az ókor az írás megjelenésével kezdődik. Ez nagyjából egybeesik a városok megjelenésével, a fémművesség kialakulásával, valamint a szervezett társadalom és az állam létrejöttével. Maga az írás is a szervezett közösség létrejöttének következménye. Az államot adminisztrálni kell, másként nem lehet irányítani.

Az ókor jelentős helyei az ókori kelet (Mezopotámia, Egyiptom, Elő-Ázsia, India, Kína), a folyamvölgyi kultúrák. Jelentős az antik Hellász és a Római Birodalom. Az írás feltalálásától a Nyugatrómai Birodalom bukásáig tartó korszakot nevezi a profán történettudomány ókornak.

A keresztény ókor

Isten – bár változatlan – belépett az emberiség történetébe. A kinyilatkoztatás történetét a biblikum tárgyalja. A kinyilatkoztatás az utolsó apostol halálával lezárult. Attól kezdve az Egyház történetével, illetve a kinyilatkoztatást a Szentlélek segítségével magyarázó Tanítóhivatal, valamint a teológiai eszmélkedést formába öntő teológia történetével foglalkozunk.

Az egyház alapítója Jézus Krisztus. Az Egyház alapításának időpontja az első pünkösd, a Szentlélek eljövetele. Jézus egyéniségével és az Egyház alapításával az egyéb teológiai stúdiumok foglalkoznak.

A keresztény ókor tehát az Egyház megalakulásával kezdődik. Az apostolok és utódaik térítő munkája nyomán a kereszténység elterjed a hellénista-római világban.

Az Egyház fokozatosan elkülönül a pogányok és a zsidóság életformájától.

A zsidósággal szemben kialakítja saját istentiszteleti rendjét és szerkezeti felépítését.

Ugyanakkor „elhatárolja” magát a pogány államvallástól, és távol marad a pogányok erkölcstelen közéleti és szórakozási viselkedésformájától. Ezek mind nagy szerepet játszottak a keresztényüldözések kialakulásában.

A kereszténység még az ókor folyamán elnyeri szabadságát, majd nem sokkal később államvallássá lesz.

Megvívja továbbá a küzdelmet a hit tisztaságáért, és a keresztény irodalom és művészet is kibontakozik.

A Római Birodalmat támadó, majd megdöntő barbár népeket is téríteni kezdi. Ez azonban már a keresztény középkor történetéhez tartozik.

A kereszténység és a Római Birodalom

A kereszténység földrajzi elterjedése

Az Anyaszentegyház a harmincadik év pünkösdjén született Jeruzsálemben. Az addig félénk apostolok rendkívüli jelenségek kíséretében megkezdték Jézustól kapott küldetésük gyakorlását. Elsőnek háromezer zsidó keresztelkedett meg. Testvéri vagyonközösségben éltek, magánházaknál megismételték az utolsó vacsorát, de megtartották zsidó vallásukat is.

A főtanács ellenszenve István diakónus meggyilkolásához vezetett (protomartyr). Kitört az üldözés. Ebben élen járt egy fiatal, vakbuzgó írástudó, aki egyúttal görög műveltségű római állampolgár volt: Saul, a későbbi Szent Pál.

Az apostolok szétszéledtek és tanításukra sok pogány is megtért, köztük előkelő emberek. A legnagyobb eredményt a görög nyelvterületeken Szent Pál érte el. Antiochiában nevezték először a hívőket keresztényeknek (Chrisztianoj, Christianus, kresztán, keresztyén, keresztény). Ez azt jelenti: krisztusi, krisztuspárti.

Az apostoli zsinat 50-ben kimondta, hogy a megtért pogányokra nem kötelező Mózes törvénye. Ezzel az Egyház elvben elszakadt a zsidóságtól.

A zsidók templomát 70-ben elpusztította Titus. (Érdekes tárgyi emléke ennek Rómában a Titus-diadalív, amelyen szerepel a hétágú gyertyatartó.) Jeruzsálem helyén Hadrianus császár új várost építtetett (Aelia), ahová zsidó be sem léphetett. Ugyanakkor pogány templomokat emelt a Golgota és a Szent Sír helyére is. Így Róma lett a kereszténység új központja, Szent Péter apostol utódainak székhelye.

Az Egyház csodálatra méltó gyorsasággal terjedt. A zsidók körében terjesztette a prófétai jövendölések beteljesedése, a pogányok körében pedig az apostolok tanúságtétele, a keresztények példás élete, sőt a vértanúk hősiessége is. „Semen est sanguis Christianorum” (a keresztények vére a kereszténység magvetése – Tertullianus). A kereszténység központja 50-ben még Jeruzsálem és Antiochia, 100-ban már Efezus és Róma. 325-ben, a Niceai Zsinat évében pedig már minden harmadik város püspöki székhely volt.

A keresztényüldözések okai

Államellenesség: a keresztények ugyanis elvetették az államvallást, és nem imádták magát az államot sem.

Felségsértés: a császárt nem részesítették isteni tiszteletben.

A kereszténység földalatti mozgalomnak számított. Traianus császár ugyanis betiltotta a hetériákat, vagyis a titkos politikai klubbokat. A keresztények viszont néha katakombákban jöttek össze, és temetkezési társulatnak álcázták magukat.

A kereszténység ártott a pogány papság anyagi érdekeinek.

A keresztényüldözések okai közé tartoztak a rágalmak is. Eszerint gyújtogatók, gyűlölik az emberi nemet (mert ellene vannak a gladiátori és cirkuszi játékoknak, illetve a szemérmetlen színházi előadásoknak), még emberevéssel és vérfertőzéssel is vádolták őket (mert „testvéreknek” szólították egymást).

A keresztényüldözések története

A keresztényüldözéseknek három fő fajtája volt.

a) Nero császár spontán vérengzése volt az első üldözés. A pogány Tacitus is leírja, hogy Nero Róma felgyújtását a keresztényekre fogta, és a pogány csőcselék szórakoztatására látványos kivégzéseket rendezett, amelyre saját kertjét is felajánlotta.

b) Az üldözések másik típusa, amikor tilos volt ugyan kereszténynek lenni, de a hatóságok csak olyan esetekben jártak el, ha feljelentés történt (névtelen feljelentésekkel nem foglalkoztak). Ebben az esetben, ha valakire rábizonyult, hogy keresztény, és hitét nem volt hajlandó megtagadni, azt kivégezték. Ilyen értelemben írt Traianus császár Bythinia kormányzójának, ifjabb Pliniusnak 111 táján. Szabályszerű eljárást kívánt Hadrianus (125 táján) és Marcus Aurelius (177-ben). A fel nem jelentett keresztények tehát szabadon látogathatták az őrizetbe vett későbbi vértanúkat, ajándékot vihettek nekik. Azok viszont ilyen módon leveleket is írhattak (ezzel a lehetőséggel élt például Antiochiai Szent Ignác). Mivel a helytartók tudták, hogy a császárok elsősorban hittagadásokat akarnak, nem kivégzéseket (adófizető alattvalókról volt szó), így nagyon sok keresztényt kínoztak meg, hogy tagadja meg hitét. Septimius Severus (193-211) a zsidó és a keresztény hitre való áttérést tiltotta meg, büntetve az áttérőt és a térítőt is.

c) A rendszeres üldözést Messius Decius (249-251) rendelte el. Itt a hatóság már nyomozott is a keresztények után. Az adónévsor alapján berendelték a gyanúsakat, akiknek pogány áldozatot kellett bemutatniuk. Akik bemutatták, azok erről igazolást (libellus) kaptak. Aki vonakodott, azt hosszas kínzások után kivégezték.

Valerianus császár (257-260) főleg pénzügyi okokból folytatja az üldözést. A papságot, a bírókat és a szenátorokat kényszerítette a pogány áldozatra. Megtiltotta a közösségi kultuszt, elvette a keresztény templomokat és temetőket. Ezután negyven éves vallásbéke következett. Közben a keresztények sokat erősödtek, s a következő üldözésben jobban helyt is álltak. Tevékeny szeretetükkel és türelmükkel a közvéleményt is sok helyütt megnyerték, bár a pogány értelmiség irodalmi harcot folytatott ellenük.

A legnagyobb üldözés Diocletianus császár (284-305) nevéhez fűződik. Ő átszervezte a birodalmat (kialakította a tetrarchia rendszerét), és uralkodásának nagy részében toleráns volt a keresztények iránt. 303-ban, valószínűleg alcsászárának, Galeriusnak a bujtogatására azonban hirtelen megkezdődött a keresztényüldözés. A keresztényeket válogatott kínzások után kivégezték, a hittagadókat pedig szabadon bocsátották. Az üldözés éveken át tartott, és rengeteg áldozatot követelt. Az emberek tucatjával, sőt százával haltak kínhalált egy-egy napon, főleg Egyiptomban. Diocletianus lemondása (305) után az üldözés folytatódott, de a birodalom különböző részein más és más volt a helyzet. Nyugaton enyhébb volt a helyzet, az egyik keleti társcsászár, Maximinus Daia azonban az üldözők legkegyetlenebbike volt. Itt a hatóság már házról házra járt a pogány áldozatok bemutatása végett. Sokan a kegyetlen kínzások elől az öngyilkosságba menekültek.

A vértanúk kora

Az apostolok mind vértanúk lettek. Az egyetlen kivétel Szent János, akit Domitianus (81-96) Patmosz szigetére száműzött. A hagyomány szerint itt írta a Jelenések könyvét.

Az első vértanúk között volt a százhúsz éves jeruzsálemi püspök, Szent Simon, akit Traianus idején feszítettek keresztre. Rómában pedig Antiochiai Szent Ignác püspököt vetették vadállatok elé. Marcus Aurelius (161-180) császár alatt halt vértanúhalált Szent Iustinus, a „filozófus és mártír”, a jeles apologéta.

Septimius Severus (193-211) idején szenvedett vértanúságot Alexandriában Leónidász, Órigenész apja, Karthágóban pedig Szent Felicitász és Perpetua vértanú asszonyok. A Decius-féle üldözés áldozata Szent Fábián pápa. A vértanú pápák közé tartozik I. István (†257) és II. Sixtus (†258). Afrikában a leghíresebb vértanú Szent Cypriánus, Karthágó püspöke, 258-ban. A Diocletianus-féle üldözés legismertebb vértanúi Szent Pongrác, Szent Sebestyén, Szent Ágnes és Szent Marcellinus pápa.

A kínzások és a változatos halálnemek következtében százezrek áldozták fel életüket hitükért. A vértanúk számát illetően biztos adataink nincsenek. Órigenész szerint a III. század közepéig nem volt túlságosan nagy a vértanúk száma. Decius óta azonban a kivégzettek száma rohamosan emelkedett, Diocletianus alatt pedig már tömegkivégzésekre is sor került.

A vértanúk (martyres) iránti tisztelet és a róluk való megemlékezés Rómában a III. század második felében indult el, míg keleten már a II. században. A tisztelet sokféleképp nyilvánult meg. Nevüket bevették az ünnepi naptárba, sírjuknál istentiszteletet végeztek. Akik börtönt vagy kínzást szenvedtek, de nem haltak meg, azokat hitvallóknak (confessores) nevezték. A vértanúk korát a történetírók műveiből és a vértanúaktákból ismerjük.

A katakombák nem az üldözések miatt épített búvóhelyek voltak, hanem föld alatti temetkezési helyek. Az üldözések alkalmával tartottak ott istentiszteletet is, annak azonban a rendes helye akkor is bent a városban, a püspökök vagy a papok házaiban volt. A vértanúk ünnepein a sírjuknál tartották a szentmisét.

A kegyetlen üldözés hatására sokan megtagadták hitüket. Ezeket elbukottaknak (lapsi) nevezték. Ide tartoztak azok, akik bemutatták az áldozatot (thurificati), azok, akik nem mutatták ugyan be, de például vesztegetéssel megszerezték az áldozat bemutatását igazoló iratot, a libellust (libellatici). Szintén hittagadóknak számítottak, akik beszolgáltatták a szent könyveket vagy a szent edényeket (traditores). Nem tekintették viszont hittagadóknak azokat, akik elmenekültek az üldözés elől, és ezzel a remete életforma kialakulásához hozzájárultak.

A hittagadókkal az üldözés elmúltával elég ridegen bántak. Hosszú vezeklés után egyszer, esetleg a halálos ágyon oldozták fel őket. A föloldozás kérdésében Szent István római pápa (†257) és Szent Ciprián karthágói érsek (†258) a mérsékelt álláspontot képviselte. Ennek sajnálatos következménye, hogy a túlzó szigorúak szakadár egyházakat hoztak létre. A harmadik században ilyen volt például a montanistáké és a novatiánusoké, a negyedik században pedig Karthágó környékén a donatistáké.

A „konstantini fordulat”

A birodalom átszervezését már Aurelianus császár (270-275) megkezdte. Ő vette fallal körül Rómát, ezek a máig látható „aurelianusi” városfalak.

Diocletianus a „hagyományos módon”, azaz polgárháborúk után jutott trónra. Azt a rendszert, amit a birodalom átszervezésével létrehozott, a történettudomány „dominátusnak” nevezi. Az uralkodás megkönnyítésére, de a trónviszályok megelőzősére is megalkotta a „tetrarchia” rendszerét, amely szerint a birodalomban két „augusztusz” és két „cézár” uralkodik. Keleten a birodalom székhelye, ahol Diocletianus „Iovius” uralkodott, Nikomédia volt, Galeriusé pedig Sirmium. A nyugati császár (Maximianus „Herculius”) székhelye Mediolanum, a cézáré (Constantius Chlorus) pedig Treviri (Trier). A főcsászárok lemondása biztosította volna azt, hogy az utódlás polgárháború nélkül történjék.

A tetrarchia rendszere azonban „nem vált be”, mert bár Diocletianus és Constantius Chlorus lemondott ugyan, de a családi ház mellőzötteinek sértődése miatt újabb polgárháborúk következtek. Nyugat augusztuszának, Constantius Chlorusnak a halála után a galliai légiók fiát, Constantinust kiáltották ki császárnak. Neki azonban a hatalomért még meg kellett küzdenie Maxentiussal, aki trónkövetelő volt. Az ütközet a Rómától északra lévő, máig álló Milvius-hídnál zajlott le. Mivel római légiók álltak szemben egymással, Constantinus azt a jelet tetette katonái pajzsára, amelyet előzőleg – a hagyomány szerint – álmában látott, a Krisztus-monogramot. A döntő ütközet 312. október 28-án volt, ahol Constantinus győzelmet aratott.

Keleten Licinius legyőzte Maximinus Daiát, és a két győztes Mediolanumban (Milánóban) 313. februárjában értekezletet tartott. Itt a birodalom minden vallásának szabadságot adtak.

A mediolanumi edictum tehát a keresztényeknek teljes vallás- és kultuszszabadságot biztosított, sőt megparancsolta az elkobzott egyházi javak visszaadását, illetve megtérítését. A kereszténység hivatalosan elismert és jogot birtokló vallás lett, sőt nem sokkal később már államvallás.

Harcok a hit tisztaságáért – az eretnekségek története

A kinyilatkoztatás igazságait az Egyház ősidők óta bölcseleti fogalmakkal világítja meg, hogy jobban meg lehessen érteni az egyes hittitkok tulajdonképpeni tartalmát. Ez a teológia tudománya. (Theosz = Isten, logosz = szó, beszéd, tágabb értelemben tudomány). A fogalmi tisztázást a hittudósok végzik, a végső szót azonban az Egyházi Tanítóhivatal mondja ki – a Szentlélek vezetésével, és éppen ezért a tévedhetetlenség igényével. (A pápa tévedhetetlenségének, az „infallibilitas”-nak mibenlétét dogmatikus formában az I. Vatikánum mondta ki. Ugyancsak az a zsinat foglalkozott a kinyilatkoztatással, illetve a hit és az ész viszonyával.)

A magyarázatra irányuló törekvés azonban (először) sokszor tévedésekre vezetett. A tévedéseket nevezzük eretnekségeknek (haireszisz, haeresis). Az, aki eretnekséget tanít, csak akkor válik bűnössé, ha az Egyház helyes tanításának megfogalmazása után is makacsul kitart nézete mellett. Megjegyezzük, hogy az ilyen nem hisz igazán. A tanítvány odaadása nincs meg benne. Ez burkoltan, de esetleg nyíltan is a kevélység bűne, hiszen a saját, elgondolását. ötletét fontosabbnak tartja, mint az Egyház által megfogalmazott pontos tanítást.

Az első eretnekségek

Az első eretnekségek a keresztény és a zsidó vallás elemeinek összeolvadásából keletkeztek. Szintén veszélyes volt a pogány gnósztikus szinkrétista tanítás, amelynek lényege a dualizmus, azaz, hogy a jó és a gonosz két külön világ. A jó a szellem, a gonosz pedig az anyag. Ez a pogány gondolat sajnos hatást gyakorolt a korai kereszténységre. A legfőbb tévedések azonban a Szentháromsággal és Krisztus istenemberségével kapcsolatban keletkeztek. Még az ókor folyamán keletkeztek kegyelemtani tévedések is.

a) A zsidó és a keresztény vallás összekeverése volt az „ebioniták” („szegények”) szektája. Ők Jézus isteni mivoltát tagadták, legfeljebb messiási voltát ismerték el.

b) A dualista eretnekségek közé tartozik a gnószticizmus. Eszerint a létnek két ellentétes princípiuma van, a jó és a gonosz, a fény és a sötétség. Isten az abszolút szellem. A legfőbb rossz az anyag. Az eredeti bűn nem más, mint a szellem összevegyülése az anyaggal. A megváltás pedig a fény kiszabadítása az anyagvilágból, amely a gyakorlatban vagy igen szigorú aszkézisben, vagy pedig az anyagi testet tönkretevő kicsapongás által valósul meg. A gnósztikus tanokat fejlesztette tovább a nagy pogány világvallás alapítója, a perzsa Mani (216-277). Vallása, a manicheizmus szerint a világnak két alapelve van, a jó és a gonosz, s mindkettőnek külön királya is van. Nemcsak legfőbb jó van, hanem legfőbb személyes rossz is. A fény atyja, hogy a sötétség hatalmába került embereket kiszabadítsa, Buddha, Zaratustra, Jézus, majd Mani személyében prófétákat küldött a világba. A Jézus által megígért Szentlélek Manira szállt le, hogy az egész világnak a minden gonosztól megszabadító tudást, a gnózist elhozza. Mani magát a „próféták pecsétjének” nevezte. Az ő tanítása szerint a megváltást csak a „tudás” megszerzésével, illetve a házasságtól, a húsételtől, egyáltalán az anyagvilágtól való tartózkodás által lehet elnyerni.

c) Szintén a dualista eretnekek sorába tartozott Márkión, aki 139 táján érkezett Rómába, hogy ott eszméit hirdesse. Amikor kiközösítették, saját egyházat alapított, amely erőskezű vezetésének következtében gyorsan terjedt. Elvetette az ószövetséget. Szerinte Jahve gonosz isten. Követői, a zsidók üldözték az újszövetség istenét, Krisztust, de mivel ő csak látszattestet öltött magára, megölni is csak látszólag sikerülhetett. A kemény dualizmus testgyűlöleten alapuló erkölcsi szigorúsága sok fanatikus követőt szerzett neki. Nemcsak az ószövetséget vetette el, hanem az újszövetségi könyvek közül is csak Lukács evangéliumát és Szent Pál apostol leveleit fogadta el sugalmazottnak.

d) A korai eretnekségek közé tartozott még a montanizmus. Alapítója egy Montanosz nevű volt pogány pap, aki megkeresztelkedése után eksztatikus, túlfűtött lelkiállapotban prófétaként lépett föl, és azt kezdte hirdetni, hogy Krisztusnak a Paraklétoszra vonatkozó ígérete őbenne teljesedett be. Ő nyitja meg a Szentlélek korszakát az Egyházban. Két követője, Priszka és Maximilla pedig azt állította, hogy eksztázisban rendkívüli kinyilatkoztatást kaptak, mely szerint közel a világ vége, és megkezdődik Krisztus ezeréves országa. Mivel e tanítás szerint Krisztus visszajövetele a küszöbön áll, erre mindenkinek, aki vele uralkodni akar, igen szigorú böjtökkel, a fajfenntartás ösztönének megtagadásával és a vértanúságra való feltétlen készséggel kell készülni. A készület nem tűr semmiféle lazaságot, ezért tilos a második házasság, és az üldözésben elbukottak visszavétele.

Tévedések a Szentháromsággal kapcsolatban

A Szentháromsággal kapcsolatos vitáknak az volt a kiindulópontja, hogy Isten egy, egyetlen, és ugyanakkor három isteni személy is. Hogyan lehet a Fiú istenségének hitét összeegyeztetni azzal, hogy csak egy Isten van. Milyen az Atya és a Fiú, illetve a Szentlélek viszonya?

a) A szubordinacianizmus első képviselője Theodotosz (190 körül). Ő fenntartja az Atya és a Fiú közötti különbséget, de hogy megőrizze Isten egyetlenségét, a Fiút alárendeli az Atyának. Innen az eretnekség neve is.

b) A modalizmus legjelentősebb képviselője Szabelliosz (218 körül). Ő azt tanítja, hogy Isten egy, de három szerepben jelenik meg. Hol Atyának mutatkozik, hol Fiúnak, hol pedig Szentléleknek, amint egy színész is játszhat három szerepben. Szerintük az Atya lett emberré. Így patripassziánusoknak is nevezték őket. Az Egyház elítélte ezt a tanítást. Krisztus isteni, de az Atyától különböző személy.

c) Az ókor egyik legjelentősebb eretneksége az arianizmus. A Líbiából származó, majd Alexandriában működő preszbiter, Ariusz azt kezdte hirdetni, hogy a Fiú nem isteni személy, csak a legkiválóbb szellemi lény, akit az Atya a világ teremtése előtt teremtett. Ez a teremtmény emberi testet vett magára, és benne az Atya lelke a legnagyobb intenzitással működik. Ariusz ügyes propagandával terjesztette tévtanait. Ilyenek voltak a prédikációk, levelek, énekek. „Csattanós” jelszavakat is használt: Jézus szerinte „volt úgy, hogy még nem volt”. Nézetei gyorsan terjedtek, heves vitákat váltottak ki, és megosztották a keleti kereszténységet. Nagy Konstantin, hogy a kereszténység egységét helyreállítsa, összehívta az első egyetemes zsinatot.

Mivel az új főváros, Konsztantinopolisz építkezései még folytak, a zsinatot az akkori fővárosba, Niceába hívta össze. Ezen körülbelül 318 püspök vett részt, amelyen Szilveszter pápa megbízottja, Hosius püspök elnökölt. A zsinat elítélte a tévedéséhez makacsul ragaszkodó Ariuszt, és hitvallást szövegezett meg, amely kimondja, hogy a Fiú egylényegű („homousziosz”) az Atyával. Téves a későbbi fél-ariánus kifejezés, a hasonló lényegű („homoiusziosz”) is. Csak véletlen az „i” betű különbség. (Vö. Nem mindegy, hogy valaki igaz ember, vagy gazember, pedig ott is csak az az „i” különbség van.) A zsinati határozattal azonban sajnos a kedélyek nem nyugodtak meg. Több alkalommal a császárok – éppen az egység vélt érdekében – pártolták az arianizmust. Alexandria püspökét, Szent Athanázioszt például többször száműzetésbe küldték, mert keményen kitartott a niceai dogma mellett. Az arianizmus végleg Nagy Theodóziusz uralma alatt szűnt meg. Nyugaton a niceai dogma legnagyobb védője Szent Ambrus, Milánó püspöke volt.

d) Az arianizmus továbbélése a makedonianizmus volt. Makedoniosz konstantinápolyi püspök a niceai hitvallást elfogadta, de a Szentlélekről azt tanította, hogy kisebb az Atyánál és a Fiúnál, azok szolgája és teremtmény. Ezt a tanítást az I. Konstantinápolyi Zsinat (381) ítélte el, és a niceai hitvallást (Symbolum Nicaenum) kiegészítette. Ez a nicea-konstantinápolyi hitvallás.

A Szentháromsággal kapcsolatos fogalmi meghatározásokban nagy szerepet játszott a három kappadokiai egyházatya, Nagy Szent Vazul (Bazileiosz, Bazil), Nazianzoszi Szent Gergely és Nüsszai Szent Gergely. Nyugaton ezt a tanítást Szent Ágoston fogalmazta meg „De Trinitate” (A Szentháromságról) című művében.

A krisztológiai hitviták

A krisztológiai hitvitáknak az a lényege, hogy Jézus egyetlen személyében hogyan kapcsolódhatott össze az isteni és az emberi természet. Másképp fogalmazva: milyen kapcsolatban volt a Logosz az Atyával egylényegű Fiú, a Szűz Máriától született, meghalt és feltámadt názáreti Jézussal.

a) A dokéták azt tanították, hogy Krisztus embersége csak látszólagos (dokein = látszani). Ennek alapja a már említett dualista szemlélet. Ez ellen a tévtan ellen már az apostoli kereszténység is küzd. Szent János megfogalmazza, hogy „az Ige testté lett” (Jn 1,14). Az egyházatyák pedig felhívják a figyelmet arra, hogy Krisztus testben való eljövetele biztosít arról, hogy a mi testünk is feltámad.

b) Az apollinarizmus Krisztus emberségét csonkítja meg. Szerinte Jézusban az emberi lelket az Ige pótolta. Ezt a téves tanítást az I. Konstantinápolyi Zsinat (381) ítélte el. Tanítása szerint Krisztus teljes ember volt. Van tehát emberi lelke, hiszen az embert emberré a lélek teszi. Ellenkező esetben a Logosz nem embert, hanem hullát vett volna magára.

c) A racionalista szírek Krisztus istenségének és emberségének a kapcsolatát akarták érthetővé tenni. Nesztoriosz (428-ban lett a főváros főpásztora) konstantinápolyi püspök azt tanította, hogy Krisztus két személy, Mária fia és az örök Atya fia, akik csak a szeretetben forrtak össze. Így Mária sem istenanya, csak Krisztus anyja. Ez ellen a tévtan ellen elsősorban Alexandria püspöke, Szent Cirill (Kürillosz) küzdött. Hatására Róma elítélte Nesztórioszt, II. Theodóziosz császár pedig egyetemes zsinatot hívott össze Efezusba (431). Ez a zsinat – viták után – a nesztorianizmust elítélte, szerzőjét számkivetésbe küldte, az addig meghurcolt Cirillt pedig méltóságába visszahelyezte.

A zsinat dogmaként mondta ki, hogy Krisztus egyetlen személy, a személy és a természet fogalmát azonban még nem határolta el. Szintén dogmaként mondta ki, hogy Szűz Mária nem csak „Krisztus anyja”, hanem istenszülő, istenanya, görög szakkifejezéssel theotokosz.

d) A krisztológiai viták azonban nem zárultak le. Az alexandriai iskola ugyanis az említett, elítélt tétellel éppen ellentétes tévedésbe esett. Szerintük Krisztus embersége elenyészett a végtelen istenségében, és így benne már csak egy természet van (monosz phüszisz). Ez az eretnekség a monofizitizmus. Fő képviselője a konstantinápolyi Eutükhész, szerzetes apát. A helyes tanítást vele szemben a pátriárka, Flavianosz vallotta. II. Theodosziosz császár 449-ben Efezusba zsinatot hivatott össze, ahol Eutükhésznek adtak igazat, Flavianoszt pedig számkivetésbe küldték. A zsinatot – ahol fizikai atrocitások is voltak – a pápa „rabló-zsinatnak” nevezte (latrocinium), és természetesen elvetette a határozatait.

A császár halála után utóda, Markiánosz a pápával egyetértésben, 451-ben új zsinatot hívott össze Khalkedónba, amely a mai Isztambul ázsiai részén van. Itt felolvasták Nagy Szent Leó pápa levelét, amelyben dogmaként kimondja, hogy Krisztusban egy személy van két természetben. Ezt hallva a zsinati atyák felállva kiáltották: „Ez az atyák hite, így hiszünk mi mindnyájan. Péter szólt Leó szája által.” Krisztus nem volna igazi ember, ha emberi természete nem volna épségben. Az elítélés azonban nem szüntette meg az eretnekséget. A monofiziták jó része az elítélés ürügyén elszakadt Bizánctól. Ma is létezik monofizita egyház Egyiptomban (koptok, abesszínek).

e) I. Iustinianus (527-565) a legnagyobb kelet-római császár, akinek legalább részben sikerült visszaállítania a birodalom egységét. A vallási egységet is szerette volna megteremteni. Ennek érdekében 553-ban egyetemes zsinatot hívott össze. Ez volt a II. Konstantinápolyi Zsinat. Ez császári parancsra elítélt három nesztoriánus hírében lévő egyházi írót. Mivel ezt az iratot három fejezetbe foglalták, az esemény a „három fejezet vitája” (tria capitula) néven vonult be a történelembe. A monofizitákat azonban ezzel a gesztussal sem sikerült megnyerni. A császárt az a gondolat vezette, hogy a nesztoriánizmus szöges ellentétben van a monofizitizmussal. Ezért járt így el a császár, de kísérlete eredménytelen maradt.

f) A monofizita pártharcok utóélete volt a monotheléta eretnekség. E tanítás szerint Krisztusban csak egy akarat van (monon theléma). Ezt az eretnekséget a 680 novemberétől 681 szeptemberéig ülésező III. Konstantinápolyi Zsinat ítélte el. (A zsinatot a császári palota kupolatermében, a „trulloszban” tartották, innen az elnevezés: „trulloszi zsinat”.) A zsinat dogmaként kimondta, hogy Krisztusban két akarat van, az isteni és az emberi akarat. A két akaratot ugyanaz a személy birtokolja.

A kegyelemtani tévedések

Pelagius (eredeti nevén Morgan) ír szerzetes 300 táján Rómába jött, ahol aszkétikus életével nagy tekintélyt vívott ki magának. Részben a laza erkölcsöket látva (akik tudniillik emberi gyengeségeikre hivatkoztak) fogalmazta meg tanítását, miszerint Ádám bűne csak rossz példa, de nem öröklődik. A kegyelem és a megváltás hasznos, de nem szükséges, a magunk erejéből üdvözülünk. Az új eretnekséget kisarkított és provokatív formában egy Celestius nevű ügyvéd kezdte terjeszteni Észak-Afrikában.

A pelagiánusokat több részleges zsinat is elítélte, de főképp Szent Ágoston vitatkozott velük, mint a kegyelem nagy tanítója („doctor gratiae”). Tanítása szerint a kegyelem megelőzi érdemeinket és oka minden jónak. Ezért a kegyelemért szüntelenül imádkoznunk kell. Szent Ágoston pápai döntést is kieszközölt a pelagianusok ellen. Innét maradt a szállóige: „Roma lucuta, causa finita” (Róma szólt, az ügy be van fejezve).

A pelagianus viták továbbélése a Marseille környékén élő szerzetesek tanítása volt. Szerintük Isten mindenkit üdvözíteni akar, ezért az elégséges kegyelmet mindenki megkapja. Tévesen azonban még azt is tanították, hogy a hit kezdete az ember műve is lehet, a természetes akarat is megteheti az első lépéseket az Isten felé. Ezt az eretnekséget nevezték később szemipelagianizmusnak.

A szerzetesség kialakulása

A keleti szerzetesség kialakulása

A vallásos emberek között mindig voltak olyanok, akik csak Istennek szolgálva akartak élni, ezért a világtól elvonulva csak neki szentelték magukat. A szerzetesi élet alapvonásai megtalálhatók majdnem minden vallásban. A keresztény szerzetesség középpontja Krisztus, és célja, hogy a Krisztus által ajánlott három evangéliumi tanács, a szegénység, a tisztaság és az engedelmesség megtartása által az ember egyre hasonlóbbá váljék Krisztushoz.

A szerzetes intézmény kifejlődésének több állomása volt.

a) Az aszkéták a házaséletről lemondva otthonukban éltek imádságos és önmegtagadó életet. Az evangéliumi tanácsokat nők is követték: a fátyolt viselő szüzek és a jámbor özvegyek.

b) A remete életforma is a szerzetesség közvetlen előkészítője. A remeték (anachoréták, a magánykedvelők) a nagy keresztényüldözések idején lakatlan helyekre menekültek, és ott folytattak aszkéta életet. Különösen Szíria és Egyiptom pusztáin remetéskedtek. Legjelentősebb közülük Remete Szent Pál.

c) A következő állomást a társas remeteség („laura”) jelentette. A kezdő remeték a tapasztaltak kunyhói köré építették a magukét, hogy lelki vezetést kaphassanak. A legnagyobb hatású Remete Szent Antal volt, aki egész fiatalon lemondott örökségéről, egyre messzebb költözött a sivatagba. Körülötte egész remetetelep keletkezett. 365 körül halt meg, körülbelül száz éves korában.

d) A cenobita rendszert („koinosz biosz” azt jelenti, hogy közös élet) Szent Pachomius alapította, aki rövid katonaélete után néhány évig remeteként élt, majd Felső-Egyiptomban, Thebais közelében a hozzácsatlakozó férfiakból közösséget szervezett. Itt a közös élet az általa szerkesztett szabályzat szerint folyt. Ez igen szigorú szabály volt, és egyensúlyt próbált teremteni a közösségi- és a remeteéletmód között. Ezek tehát valósággal „Isten kaszárnyái” voltak. A sok száz szerzetes napirendje kürtjelekhez igazodott. Közös volt a konyha. Egyenruhát viseltek, fogadalmat tettek, elöljáróik voltak. Kemény fegyelem uralkodott, még büntetések is voltak.

e) A családias szerzetesség elgondolója Nagy Szent Bazileosz (Vazul, Bazil) volt. Ma is az ő szabályai szerint élnek a keleti szerzetesek, a baziliták. – A keleti szerzetesség gyakran tévedt szélsőségekbe. Szennyben, koplalásban, álmatlanságban éltek. Gyakran befalaztatták magukat, vagy oszlop tetején, a szabad ég alatt éltek (stiliták). Legjelesebb követőjük, Szent Simeon éveket töltött egy oszlop tetején. Sokan az otthontalanságot választották, és szüntelenül kóboroltak, ami használt a hit terjedésének, de nem a szerzetesi fegyelemnek.

A nyugati szerzetesség történetének kezdetei

Hispániában, Galliában és Írországban bontakozott ki először a szerzetesi élet. Galliában a szerzetesi élet Tours-i Szent Mártonnak a nevéhez fűződik. A pannóniai születésű szerzetes püspökké választása után is szívesen tartózkodott Tours-ban, hogy folytassa remeteéletét.

Mind a galliai, mind az egész nyugati szerzetesség fejlődésére nagy hatással volt Johannes Cassianus. A szkíta származású szerzetes, mielőtt nyugatra került volna, híres remeték tanítványa volt Palesztínában. Innen Egyiptomba, majd Konstantinápolyba ment, ahol Aranyszájú Szent János (†407) diakónussá szentelte. A szent pátriárkának, aki rettenthetetlen bátorsággal ostorozta a császári udvar erkölcsi fogyatkozásait, 404-ben végképp száműzetésbe kellett mennie. Cassianus Rómába távozott, ahol pappá szentelték. 415 körül Massilia (Marseilles) közelében keleti mintára kolostort létesített.

Írországban Szent Patrik honosította meg a monasztikus életmódot, mégpedig olyan sikeresen, hogy halála után 461-ben Írország nemcsak kereszténnyé, hanem kifejezetten szerzetesi országgá alakult. A püspökök is a szerzetes apátok joghatósága alatt állottak.

A nyugati szerzetesség további alakulása

A szerzetesi élet általános nyugati felvirágzásában a sok kiváló egyéniség közül különösen kettő játszott nagy szerepet, Nursiai Szent Benedek és ifjabb Szent Kolumbán.

a) Szent Benedek 480 körül született Nursiában, a mai Norciában, Perugia mellett. Tanulmányait Rómában végezte, majd Subiaco mellett egy barlangban húzta meg magát. Három éven át szigorú vezeklő életet folytatott, majd kolostortelepeket alkotott. A Capua közelében lévő Monte Cassinóra vonult, és ott alapította meg rendje anyakolostorát. Itt írta meg reguláját. Ez a monostori élet alapszabályzata. A nyugati szerzetességre döntő hatást gyakorolt. A szabályzat fontos célként tűzi ki a szerzetesek elé a következőket: az imádságot és a munkát („Ora et labora!”). A Szent Benedek által vázolt életforma lényege a helyben maradás („stabilitas loci”) és az erkölcsi átalakulás („conversio morum”). Ezek a teljes engedelmesség által valósíthatók meg. Az apát teljes hatalommal kormányozza a monostort. Hatalmát azonban nem gyakorolhatja kénye-kedvére. Fontosabb döntésekben ki kell kérnie testvérei véleményét. Különös figyelmességet ajánl a gyengék, betegek, öregek iránt. Nagy figyelemmel van a vendégek irányában is, akik soha nem hiányozhatnak a monostorból. Szent Benedek szabályzatát a csodálatos harmónia jellemzi.

A regula tehát nem jámbor tanácsok gyűjteménye, hanem igazi törvénykönyv, amit a római jogászi szellem és a bensőséges hit összeolvadása jellemez.

b) Ifjabb Szent Kolumbán (543-615) az írországi Bangor kolostorból 590 táján társaival Galliába érkezett, hogy ott Isten országának terjesztésén fáradozzék.  Több kolostort alapított. Amikor az egyházi és világi hatóságok hibáit kezdte ostorozni, az ország elhagyására kényszerült. Először az alemannok körében tevékenykedett, majd a longobárdok országában alapította Bubbio nevű világhírű monostorát. Itt halt meg 615-ben. Jóllehet sokfelé hirdette az evangéliumot és számos monostort létesített, az általa készített regulát – elsősorban annak szigorúsága miatt – csak rövid időre vették át szerzetesei. „Szent Benedek az átlagember teljesítőképességét vette figyelembe, míg Szent Kolumbán követelményeiben alig ismert határt.” (Török József). A Szent Kolumbán által alapított közösségek utóbb Szent Benedek reguláját fogadták el.

Az ókeresztény irodalom kialakulása

Egyházatyáknak nevezzük hitünk legkiválóbb tanúit az első hét évszázadban. Virágkoruk a negyedik században volt. Szent életű remekírók, többnyire püspökök. A legkiválóbbakat közülük egyházdoktor névvel tisztelte meg az utókor. Egyházdoktornak nevezünk sok későbbi szent hittudóst is. Ilyenek például Aquinói Szent Tamás, Liguori Szent Alfonz, sőt VI. Pál pápa óta nők is. Az első kettő Sienai Szent Katalin és Avilai Szent Teréz.

Azokat az írókat, akikkel szemben életüket vagy tanításukat illetően kifogások merülnek föl, egyházi íróknak nevezzük. Ezek közé tartozik Órigenész is, akinek élete bár szent volt, tanításában azonban helyenként tévedések is voltak.

Az ókeresztény irodalommal önálló teológiai tudományág is foglalkozik. Ezt patrológiának nevezzük.

A hittudomány születése, az ókeresztény irodalom kialakulása

1) Az első századforduló íróit apostoli atyáknak nevezzük, hiszen még személyesen ismerték valamelyik apostolt, vagy azok tanítványait. – Tőlük több írás maradt ránk.

Leveleiket felolvasták a liturgiában, hasonlóan az apostolok leveleihez. Így maradt ránk I. Szent Kelemen pápa levele a viszálykodó korinthusiakhoz (96-ból) és Antiochiai Szent Ignác vértanú püspöknek hét levele, amelyet útban Róma felé, a vértanúságra készülve írt (107-ben). A vértanúságot úgy nyerte el, hogy a pogány csőcselék szórakoztatására vadállatok elé vetették. Szintén jelentős az úgynevezett „Barnabás-levél”, amely a második század elején készült, és az ószövetség és újszövetség viszonyáról szól.

2) Szintén az apostoli atyák korában keletkeznek jelképes látomások („apokalipszisek”), Szent János „Jelenéseinek” nyomán. Ezek közül legjelentősebb Hermász „A Pásztor” című műve 140-150 tájáról. Írnak továbbá szabálygyűjteményeket is. Ezek az egyházi jog első emlékei. Ilyen például „A tizenkét apostol tanítása” (Didakhé).

3) A második században az apologéták, vagyis a hitvédők működtek. Képzett emberek voltak, filozófusok vagy ügyvédek. Védőbeszédeket írtak a kereszténység érdekében, vagy párbeszédes vitairatokat (dialógusokat). A legnagyobb közülük Szent Justinus, a „filozófus és mártír”. Kutató görög elméje a kereszténységben nyert megnyugvást. Érte vállalta a vértanúságot is (160 táján). Ránk maradt védőiratában első ízben írja le a római misét, ahogyan a második század közepén végezték.

4) A harmadik század a katekétikai iskolák kora. Itt elsősorban a hitjelölteket oktatták, de fontos céljuk volt a magasabb fokú tudás továbbadása is. A két legjelentősebb katekétikai iskola Alexandriában és Antiochiában volt.

a) Az alexandriai iskolát Démetriosz püspök megbízásából Órigenész alapította 217 körül. Ő a „csodagyerekből lett acélember”, aki hitéért később a vértanúságot is vállalta volna, de kiállta a kínzásokat (†254). – A keresztény iskolákban a filozófia az előkészítő tanulmányok közé tartozott. Minden részlettanulmány a Szentírás „jobb megértését” szolgálta. A tanulmányok csúcspontját a teológia jelentette, amelyet Órigenész „minden tudás forrásának” nevezett. Órigenész írta a kereszténység első nagy teológiai összefoglalását „Perí arkhón” („De principiis”, Az alapvető tanokról) címmel. A nagy mű azonban sajnos nem mentes tévedésektől, például a Fiúnak az Atyával való kapcsolatában az egylényegűség mellett szubordinációs „logosz-tant” is tanított. Leghíresebb műve a Szentírás szövegkiadása, a „Hexapla”. Ebben hat párhuzamos oszlopban egymás mellett található az Ószövetség héber szövege eredeti betűkkel, majd a héber szöveg görög betűkkel átírva, és négy görög fordítás. Ebből sajnos csak töredékek maradtak fenn. A „Septuagintában” (az Ószövetség rabbik által készített görög fordítása) különféle jelekkel látta el azokat a helyeket, amelyek eltérnek az eredetitől. – Órigenész foglalkozott az etikával is, különös figyelmet szentelve a platóni sarkalatos erényeknek (okosság, igazságosság, mértékletesség és lelki erősség), és ötödikként ide kapcsolta a vallásosság erényét.

Az alexandriai iskola jellemző vonásai közé tartozott a Szentírás allegorikus, azaz átvitt értelemben történő magyarázata, valamint a teológiában a spekulatív módszer alkalmazása, elsősorban Krisztus istenségének és emberségének magyarázatában. Az utóbbi irányzat legjelesebb képviselője Alexandriai Szent Cirill püspök (†444).

b) Az antiochiai iskola alapítója a vértanú Lukiánosz (†312) volt. Ennek az iskolának a jellemző vonásai: a Szentírás történeti és szó szerinti értelmezése, a tapasztalati tényekhez való erős ragaszkodás, valamint a racionalista, az emberi észnek minél nagyobb szerepet biztosító beállítottság.

5) A latin nyelvű keresztény irodalom 180-ban kezdődik Észak-Afrikában vértanú-aktákkal. – Legjelentősebb hitvédőik a harmadik században élnek. Minutius Felix legjelentősebb műve az „Octavianus” című párbeszédes vita. Tertullianus védőirataiban egyaránt küzd a pogányság és az eretnekségek ellen. Végül azonban maga is eretnekké vált (montanistává), mert a katolikus Egyházat nem találta elég szigorúnak a visszaeső bűnösök irányában. – Észak Afrikában már 180-ra elkészült az Újszövetség első latin fordítása, az „Itala”. Rómában azonban még 360 táján is görögül miséztek.

A hagyomány tanúi – a legjelentősebb egyházatyák

A nagy keleti egyházatyák

1) Szent Athanásziosz kelet katolikusainak nagy vezére az arianizmus ellen. Ezért ő lett az eretnekek támadásinak a célpontja. A császárral ötször küldették száműzetésbe, életére törtek, de még megérte az Egyház győzelmét (†373). Pásztorlevelein és vitairatain kívül megírta Remete Szent Antal életét.

2) A kappadókiai egyházatyák többek közt a szentháromságtannal kapcsolatos fogalmi tisztázásokban vettek rész.

a) A legjelentősebb közülük Nagy Szent Vazul (görögösen Bazileiosz, 330–379), aki 370-ben lett püspök Caesareában. Rettenthetetlen főpap és nagy szónok, de egyúttal bölcs szervező. Mint metropolita, számos új püspökséget alapított, és azt megbízható embereivel töltötte be, hogy a zsinatokon az ariánus püspökök számát ellensúlyozza. Ő volt, aki véglegesen tisztázott több trinitológiai fogalmat, és így sikerült megadnia a Szentháromság dogmájának végleges megfogalmazását: egy természet és három személy. – Nagy Szent Vazul egyúttal a keleti szerzetesség megalapítója.

b) Nagy Szent Vazul barátja volt Nazianzoszi Szent Gergely (330-390), aki hosszú tanulmányok után rhétor lett. Apja szinte erőszakkal szentelte pappá, majd Vazul a kicsiny Szaszima püspökévé szentelte, amelyet azonban sohasem foglalt el. Szerzetes lett, majd Nagy Theodóziusz hívására elvállalta Konstantinápoly egyházi kormányzását (379). Ellenfelei 381-ben az egyetemes zsinaton megtámadták, hogy a kánonok ellenére elcserélte egyházmegyéjét. Erre lemondott, és némi további kormányzati tevékenység után családi birtokára vonult vissza, és csak az aszkézisnek és az irodalomnak élt. Nagyszerű szónok és teológus volt. A pogány szellemű klasszikusok ellensúlyozására próbálkozott a katolikus szépirodalom megteremtésével. Ő volt, aki a három isteni személy egymás közti különbözőségét a „születetlenség”, a „születés” és a „származás” kifejezésekkel jelölte meg.

c) Nüsszai Szent Gergely (335-395) Vazul testvére volt. Bátyja 371-ben püspökké szentelte. Fontos szerepet töltött be a 381-es zsinaton, amely az „ortodoxia oszlopának” nevezte. Nagy hittudós és misztikus. Szintén a trinitológiai fogalmak tisztázásával szerzett érdemeket.

3) A leghíresebb görög egyházatya Aranyszájú Szent János (Joannesz Khrüszosztomosz, 344-407) volt. Szülővárosában, Antiochiában mint presbyter működött, és szentbeszédei révén csakhamar világhírűvé lett. Arkadiosz császár 397-ben Konstantinápoly püspökévé tette. Itt is rendkívül eredményes munkát végzett. Amikor azonban a császári udvar bűneit is szenvedélyesen ostorozni kezdte, ismételten számkivetésbe küldték. Ott is halt meg. Írásos hagyatéka a legterjedelmesebb az összes keleti egyházatya között. Szentírás-magyarázó beszédei főleg Szent Pál leveleinek magyarázatával foglalkoznak. Jelentős a papságról írt műve is.

A nagy nyugati egyházatyák

1) Szent Ambrus (Ambrosius, †397) római helytartóból lett a nép közfelkiáltására Milánó püspöke. Nyolc nap alatt megkeresztelték és felszentelték.

Nyugaton ő vezette az ariánusok elleni küzdelmet. Mint a niceai hit odaadó és tudós harcosa, egyúttal kiváló szónok és lelkipásztor, Milánót visszahódította az ariánusoktól. Neki köszönhető, hogy az eretnekség az illyriai tartományokban visszaszorult. Nagyszabású egyházkormányzati tevékenysége mellett irodalmi munkásságot is folytatott. Mint író, gyakorlati moralista. Ilyen műve például a papok gyakorlati kötelességeiről szóló „De officiis”. Írt himnuszokat is.

2) Szent Ágoston (Aurelius Agustinus), a keresztény ókor legnagyobb teológusa, 354-ben a numidiai Tagasteban született. Tanulmányainak elvégzése után 384-ben Milánóban szónoklat-tanszéket kapott. Bűnös ifjúkor után bölcseleti tanulmányai, édesanyjának, a pun származású Szent Mónikának az imádságai és Szent Ambrus prédikációi elvezették a kereszténységhez. Vívódásai közepette hangot hallott: „Tolle, lege!” (Vedd és olvasd!). A Szentírást veszi kézbe, a benne olvasott szavak szíven találják, és 387-ben felveszi a keresztség szentségét. 388-ban visszatér szülőföldjére, ahová azonban édesanyja már nem követheti, mert útban hazafelé a Róma melletti Ostiában meghal. Ágoston 396-ban Hippó püspöke lesz, és itt hal meg 430 augusztus 28-án, miközben a várost a vandálok ostromolják.

Rengeteg műve között van egy önéletrajzi írás imádság formájában: „Confessiones” (Vallomások), van történetfilozófiai műve: „De civitate Dei” (Az Isten városa). Igen mély értelműen írt a Szentháromságról is (De Trinitate). Irodalmi harcot folytatott a kegyelemtagadó pelagianusok ellen, és harcolt a szakadár egyházzá alakult, a társadalom békéjét is veszélyeztető észak-afrikai donatistákkal.

3) A nyugati világ legnagyobb biblikusa Szent Jeromos (Hieronymus, 347-420). Életének nagy részét keleten, főleg a Szentföldön, Betlehemben töltötte. Jeromos nyugtalan szellemű, ellenfeleit és kortársai hibáit keményen ostorozó, szigorú aszkéta életet élő hittudós volt. Legjelentősebb alkotása a héber és görög eredetiből készült latin nyelvű szentírásfordítása, a „Vulgata”. (Maga a „vulgata” szó azt jelenti, hogy elterjedt. Sokáig ez volt a római egyház hivatalos szövege.) Jelentősek még egyéb fordításai, szentíráskommentárjai, történelmi, dogmatikus-polémikus jellegű művei.

4) Nagy Szent Gergely pápa (Gregorius, 590-604) bencés szerzetesből lesz Szent Péter utódja. Kitűnő szónok és nagy szentírásmagyarázó, számos homilia szerzője. Zenetudós is, róla kapta nevét a gregorián ének. Jeles egyházpolitikus, az angolok, a nyugati gótok és a longobárdok megtérítője. A szociális igazságosság nagy hirdetője. Tőle származik a híres mondás: „a gazdagok feleslege a szegények jogos tulajdona”. Jelentős szerepe van az erkölcsteológia kialakításában is. Jónéhány, ma már alapfogalomnak számító gondolat tőle származik. Az „utolsó rómainak” vallotta magát.

A Középkor

Általános jellemzés

Elnevezés

Középkornak a Nyugatrómai Birodalom bukásától a nagy földrajzi felfedezésekig tartó korszakot nevezzük. Természetesen más „határok” is húzhatók (pl. 614, Nagy Szent Gergely pápa halála, ill. 1517, Luther fellépése). Ennek az ezer évnek azonban karakterisztikus szerepe van a történelemben.

A „középkor” („medium aevum”, „media aetas”) elnevezést először a reneszánsz korban használták, mégpedig pejoratív értelemben. A reneszánsz ugyanis a „ragyogó ókor” és annak „újjászületése” közötti időt „átmenetinek” és barbárnak tartotta. Szintén negatívnak értékelte ezt a korszakot a reformáció, mert benne a kereszténység megromlását látta. A felvilágosodás viszont éppen a keresztény jelleg miatt ítélte el, és a negatív megítélést egy jelzővel is fokozta: „sötét” középkor.

A negatív megítélésekkel ellentétben a romantika túlzott lelkesedést mutatott a középkor iránt.

A mai – helyes – megítélés nem tagadja le a negatívumokat, de hangsúlyozza, hogy jelentős korszak volt – az egész mai európai civilizáció ezen épül.

A középkor fő színterei

A középkornak három fő színtere van.

a) Bizánc egyenes folytatása az ókornak, a még ezer évig fennálló Keletrómai Birodalom folytatása. Kultúrája görög nyelvű. A bizánci kultúrával szoros kapcsolatban van a kelet-európai fejlődés. A szláv népek nagy része például a kereszténységet keleti formájában veszi fel.

b) A középkori kultúrkör további része az arab világ. Az iszlám az arábiai félszigetről indul el, és meghódítja egész Észak-Afrikát, sőt hosszú időre az ibériai félszigetet is. Ennek a kultúrának a nyelve az arab.

c) A középkor harmadik fontos színtere a latin nyelvű nyugat-európai kultúrkör.

A középkor jellege

Az ókori római kultúra tengeri jellegű volt. Jelszóvá vált, hogy „navigare necesse est, vivere non”, hajózni kötelező, élni nem feltétlenül. Ezzel szemben a középkori kultúra szárazföldi jellegű volt, a gazdaság legjelentősebb területe a mezőgazdaság, a tulajdon legfőbb formája pedig a föld.

A feudalizmus kialakulásakor nagyon sok negatív jelenség volt: a külső támadások, a belső viszályok és a műveltség hanyatlása („sötét századok”). Mégis pozitív korszakról beszélhetünk, hiszen a fejlődésnek nagyobb lehetősége adódott. Ez pedig a neves történész megfogalmazása szerint a „mezőgazdasági siker” (F. Braudel). A termelésben jelentős szerepe volt a talajpihentetésnek, amelyet olyan fontosnak tartottak, hogy ínséges esztendőben sem tekintettek el tőle. (Ezek: a legelőváltó, a kétnyomásos, a háromnyomásos művelés, illetve a kora újkorban Németalföldön a vetésforgó). Fontos fogalmak: ager (bevetett föld), saltus (ugar), silva (erdő).

A profán történetírás a középkort három korszakra osztja.

A korai feudalizmusban alakulnak ki a feudális viszonyok. Itt még az ipari termelés is a birtokokon folyik (vö. karoling kapitulárék).

Az érett feudalizmus (a „nagyközépkor”) a feudális termelési mód virágkora. Itt már megjelennek a városok és a céhes ipar, önálló osztályként pedig a polgárság. Önálló tevékenység lesz a kereskedelem és az ezt szolgáló hajózás. A Földközi tengeri hajózást nevezi a történettudomány levantei néven, az északit pedig a Hanza városok szövetségének.

A hanyatló feudalizmusban már a kapitalista termelési viszonyok kezdetei jelennek meg.

A középkor egyháztörténetének áttekintése

a) A középkor egyháztörténetének fontos szereplői részben régi szereplők új szerepben, részben pedig teljesen új szereplők. Régi szereplők új szerepben: a pápaság, mint politikai hatalom (a Pápai Állam kialakulása), a római császárság, mint keresztény méltóság, és Bizánc, mint Róma ellenfele. Új szereplők a népvándorlás népei, akik felveszik a keresztény hitet, és feudális államokat alakítanak, valamint az arabok és a törökök, vallásuk az iszlám.

b) A történés főága nagyrészt a virágzó és hanyatló középkorra esik. A folyamat politikai, szellemi és erkölcsi mélyponton kezdődik. A felemelkedés kezdetét egy nagy pápa-egyéniség, VII. Gergely eszméi jelzik. Programját nagy pápa-utódai győzelemre viszik, és a XIII. század a középkor csúcspontja lesz. A középkor legnagyobb pápa-egyénisége III. Ince. Utána bomlási folyamat kezdődik, s ezt már VIII. Bonifác erős egyénisége sem tudja feltartóztatni. A történés újabb mélyponton ér véget.

c) A középkor jellegzetes mozgalmai a keresztes hadjáratok, a szerzetesi élet új, korszerű formái, a középkor jellegzetes eretnekségei, és az ellenük szervezett inkvizíció.

d) A tudomány és a művészet is jelentős volt a középkorban.

A tudomány központjai az egyetemek (universitas) voltak. A szellemi élet és a lelkiség nagy irányzatai a skolasztika és a misztika. A középkor jelentős művészeti irányzatai a romanika és a gótika.

Egyéb jellegzetességek

Jelentős volt a középkorban a technika fejlődése is. Ezt segítette elő például a céh-rendszer, amely a jó minőségű áruk termelését és az ismeretek átadását biztosította. Vázlatosan megemlítjük a technika legfontosabb vívmányait. A vízikerék lehetővé tette a gabonaőrlés és bizonyos ipari munkák gyorsítását. Fejlődött a vasipar és a haditechnika. Egy középkori lovag páncélruhája például nemcsak hadiipari, hanem technikai remekmű is volt. Később, a tűzfegyverek feltalálása után viszont a lovagi fegyverzet vált feleslegessé, illetve elavulttá.

A lábító (pedál) alkalmazása szintén jelentős volt a rokka, a fazekaskorong, a szövőszék és az esztergapad használatánál.

A hajózást segítette a kormánylapát és az iránytű feltalálása.

Fontos lépéskő volt azt óra megalkotása.

A szellemi életet segítette a papírgyártás kialakulása (XII. század), és még inkább a szedésnyomás (Johann Gutenberg) feltalálása. Az 1500-ig megjelent könyveket ősnyomtatványoknak (incunabulum) nevezzük. Az ősnyomtatványok külleme kezdetben azonos volt a kódexekével. A díszes kezdőbetűket (iniciálé) sokáig kézzel rajzolták be a nyomtatott könyvbe.

A középkor fontos jellegzetessége a városfejlődés. A városok jelentős kereskedelmi útvonalak, folyóátkelőhelyek kereszteződésénél jöttek létre. Ide költözik az ipar is. Így jön létre a középkori város. A város (civitas, castrum, burgus) lakója a polgár (burgensis, borghese, bourgeois). A városlakók célja a felszabadulás a feudális függés alól.

Az elért jogok: önkormányzat, vásártartás, fegyveres erő. A várost városfal veszi körül, amely egyúttal jogi határ is. A városok felépítése jellegzetes, egyúttal szimbolikus jellegű. Fontos a főtér a piaccal, a vásárcsarnok, a városháza (általában toronnyal – „várostorony”) és a katedrális, amely a polgárság gazdagságát is jelképezi. Szép, kőből épült, sokszor emeletes házak övezik a szűk sikátorokat, a higiénia azonban hiányzik. Ennek következményei a járványok.

Európa népeinek megtérítése

A kelta népek

Európa kelta népei még a germán hódítás előtt, a római korban kereszténnyé lettek. Az első püspökségek még az üldözés idején, a konstantini kor előtt létrejöttek.

A gallok nagy apostola Szent Márton volt a IV. században. A pannóniai Sabariában született. Szülei akarata ellenére lett hitjelölt, és mint katona került Galliába. Itt lett klerikussá, és mint Tours városának püspöke halt meg (400 táján). Ő az első szent, akinek halála napját ünnepelték, noha nem volt vértanú.

Az írek apostola Szent Patrik (385-461) püspök. Írországban a kereszténységgel együtt a szerzeteséletet is meggyökereztette. Ő változtatta a „zöld szigetet” a „szentek szigetévé”. Sajátos szerzetesi hierarchia jött létre. A püspökök is alá voltak vetve az apátoknak.

A skótok megtérítője az írországi Szent Kolumba (563 körül).

Britannia kelta őslakói jóval az angolszász hódítás előtt felvették a keresztény hitet.

A germán népek

A germán népvándorlás nyomán először barbár királyságok jöttek létre. Minden barbár állam felnéz a megbuktatott rendszerre. Felhasználja intézményeit és műveltségét. A feudális államok kialakulása már a második lépés volt.

A keleti germánok

A germánság első hulláma a kereszténységet – az akkor éppen ariánus Bizánc hatására – ariánus formában vette fel.

1) A vandálok végigpusztítva Európát Észak-Afrikában alapítottak királyságot, rettegésben tartva a katolikus lakosságot. Uralmukat Iustinianus számolta föl (533).

2) A gótok a Balti tengertől húzódtak a Fekete tenger tájékára. A Kelet-Római Birodalomban ariánusokká lettek. Wulfila püspökük lefordította a Szentírást. Ez az első gót nyelvemlék.

a) A gótok egyik része, a nyugati gótok (visigotes), Európát végigpusztítva a Pireneusi félszigetre húzódott, s ott alapított királyságot. Központjuk Sevilla. Sokáig ragaszkodtak az arianizmushoz, és üldözték a katolikus őslakosságot. A VIII. század elején katolikussá lettek, összeolvadtak az őslakossággal. Így a mai spanyol nép alapját képezték. Uralmukat a 711-es arab betörés semmisítette meg.

b) A keleti gótok (ostrogotes) birodalmát Itáliában Nagy Theoderik király hozta létre Ravenna központtal. Halála után a birodalmat Iustinianus császár döntötte meg (555).

c) A longobárdok királysága Észak-Itáliában állt fönn. Központjuk Pavia. Ariánus hitből katolikussá térésük Nagy Szent Gergely pápa (†604) érdeme. Szintén nagy érdemei vannak Theodolinda királynőnek, aki egymás után két királynak volt a felesége, és ő kapta ajándékba Nagy Szent Gergely pápától a lombard vaskoronát. – A longobárdok uralmát Nagy Károly semmisítette meg (774).

3) A burgundok Galliában telepedtek le. Előbb ariánusok, majd katolikusok lettek, önállóságukat azonban elvesztették. Beleolvadtak a Frank Birodalomba.

A nyugati germánság

1) A frankok Galliában telepedtek le. A Meroving dinasztiából származó Klodvig (481-511) királyuk hatására tértek meg 496-ban. A megtérés részben a király feleségének, Klotildnak, részben a reimsi püspöknek, Szent Remigiusnak a hatására történt. Így megindulhatott a gallo-román őslakosságnak és a frankoknak összeolvadása, és egységes néppé alakulása.

2) Britanniában a vad angolszász törzseket ellenségesen fogadta a keresztény őslakosság, így nem is tértek meg. Nagy Szent Gergely pápa utasítására Szent Ágoston apát vezetésével egy egész bencés apátság szállt partra Kentben. Ethelbert király, akinek a felesége, Berta már keresztény volt, 597 pünkösdjén keresztelkedett meg. Szent Ágoston lett Canterbury első érseke.

A brit és az angolszász egyházszervezet több mint száz évig külön működött, s csak a VIII. század elején egyesültek. Az őslakó britek és az angolszászok összeolvadásából jött létre az angol nép.

3) A német törzseket egy angol szerzetes, Szent Bonifác térítette meg. A pápától kapott megbízatás alapján megszervezte a német püspökségeket, s kolostorokat alapított (VIII. sz.). Térített a vad frízek között is, s az ő kezükből szenvedte el a vértanúhalált (754). – A legvadabb germán törzset, az Észak-Németországban élő szászokat Nagy Károly fegyverrel törte meg. Ennek hatására felvették a kereszténységet, és kialakult az egyházi szervezet (782).

Az északi germánság

1) A skandináv népek egy része elhagyta hazáját és kirajzott Európába (normannok = északi emberek). Először rabolva, pusztítva fenyegették Európát (vikingek, varégok), majd több helyen letelepedve összeolvadtak a lakossággal (pl. Normandiában, Angliában, Szicíliában, az oroszok között). Benépesítették Izlandot és a skót szigeteket.

2) Az otthon maradt skandinávok első nagy térítője Szent Anszgár (†865) hamburgi érsek volt. Az eredmények itt nagyon lassan bontakoztak ki.

Skandinávia igazi apostolai a királyok lettek, akik azonban a kisebbségbe szorult pogányok ellenállása miatt valamennyien vértanúságot szenvedtek.

a) A dánok megtérése Szent Kanut (†1035) nevéhez fűződik. Első érsekségük Lundban alakult meg 1104-ben. Ez a mai Svédország területén van.

b) A norvégok térítő királya Szent Olaf (Olaf Haraldson, †1030). Első érsekségük Nidarosban, a mai Trondheimben volt.

c) A svédek térítő királya Szent Erik volt (†1160). A finnek megtérését templomok építésével és svédek betelepítésével segítette. Érsekségük színhelye az ősi pogány főszentély helyén, Uppsalában van 1164 óta.

A szláv népek

A szlávok őshazája a Kárpátoktól északra terült el, a Dnyeper és az Odera között. Innét szivárogtak szét, és jelentek meg a Kárpát-medencében és a Balkánon.

1) A horvátokat latin papok térítették meg 680 táján, így a nyugati kultúrába kapcsolták be őket.

2) A szerbeket viszont a bizánci császárok vették rá a keresztény vallás elfogadására: Hérakleitosz császár (610-641), majd a pogányságba való visszaesésük után újra: I. Bazileiosz (867-886).

3) A csehek a frank birodalom hűbéresei lévén a német papok révén kapcsolódtak bele a latin kereszténységbe. A pogány szokások csak lassan enyhültek meg. Szent Vencel uralkodó herceget saját testvéröccse gyilkoltatta meg 929-ben, hogy a trónra jusson. A regensburgi püspök nagylelkűsége folytán Prága 973-ban püspöki székhely lehetett. Az első püspök (Thietmar) még német volt, de utódja már a cseh főnemesi származású Szent Adalbert lett.

4) A lengyelek hercege először frank hűbéres volt. Itt is német papok térítettek, majd csehek is. Különösen szép eredményeket ért el Szent Adalbert prágai püspök. A kereszténység felvétele a Piast dinasztiából származó Mieszko nevéhez fűződik (966). Fia, Vitéz Boleszláv kivívta a függetlenséget. 1025-ben királlyá koronáztatta magát. A lengyel egyház központja Gniezno lett.

5) A morvák nagykiterjedésű birodalma Brünntől a Balaton déli részéig terjedt. Több fejedelem is parancsolt benne. A térítést német papok kezdték. Nyitrán Pribina fejedelem uralkodott, aki ott templomot épített. A Morva-folyó völgyében uralkodó Rasztiszláv lerázta a frank-német hűbéri igát, és birtokába vette a nyitrai fejedelemséget is. Ezért Bizáncból kért térítőket. A bizánci császár a Thesszalanikiből származó görög testvérpárt, Cirillt és Metódot küldte a szláv misszióba. Ők lefordították szláv nyelvre a Bibliát és a liturgiát. Megszerkesztették a görög alphabetumból a glagolita abc-t. Metód 885-ben, a morvaországi Velehrádon halt meg.

6) A bolgárok eredetileg török nép, amely azonban egészen elszlávosodott a balkáni népek új hazájában. A bolgárok térítője – társaival együtt – Ochridai Szent Kelemen volt. Ő és társai (Száva, Górazd, Naum, Angelaríj) Cirill és Metód tanítványai voltak, de a német papok a morva misszióból kiutasították őket. Kelemen – akiben a bolgárok kultúrájuk megalapozóját is tisztelik – a bizánci liturgiát fordította le szláv nyelvre. Ő a glagolita betűrendszerből alkotta meg az új, cirill írást. Ennek származékai a mai orosz, szerb és bolgár írás. A megtérés I. Mihály fejedelem idejében történt (865).

Az államalapítás után Kardam kán (777-802) hozta létre az egységes államot. Uódai Krum (803-814) és Omurtag (816-831) voltak. A főváros ekkor Pliszka volt. A kereszténység felvétele után a virágkor Simeon cár (893-927) idejére esik. Óriási hódítások történnek Bizánc kárára. A főváros ekkor Preszláv. Utóbb viszont Bizánc hódít a bolgárok kárára. A még meg nem hódított területet „nyugati bolgár államnak” nevezzük. Ennek fővárosa Ochrida, legjelentősebb uralkodója Sámuel cár (972-1018). A bukás után bizánci uralom következett (1018-1185). A felszabadulás utáni „második birodalom” fővárosa Veliko Tarnovo. Utána pedig a bolgár történelem leghosszabb és legsötétebb korszaka következik, a török iga (1396-1878). Az utána következő korszak fővárosai (napjainkig): Vidin, Plovdiv, Szófia.

7) Az oroszok állama két központ, Novgorod és Kijev körül alakult meg, részben a kalandozó és letelepülő normannok (varégok) vezetésével. A novgorodi Rurik öccse, Oleg elfoglalta Kijevet és az egyesített terület fővárosává tette. Az oroszok megtérítője Apostoli Vladimír (980-1015) fejedelem. Felveszi a keresztséget, népét bevezeti a bizánci műveltségbe, és szilárd állami szervezetet hoz létre. Feleségül veszi a bizánci császár nővérét, Annát. Államát központjáról Kijevi Rusz néven nevezzük.

A Pápai Állam kialakulása és a császárság felújítása

A Pápai Állam

A középkortól a római püspök nemcsak az egyház legfőbb pásztora, hanem egyúttal egy közép-itáliai állam uralkodója. A pápaságnak ez a világi hatalma a Pápai Állam, amely több fokozatban alakult ki. Területe Közép-Itáliában van, és ez a terület a középkor során állandóan változott. A Pápai Államnak nagy szerepe lesz a középkor, sőt még a kora-újkor történetében is. Ennek a kialakulásnak a legfőbb pontjait tekintjük át.

1) „Patrimonium Petri” (Szent Péter öröksége)

Nagy Konstantin adománya óta a pápa Itália legnagyobb földbirtokosává vált, földesúri jogokat gyakorolt, még Szicíliában és Észak-Afrikában is. Erkölcsi tekintélye szociális tevékenysége nyomán egyre nőtt, de ezzel még nem lett államfő. Az akkoriban elterjedt mondás szerint „Patrimonium Petri – Patrimonium pauperum” (Szent Péter öröksége – a szegények öröksége).

2) „Ducatus Romanus” (Római Fejedelemség)

A római császár Bizáncból tehetetlen volt az Itáliát elözönlő barbár népek támadásaival szemben, csakúgy, mint helytartója, a ravennai exarcha. Ehhez járult, hogy Izauri Leó császár emelte az adókat, és képromboló rendeletét Itáliában is végre akarta hajtani. A bizánci hivatalnokok romlottsága és az adóterhek növekedése fokozta az itáliai lakosok kiábrándulását a keleti császárok uralmából.

A pápa viszont több ízben is megvédte Rómát az új rablónépek zsákmányolása idején. Nagy Szent Leó (440-461) rávette Attilát, hogy tartózkodjék Róma elfoglalásától, majd Genzerich vandál királyt, hogy kímélje a lakosság életét és a szent helyeket.

Nagy Szent Gergely pápa (596-604) a keleti „egyetemes pátriárka” hivalkodásával szemben felvette a „servus servorum Dei” címet. Az egyre növekvő birtokokon fejlett gazdálkodást vezetett be, melynek jövedelméből nemcsak az egyházkormányzat kiadásait és Róma védelmét tudta fedezni, hanem bőven jutott a szegények gondozására is. Ez is növelte a pápaság erkölcsi tekintélyét.

A VIII. század elejétől Rómának és környékének a népe a pápát tekintette politikai fejének. A pápák viszont elkezdtek pénzt veretni számukra, elsőként III. Gergely (731-741) és Zakariás (741-742). Rómát és környékét „Ducatus Romanus” néven nevezték.

3) „Donatio Pippini” (Pipin adománya)

A pápaság a longobárdok terjeszkedő politikája miatt a keresztény frank királyság királyai helyett ténylegesen uralkodó majordomusaitól, Martell Károlytól és Kis Pippintől (Pépin le Bref) kért segítséget. Az utóbbi pápai szentesítéssel szeretett volna a frank trónra jutni (az elerőtlenedett Meroving dinasztia helyett) és pápai helyesléssel királlyá koronáztatta magát (751).

II. István pápa (752-757) szintén a longobárd veszély hatására Kis Pippinhez utazott, és megismételte a királyi felkenést (Saint-Denis apátság, 754).

Kis Pippin felszabadító sereget vezetett Itáliába, és a meghódolt területeket a pápának adományozta: a Ducatus Romanust, a ravennai exarchátust, és még öt várost az Adria mentén. Ez az úgynevezett Pentapolis (olaszul Marche): Ancona, Pesaro, Fano, Rimini, Senigaglia.

Az adománylevelet és a városok kulcsait Szent Péter sírjára tették. Így keletkezett 756-ban a Pápai Állam. Ennek területe tehát Közép-Itáliában volt, és az idők során többször változott. 1870-ben az olasz egységmozgalom, a „risorgimento” nyomán szűnt meg, majd 1929-ben szimbolikus területen visszaállították („Citta del Vaticano”).

4) Nagy Károly frank király megismételte atyja adományát, a pápa viszont 800 karácsonyán a Szent Péter bazilikában római császárrá koronázta. Ez a császárság felújítását jelentette.

A pápa lelki, azaz egyházfői hatalma a Szentíráson alapul (vö. Mt 16,18, Jn 21,15-17). Ennek gyakorlati kibontakozása szintén erre a korra esik. Már Nagy Szent Leó (440-461) megfogalmazta, hogy a világi kormányzati hatalom (principátus) mellett lelki principátusra is szükség van a birodalomban. A pápa fellebbezéseket fogadott el az érsekek ítéletei ellen, az érsekektől hűségesküt kívánt, és összehívta a nyugati egyház zsinatait. A pápai központi teljhatalom első nagy képviselője Nagy Szent Miklós pápa (I. Miklós, 858-867). A pápa azonban általában a környékbeli püspökökkel, később a kardinálisokkal egyetértésben, kollegiálisan gyakorolta a főhatalmat. – A pápai főhatalmat (primátust) dogmatikus pontossággal az I. Vatikánum (1870) határozta meg.

A császárság felújítása

A római Gallia területén letelepedett frankokat a kereszténységet felvevő Klodvig egyesítette. Megteremtette a közigazgatást, törvényeket hozott. Klodvig egyik elődjének (Merovechnek) nevéből származó Meroving dinasztia azonban elerőtlenedik. A trónviszályok és pártharcok jóvoltából véres, sötét korszak következik (vö. Brunhilda, Fredegonda).

A tényleges hatalmat nem a király, hanem az udvarnagy (maior domus, majordomus) birtokolja. A legjelentősebb udvarnagyok: Heristali Pipin, Martell Károly és Kis Pipin. A majordomusok szerepe főképp abban mutatkozott, hogy ők védték meg a birodalmat a betörő araboktól, akik addigra már egész Hispániát elfoglalták. Martell Károly 732-ben Poitiers-nél szétzúzta az arab támadókat, és ezzel megmentette Európát az arab inváziótól.

Martell Károly utóda, Kis Pipin – mint láttuk, pápai jóváhagyással –, kolostorba záratta az utolsó, tehetetlen Meroving királyt, III. Childerichet. Aztán királlyá kenette magát. Így a frank királyság a pápaság védelmezőjévé vált.

Kis Pipin fia, Nagy Károly (768-814) több mint ötven hadjáratban hatalmas birodalmat kovácsolt össze, amelynek határa a Pireneusok, az Atlanti-óceán, az Északi- és a Keleti tenger, az Elba és Dél-Itália volt. A hódítások – többek között – a longobárdok, a szászok és az avarok kárára történtek. Birodalmának központját Párizsból a mai Németország területére, Aachenbe helyezte.

Művének betetőzéseként Nagy Károlyt a pápa (III. Leó, 795-816) Rómában, 800 karácsonyán római császárrá koronázta. A császárság felújítását Bizánc ellenséges lépésnek tekintette, de mégis kénytelen volt elismerni. Ezt I. Mihály bizánci császár tette meg az aacheni szerződésben, 812-ben.

Nagy Károly a központi hatalom megszervezése és a császárság felújítása mellett gondolt a műveltségre is. A közigazgatásban teljessé tette az írásbeliséget, és tudósokat gyűjtött udvarába. Ezek legjelentősebbjei az angolszász származású Alkuin (költő, teológus, az aacheni főiskola vezetője, a császár egyházi tanácsadója), Paulus Diaconus, a longobárd történetíró, Einhard (a Vita Caroli Magni szerzője) és Nithard történetírók. Iskolákat alapított a klérus művelésére, fellendítette a könyvmásolást. Sokat adott a pontosságra (a szövegromlás ellen), és figyelme volt az olvashatóságra (Karoling minuszkula). Jelentős építkezéseket is folytatott (templomok, kastélyok). A korszakot a történettudomány „Karoling reneszánsz” névvel illeti.

A középkori császáreszme

A középkori császáreszme különbözött az ókoritól.

a) Az ókori császáreszme szerint a római császár az egész világ ura, aki természetesen a pápát is alattvalójának tekinti.

b) A középkori császáreszme szerint a kereszténységnek, a „Respublica Christiananak” két feje van: a lelki és a világi. – A pápai párt álláspontját hasonlatokkal világította meg, amelyeket azonban nagyon komolyan vett. Eszerint a két hatalom úgy aránylik egymáshoz, mint a lélek és a test, mint a Nap és a Hold. Szent Bernát (†1153) egyháztanító szerint Krisztus jóváhagyta, hogy Szent Péternél két kard legyen (Lk 22,38). Eszerint övé ezen a földön a lelki és a politikai hatalom. A lelki hatalmat személyesen gyakorolják Szent Péter utódai, a politikai hatalmat azonban kikölcsönzik a világi fejedelmeknek, de vissza is vonhatják, ha azt a fejedelem nem a pápa szándéka szerint gyakorolja. – A császári párt legnagyobb ideológusa Dante (†1321) volt, aki szerint a politikai hatalom nem származhat az Egyháztól, hiszen a Római Birodalom régebbi, mint a kereszténység.

c) A középkor folyamán a pápaság és a császárság olykor szövetségben voltak egymással, máskor pedig kemény harcot folytattak egymás ellen.

Bizánc a középkorban

A római császárok már a dominátus zavaros idejében, részben a barbár fenyegetések hatására a jobban védhető keletre tették át a birodalom központját (Nikomédia, Nikaia, Constantinopolis). Bizánc tehát nem más, mint a Római Birodalom keleti felének továbbélése majdnem ezer éven át. A birodalom kettészakadása (395), majd a Nyugatrómai Birodalom bukása (476) után a bizánci uralkodók az egész (volt) Római Birodalom urának tudták magukat, de ennek nem voltak képesek érvényt szerezni.

A birodalom egyesítésének egyetlen bíztató kísérlete Iustinianus (527-565) császár nevéhez fűződött. Ő megerősítette a birodalom keleti határait. Megpróbálta visszafoglalni a nyugati területeket. Hadvezérei (Belizár és Narzesz) megdöntötték a vandál (533) és a keleti gót (555) fejedelemséget. Hódításai azonban nem maradtak tartósak. A császár nagy érdeme viszont a jog kodifikálása („római jog”), és a régi, konstantini bazilika helyén fölépített új, gyönyörű Hagia Sophia. Állítólag így kiáltott föl: „Salamon, legyőztelek!”.

A ravennai exarcha és a bizánci tisztviselők arroganciájukkal ellenszenvet keltettek maguk iránt az itáliai népekben, ellentétben a pápasággal, amelynek folyamatosan nőtt az erkölcsi tekintélye.

A keleti és a nyugati egyház szokásai már az első ezer évben különböztek. Noha feszültségek akkor is voltak, a különbözőség még nem jelentett szakadást.

A kelet és nyugat közötti feszültségnek több oka volt.

a) Az új főváros püspöke egyetemes egyházfő szeretett volna lenni, vagy legalábbis a pápával egyenrangú. Ehhez a császári segítséget is igénybe vette. Böjtölő János 588-ban hivatalosan használni kezdte az „oikumenikosz patriarcha” („egyetemes pátriárka”, „a földkerekség pátriárkája”) címet. (Erre vette fel válaszul Nagy Szent Gergely a „servus servorum Dei” megnevezést.)

b) A keletieket sértette, hogy a pápa elöl járt az eretnekségek elítélésében, a nyugatiak pedig nem alkalmazkodtak a keleti szokásokhoz (pl. enyhébben böjtöltek, csak nőtleneket szenteltek pappá, a szentmisében pedig áttértek a kovásztalan kenyér használatára).

c) A bizánci császárt bántotta az is, hogy a pápa az új népek felé tájékozódik, sőt a „barbár” frank királyt császárrá koronázza.

A képrombolás története

A szakadás (szkizma) történetének előjátéka volt a képrombolás korszaka. A harcot III. (Izauri) Leó császár (717-741) és fia, Konsztantinosz Kopronümosz (741-775) vezette. A két katonacsászár ezzel valószínűleg a moszlim araboknak akart kedvezni, de egyúttal saját puritán katonáinak is kedvében járt. A képeket bálványoknak jelentették ki, és nemcsak a tiszteletüket tiltották be, hanem leszedették és összetörték őket. A falfestményeket és a mozaikokat brutálisan megsemmisítették. A pusztításnak ellenállókat, elsősorban a szerzeteseket kegyetlenül üldözték. – A pápa viszont befogadta a képtisztelőket.

Az enyhülés akkor következett be, amikor IV. (Kazár) Leó (775-780) özvegye, Iréné császárné – Hadrián pápa jóváhagyásával – egyetemes zsinatot hívott össze. Ez volt a II. Niceai Zsinat (787). Itt jogosnak mondták ki a képek tiszteletét.

Az ikonoklaszta küzdelem nem ért véget, de már bágyadtabban folytatódott, míg végre Theodóra császárné a Konstantinápolyban rendezett zsinaton (843) végleg helyreállította a képek tiszteletét. Ennek emléke az ortodoxia ünnepe a keleti naptárban (a böjt első vasárnapján).

A görög és a latin egyház szétválása

1) A válság előzménye az volt, hogy Bardasz cézár, a kiskorú császárnak nagybátyja bosszúból, amiért az, botrányos élete miatt egy nyilvános ünnepen nem áldoztatta meg, letette Ignatios (Ignác) pátriárkát. Helyébe egy tudós testőrtisztet, Photioszt állította. I. Miklós pápa (858-867) hosszas vizsgálódás után Ignác pártjára állt és Photioszt nyilvánította letettnek (863). – Ez keleten óriási felháborodást keltett, és egy helyi zsinaton 867-ben Miklós pápát letettnek nyilvánították és kiközösítették. Ez így nyílt szakadás volt.

A szakadás megszüntetésére I. Bazileiosz császár összehívta a IV. Konstantinápolyi Zsinatot (869-870). Itt a pápára vonatkozó kiközösítést visszavonták, Photioszt pedig letettnek nyilvánították, majd később kolostorba internálták. Ott a pápával kibékülve halt meg.

2) A tragikus események után a két egyház kapcsolata már nem tudott tartósan megszilárdulni. Róma a teljes primátusra, Konstantinápoly az autonómiára törekedett.

Kerülláriosz Mihály (1043-1058) konstantinápolyi pátriárka Bizánc függetlenségét mindenáron meg akarta védeni Róma befolyása ellen. Elítélte a nyugatiak kovásztalan kenyér használatát, és bezáratta a bizánci latin szertartású intézményeket.

IX. Leó (1049-1054) Humbertus kardinálist küldte követül IX. Konsztantinosz császárhoz katonai szövetségkötés céljából. Sem Humbertus, sem Kerülláriosz nem volt „diplomatikus alkat”. A tárgyalások – kölcsönös önérzeteskedések és vádaskodások után – eredménytelenül végződtek. A pápai követ 1054. július 16-án a Hagia Sophia oltárára helyezte a pátriárkát kiközösítő iratot, majd elhagyta a várost. – A pátriárka természetesen Humbertust és követőit közösítette ki. Az új szkizma sajnos állandósult.

A kelet-nyugati viszony elmérgesedésében nagy szerepet játszott a 4. keresztes hadjárat, amelyben a latinok (a Szentföld helyett) elfoglalták és kirabolták Konstantinápolyt, és létrehozták a rövid életű Latin Császárságot (1204-1261). Ez a szakadás végérvényessé válását jelentette.

3) A történelem folyamán történtek lépések a szakadás felszámolására. Ezek azonban a végső célt illetően eredménytelenek maradtak. A török veszély miatt a görögök többször próbálkoztak egyezkedni. Több más próbálkozás után a Firenzei Zsinaton (1439) létre is jött az egység, de a hazatérő görög főpapok a nép és a szerzetesség ellenkezésével találták szembe magukat. Így kevesek maradtak állhatatosak. A firenzei unió mégis nagy jelentőségű volt, mert ennek alapjára helyezkedtek azok a keletiek¸ akik bármikor (több ilyen eset is volt) is visszatértek a pápával való egységre („görög katolikusok”). Ők megtarthatták keleti jellegüket (liturgia, egyházfegyelem, például nős emberek pappá szentelése), dogmatikai szempontból viszont a pápával való egységre léptek.

A II. Vatikáni Zsinaton VI. Pál pápa és Athenagorász konstantinápolyi pátriárka kölcsönösen visszavonta a Humbertus illetve Kerülláriosz által kimondott kiközösítést (1965). Ez nagy lépés volt az egység felé vezető úton. Sajnos, a görögországi klérus egy része ma is ellenszenvvel viselkedik a pápához való közeledés kérdésében.

A Bizánci Birodalom sorsa

A birodalom fennállása alatt időnként hódító, máskor védekező politikát folytatott. Védekeznie kellett például a szlávok, avarok, bolgárok, majd az arabok támadásai ellen. A birodalom kettészakadásától a bukásig öt jelentős dinasztia uralkodott: Zénón-Iustinianus (476-575), a Hérakleidák (565-717), az Izauri dinasztia (717-867), a makedón dinasztia (867-1057) és az Angelosz-ház (1453-ig).

A makedón dinasztiát az erős központi hatalom – pl. Bölcs Leó (886-912), Bíborbanszületett Konstantin (945-959), Nikéforosz Phókász (963-969) – és a hódító politika jellemezte. Az utóbbira legjobb példa II. (Bolgárölő) Bazileiosz, aki teljesen megsemmisítette a még megmaradt „nyugati bolgár államot” (1018).

A Latin Császárság bukása után Bizánc tovább gyengült, végül már nem tudott ellenállni a török támadásnak. Az utolsó császár, XIII. Konsztantinosz – személyében unitusként – hősi halált halt a főváros védelmében. Bizánc 1453-ban török kézre került. Az egész görög kultúrkör hosszú évszázadokra török uralom alá került. A görög területek csak a XIX. század elején (1828) szabadultak föl a török iga alól. Konstantinápoly azonban Isztambul (Istanbul) néven végleg Törökország része lett, bár Kemál Atatürk forradalma után a főváros Ankarába került.

Mohamed és az iszlám

A zsidó vallás és a kereszténység után a harmadik monoteista vallás az iszlám. Maga a szó annyit jelent, mint az Isten iránti odaadás, belenyugvás az Isten akaratába.

Az iszlám szülőhazája Arábia, pontosabban Mekka, valamint „a Próféta városa”, Medina, eredeti nevén Jathrib. Az iszlám atyja és terjesztője Mohamed, a próféta, aki Isten küldöttének tekintette magát.

Az Arab-félsziget nagyrészt terméketlen sivatag. Csak a tengerparti vidékeken alakult ki öntözéses földművelés. Az itt élő arabok és beduinok nomád állattartással és kereskedelemmel foglalkoztak. Jelentős kereskedelmi kapcsolatok alakultak ki Jemen és Palesztína, illetve Elő-Ázsia, valamint Jemen és India, illetve Kína között. Az árukat tevekaravánok szállították, és fegyveresek látták el a védelmüket. A karavánutak mentén kereskedővárosok alakultak. Mekka volt a leggazdagabb és legjelentősebb arábiai kereskedőváros. Rajta keresztül vezetett az akkori fényűzési cikkek (fűszerek, illatszerek) kereskedelmi útja. Különösen a tömjénkereskedelem hozott nagy hasznot. Itt tisztelték az egyébként egymással rivalizáló, és egymás ellen sokszor hadat viselő arab törzsek közös szentélyükben a Kába-követ, a fekete meteoritot, valamint saját törzsi isteneiket.

Mohamed élete

Mohamed 570 körül született. Születése és halála napját hagyományosan június 8-án ünneplik. Hamar elárvult, és nem sokkal később egy gazdag kereskedő özvegy, Khadidzsa szolgálatába szegődik, és tevehajcsárként több száz kilométeres utakat tesz, és így megismerkedik a különféle kultúrákkal és vallásokkal. Ezek a Bizánci Birodalom déli vidékein és szomszédságában éltek és hatottak, de nem voltak ismeretlenek Mekkában sem, ahol ekkor zsidók és keresztények is éltek.

Karavánjaival egészen Szíriáig kereskedett. Khadidzsa egy idő után a tehetséges, huszonöt éves embernek házasságot kínált. Az asszony negyven év körül lehetett. Több gyermekük született, négy lány és két vagy három fiú. A fiúk korán meghaltak – ez fontos tény az iszlám későbbi története szempontjából.

Mohamed körülbelül negyven éves korában ébred hivatása tudatára. Látomásai kezdődnek, a kortársai ezért varázslónak tartják, megszállottnak, egy jó szellem (dsin) által megszállott költőnek. Mohamed minden ilyen besorolást visszautasított, és arra hivatkozott, hogy szent kényszer alatt cselekszik.

A maiak hajlamosak epileptikus rohamokra gyanakodni. Ő maga (és követői is) azt állítják, hogy elragadtatásai során Gábriel angyal mondja, recitálja számára Isten üzeneteit, melyek összefoglalása az iszlám szent könyve, a Korán. Felkiáltásokra emlékeztető, rövid kihagyásos mondatok, majd sejtelmes fogadkozások és lenyűgöző képek sűrű egymásutánban követik egymást. A költői próza belső kohéziója tartja össze a szöveget. Mohamed ebben az arab jövendőmondókkal rokon, és nem az ószövetségi prófétákkal.

Mohamed újítása a mekkai sokaság számára a monoteizmus, az egyistenhit meghirdetése volt, ami kezdetben erős visszautasításra talált. „A prófétának nehéz a sorsa, de Isten mellette áll, és ezt végül meg is mutatja.” Így keletkeztek a büntetésről szóló legendák, amelyek annyira jellemzők a Koránra.

A visszautasítások hatására híveivel elhagyja Mekkát, és Medinába távozik. Ez a kivonulás az iszlám hagyományban hidzsra néven ismeretes, és mai időszámításunk szerint 622. július 6-án történt, ami egyben az iszlám időszámítás kezdete lesz majd.

A hidzsrát magyarul Mohamed futásának nevezik, valójában kivándorlást jelent. A hidzsra ősi módja egy csoport kilépésének a törzsi kötelékből. A régi és az új közösség viszonyára nem vonatkoznak többé a törzsön belüli normák és a szolidaritás – akár háborúra is lehet számítani.

Medinában viszonylag könnyű dolga volt, mert az ott élő két arab törzs szemben állt egymással, és Mohamedben a béke biztosítékát látták. Akad viszont egy további népcsoport is, mégpedig három zsidó törzs is élt ott.

Mohamednek most a Szentföldről elűzött egyistenhívőkkel szemben is meg kellett védenie álláspontját. A zsidók fölényes gúnnyal fogadták, aminek alapja az volt, hogy Mohamed sok ószövetségi utalást félreértett és rosszul magyarázott. Politikai kérdésekben is összekülönböztek. Ezzel a zsidó szembenállással magyarázzák, hogy az imádkozás irányát a későbbiek során megváltoztatták, és Jeruzsálem helyett Mekka irányába fordulnak a moszlimok, az iszlám hívei.

Mohamed a szülővárosával történt szakítás után sem mondhatott le a félsziget vallásos és kulturális központjáról, Mekkáról. Erőszakkal sikerült is bevennie a várost 630-ban. A Kába-szentélyhez való zarándoklat a hozzá tartozó pogány szokásokkal az iszlám szertartások részévé vált. Míg a többi pogány szentélyt lerombolták, a Kábát csak „megtisztították”. Történelmét a kőhöz fűződő kultikus legendához igazították.

A Kábát a Korán szerint Ábrahám hozta létre, mégpedig mellékfeleségétől, Hágártól származó fia, Izmael számára. Ahogy a Sárától született fiú, Izsák a zsidók őse, úgy az araboké Izmael.

Mohamed közvetlenül Ábrahámhoz kapcsolja magát, mind földrajzi, mind teológiai tekintetben. Ábrahám volt az első moszlim, így az iszlám nem tekinti magát a kinyilatkoztatott vallások késő utódainak, hanem közvetlenül képviseli a kinyilatkoztatást. A muzulmánok szerint Mózes és Jézus is az ősi kinyilatkoztatást hirdették – ezért tisztelik is őket, de őket, illetve tanításukat követőik, a zsidók és a keresztények „meghamisították”.

A medinai zsidókkal kapcsolatban meg kell említeni, hogy részben elűzték őket, részben az akkori háborús szokások szerint eladták rabszolgának, vagy kivégezték őket.

Az iszlám legfontosabb tanításai

1) Az iszlám vallással kapcsolatban öt alappillérről, illetve oszlopról beszélnek. Ezek: a hitvallás, a napi ötszöri ima, az alamizsnálkodás, a ramadán-böjt és a mekkai zarándoklat.

a) A hitvallás igen egyszerű. „Nincs más Isten Allahon kívül, Mohamed pedig Allah küldötte”. Másképpen: „Egy az Isten, Allah, és Mohamed az ő prófétája”.

A muzulmánok számára az egyetlen Isten az, aki minden fölött rendelkezik, aki mindenről gondoskodik, ő az Úr, az Irgalmas.

Isten a Koránban két néven szerepel. Az első név Allah maga „az Isten”, a másik név ar-Rahman, a Könyörületes, az Irgalmas.

Isten az iszlámban nem despota. Rendelkezik az ember sorsa felett, de ezt gondoskodásból teszi. Vezeti az embert, aki azonban ettől nem érzi magát akarat nélkül valónak. Megvan a döntési szabadsága, hogy engedelmeskedjék Isten törvényének, vagy megtagadja ezt az engedelmességet.

A muzulmánok nem fatalisták, és nem hisznek a végzetben, a kiszmetben. Ez a török nyelvbe átment arab szó nem is szerepel az iszlám teológiájában.

Az emberi élettel kapcsolatban Isten viselkedését az iszlám így magyarázza: egyszer beavatkozik, máskor pedig ráhagyja az emberre, amit tesz. E kettő egyensúlyban van. Isten segíti a jót, és engedi megtörténni a rosszat. Mindkettő része az örök tervnek, amit Isten előre ismer, tudja mi fog történni, de nem azért, mert ezt előre meghatározta. Az iszlámban léteznek jó szellemek, angyalok, és rossz szellemek is. Az üdvözültek a paradicsomba jutnak, amelyet személetesen, „érzékletesen” mutatnak be. A hitetlenek a pokolra kerülnek.

A keresztény tanítással kapcsolatban a Szentháromságot tagadja, mondván, hogy az istenkáromlás, mert politeizmus. Jézussal (Isza) kapcsolatban elismeri hogy Fölkent, Messiás, hogy Isten kiváló, csodatevő szolgája, de hogy második isteni személy lenne, és így megtestesült volna, azt már nem (az inkarnáció tagadása). A megváltás fogalmát az iszlám nem ismeri. Máriát, mint Jézus anyját tiszteli.

Mohamed Allah küldötte: a „próféták pecsétje”, Isten üzenetének utolsó követe. Mindenki, aki előtte Isten szavát képviselte, az ő előfutára, így Mózes (Musza) és Jézus is. Mohamed csak próféta: „Én csupán a kinyilatkoztatást követtem, amit kaptam. Én nyilvánvaló intő vagyok csupán” (Korán, 46. fejezet).

b) A napi ötszöri ima rituális mosdással egybekötve minden hívő kötelessége a Nap állásának megfelelően meghatározott időben. Az ima nemcsak előírt szavakból áll, hanem előírt mozdulatokból is. Az imák kötött szövegűek, mert az Isten dicsőítései, nem pedig beszélgetés az Istennel.

c) Az alamizsnálkodás a muzulmán ember jótékonysági kötelezettsége. Minden hívőnek jövedelme meghatározott hányadát (2,5-től 10 százalékig) a szegények és rászorulók megsegítésére kell fordítania.

d) A ramadán böjt egy hónapon át tart, mégpedig az év kilencedik hónapja során, mert ekkor érkezett az égből a Korán. Az iszlámban a ramadán idején napkeltétől napnyugtáig nemcsak enni, de inni és dohányozni sem szabad. A ramadán ideje alatt tiltva volt a nemi kapcsolat is. Mivel az iszlám naptár holdévekkel számol, és ramadán minden évben tizenegy nappal korábban kezdődik, előfordul, hogy a legforróbb nyári időszakra esik. A böjt olyan szigorú önuralmat követel, amilyenre még a legszigorúbb keresztény aszkéta is alig képes. A muzulmánoknak többek között a ramadán is a szolidaritás élményét jelenti.

e) Szintén a szolidaritás élményét nyújtja az ötödik pillér, a mekkai zarándoklat, amelyen minden hívőnek az életben legalább egyszer részt kell vennie.

2) Az iszlám szent könyve a Korán, mely 114 fejezetet, szúrát tartalmaz. Szerepelnek benne imák, himnuszok, parancsolatok, jövendölések, tanácsok.

Az Isten szól a Koránból – arabul. A szöveg szent, ehhez kell igazítani költészetet, nyelvtant, szónoklatot. Az iszlám vallásjogot, a sariát is megszabta, és minden törvényhozás alapja a VII. századi Korán eredeti szövege szerint, úgy ahogy írva van, mindenféle kritika nélkül. A Koránt tehát más nyelvre lefordítani sem szabad. Mint Írás, elismeri a másik két monoteista vallás szent könyveit. A zsidó, valamint a keresztény vallásról, mint könyves vallásokról beszél. A Korán a törvény vallása: hogyan kell élni. A kereszténység Jézus Krisztust, az iszlám a törvényt követi.

Mohamed életéről, szokásairól, tanításairól szóló hagyományok gyűjteménye a szunna.

A kisebb iszlám imaház a mecset, a nagyobb a dzsámi. Fontos épületelemük az imafülke, a mihráb. A vallás vezetője Mohamed utóda, a kalifa, neki pedig tanácsadója az ulama, a vallásjog ismerője. Az állami és a vallási élet összefonódásával megvalósul a teljes teokrácia. Az egyes tartományok kormányzói az emírek. Aki a minaretből imára hív, az a müezin. Kifejezett klérus, illetve papság nincsen. Számos életszabály mellett történelmi szempontból a legnagyobb jelentőségű parancsolat a hit terjesztése szóval és fegyverrel. A szent háborút, a dzsihádot csak a legfőbb vallási vezetők és csakis megfelelő előírások mellett hirdethetik meg.

Az iszlám elterjedése

Az iszlám elterjesztése nagyrészt erőszakkal történt kihasználva Bizánc és a Perzsa Birodalom gyengeségét, óriási területeket hódítva meg. Mohamed első utódai, Abu Bakr (632-634) majd Omár (634-644) kalifa meghódította Szíriát, Palesztínát (Jeruzsálem, 638), Perzsiát (636-642), Mezopotámiát (635-641), Egyiptomot (639-642).

Az Omajjád-dinasztia idején (661-750) a birodalom székvárosa Damaszkusz lett. Meghódították Közép-Ázsiát, eljutottak az Indus völgyéig. Bizáncot egyelőre sikertelenül ostromolták. Elfoglalták Észak-Afrikát. Átkeltek Gibraltáron, és meghódították az egykori Hispániát. További hódításaikat a frankok akadályozták meg, Martell Károly vezetésével Poitiers-nél, 732-ben. Abd ar Rahman 756-ban megalapította a Cordobai Omajjád Emirátust.

Az Abbaszida-dinasztia kalifái 751-től 1281-ig uralkodtak. Uralkodási székhelyük Bagdad volt. Az állam- és közigazgatást bizánci és perzsa minták alapján szervezték meg. A IX. században a kalifátus bomlásnak indult. Bagdadot végül a mongolok 1258-ban elpusztították.

Az iszlámnak a mai napig két ága létezik, a szunnitáké és a siitáké. A szunniták hangsúlyozzák, hogy a Mohamedet követő négy kalifát törvényesen választották meg, és szerintük a választás az egyetlen törvényes módja az utódlásnak. Maga a szunna szó – mint láttuk – szokások rendjét jelenti.

A siiták szemében egyedül Ali volt a törvényes utód, Mohamed leányának, Fatimának a férje. A siiták számára a vérszerinti hovatartozás a döntő. A sia szó pártot jelent: Ali pártját. Vezetőjük az imám, mellettük vannak a mollák, illetve az ajatollahok.

Az iszlám szembetűnő negatívumai elsősorban az legutóbbi időkig létező rabszolgaság, a nők hátrányos megkülönböztetése (a férj eltaszíthatja, a lefátyolozás, a csádor kötelezettsége). A többnejűség inkább mai probléma, korábban így gondoskodtak a nőkről, mivel nem létezett az „egyedülálló nő” fogalma és megélhetési lehetősége. Hasonlóan érthetetlen a mai európai kultúra számára az emberi jogok megsértése, a testi fenyíték, a nyilvános kivégzések és halálbüntetés az iszlám elhagyása esetén. Ugyancsak nehézséget jelent korunkban a Koránra támaszkodva vallási alapon létre jövő teokratikus állam, a fundamentalizmus, mint például a mai Iránban, illetve bizonyos észak-afrikai terrorista akciók, amelyek célja szintén az iráni minta megvalósítása.

Pascal az iszlámmal szembeállítva a kereszténység természetfelettiségét emeli ki: „Mohamed azzal alapított birodalmat, hogy gyilkolt, Krisztus azzal, hogy meggyilkoltatta magát. Mohamed úgy választotta meg módszereit és eszközeit, hogy emberi számítás szerint győzzön, Krisztus pedig úgy, hogy emberi számítás szerint legyőzzék. Mármost a muszlim vallás (átmenetileg) győzedelmeskedett, ez csupán azt bizonyítja, hogy a kereszténységnek felsőbb erők segítsége nélkül alul kellett volna maradnia.”

A II. Vatikáni Zsinat viszont elismeri az iszlám pozitívumait. „… azokra is kiterjed az Isten üdvözítő szándéka, akik elismerik a teremtőt, köztük elsősorban a mohamedánokra. Ők azt vallják, hogy Ábrahám hitén vannak, velünk együtt imádják az egy Istent, aki irgalmas, és az utolsó napon megítéli az embereket” (Lumen gentium, 16). Ugyancsak nagyra becsüli az iszlám vallást a „Nostra aetate” kezdetű zsinati dokumentum. „Az Egyház nagyra becsüléssel tekint a muzulmánokra is. Ők az élő és létező egy Istent imádják, a könyörülőt és mindenhatót, a mennynek és földnek teremtőjét, aki szólott az emberekhez. Teljes szívből akarnak hódolni megmagyarázhatatlan rendelései előtt is, így hódolt meg Isten előtt Ábrahám, akiben szívesen látja az iszlám hite a saját ősét. Jézus istenségét nem ismerik el ugyan, de őt prófétaként tisztelik. Szűzi anyját, Máriát is magasztalják, sőt olykor áhítattal fohászkodnak hozzá. Várják továbbá az ítélet napját, amikor Isten feltámaszt minden embert, és megfizet nekik. Ennél fogva fontosnak tartják az erkölcsös életet, Istent pedig főként imával, jótékonykodással és böjttel tisztelik.” (3. pont)

A sötét századok (A pápaság a korai középkorban)

Nagy Károly 814-ben meghalt. Utódai éppen olyan jelentéktelenségbe süllyedtek, mint az utolsó Merovingok. A korszakot két szempontból is sötétnek mondhatjuk. Részben a benne lejátszódó negatív események miatt, részben pedig azért is, mert a korról viszonylag kevés forrás maradt fönn. A viszályok következményeképp 843-ban, a verduni szerződésben a birodalom három részre szakadt.

A nyugati frank királyság az anarchikus korszak után megtalálta új uralkodóházát. Capet Hugo (987) alapította meg a sokáig uralkodó Capeting dinasztiát. Így jött létre Franciaország.

A keleti frank királyság eleinte szintén anarchiában élt, a magyar kalandozások azonban szükségessé tették az összefogást (vö. Madarász Henrik, 919-936, I. /Nagy/ Ottó, 936-973). Nagy Ottó szintén felújította a császárságot is (962).

A legmostohább állapotba a középső területek jutottak. Ide tartozott Itália is, amelynek egy része a Pápai Állam volt. A „sötét századok” nagyjából két jeles pápa, I. (Nagy) Szent Miklós (858) és II. Miklós (1058-1061) uralkodása közötti évekre estek. A pápaság nemegyszer került erkölcsi mélypontra, ahonnét a német királyok igyekeztek kiemelni. Éppen a római oligarcháktól kellett felszabadítani a római pápát.

Az oligarchák uralma

Miklós pápa halála után a Pápai Állam egymással is versengő oligarchák uralma alá került. Ők akarták irányítani az Egyházat. Botrányos erőszakkal beavatkoztak a pápaválasztásba. Saját párthíveikként méltatlanokat, olykor gyermekifjakat juttattak Szent Péter székébe.

1) A hírhedt „hulla-zsinaton” például VII. István pápa egy másik pártból származó elődjének, Formosusnak a holttestét gyalázta meg, majd egy lázadás után őt is börtönbe vetették és megfojtották.

2) A X. század elején egy Theophülaktosz nevű nagyúr hatalmasodott el, mint római kincstárnok, szenátor és konzul. Felesége, Theodóra, és lányai Marózia és a ifjabb Theodóra is ismételten beavatkoztak a pápaválasztásba.

Marózia elérte, hogy fia kerüljön a pápai trónra (XI. János, 931-935). Ennek hatalmát Marózia másik fia, Alberich törte meg, aki jámbor férfiú volt, a cluny bencések pártfogója. Szilárd uralmat gyakorolt a névleg uralkodó pápák helyett, halála előtt azonban mégis tizenhét éves fiát választatta pápának, aki a XII. János nevet vette fel (955-964).

A német-római császárok fellépése

1) XII. János a legméltatlanabb pápák közé tartozott. Politikai okokból Rómába hívta I. Ottó német királyt, és császárrá koronázta (962). Ezzel megalakult a Német-Római Császárság. A pápa botrányos életmódja szembefordította őt a császárral. Huszonhét éves korában azonban meghalt.

A pártviszályok I. Ottó halála (973) után sem szűntek meg. A különböző pártokból trónra kerülő pápák egymást gyilkoltatták meg.

2) III. Ottó (996-1002) császár eszményi célja a „restrictio Imperii” (a birodalom helyreállítása) volt. Két méltó főpapot is Szent Péter székébe emelt: az első német származású pápát, V. Gergelyt (996-999), és az első francia származásút, II. Szilvesztert (999-1003). A keresztény nyugat két feje testvéri egyetértésben kormányzott Rómában: a pápa a Lateránban, a császár az Aventinuson. II. Szilveszter küldött koronát Szent István királyunknak.

3) A császár halála után újabb pártoskodások és botrányos életű pápák következtek, az oligarchák jóvoltából. IX. Benedek (1032-1045) pápasága például azzal ért véget, hogy a rómaiak utálatát érezve pénzért lemondott keresztapja, Johannes Gratianus javára (VI. Gergely), aki az Egyházat még ilyen áron is meg akarta szabadítani a méltatlan helyzetből.

4) III. Henrik (1039-1056) Itáliába jött. VI. Gergelyt lemondatta. Az egyházi életet német származású pápákkal akarta megújítani, akik valóban méltóak voltak Szent Péter székére. Az általa kijelölt II. Kelemen császárrá koronázta, a rómaiak pedig megadták neki a jogot a következő pápák kijelölésére.

Az általa kijelölt pápák közül a legjelentősebb IX. (Szent) Leó lett, aki fáradhatatlanul beutazta Európát, helyi reformzsinatokat vezetett. Küzdött a simóniás és nős papság ellen francia, német és olasz földön. A reformot képviselő férfiakkal vette körül magát. Közöttük volt Hildebrand, a későbbi VII. Gergely pápa is.

II. Miklós pápa (1058-1061) a nemesség túlkapásai és a császári beavatkozás ellen biztosította a pápaválasztás szabadságát. A pápát a püspök és preszbiter kardinálisok választják, lehetőleg a római klérusból, és lehetőleg Rómában. Henrik király és utódai felügyelnek a választás szabadságára, majd utólag megerősítik azt.

II. Miklós utóda, II. Sándor (1061-1073) következetesen folytatta elődei munkáját. A német uralkodók törekvéseivel szemben az autonómiáért küzdő lombardiai polgársággal fogott össze.

A kor jellemzése

A tárgyalt korban nemcsak a pápai tekintély került válságba, hanem a világi uralkodók hatalma is csökkent a feudális nagyurakkal szemben. Az uralkodók hatalma olykor csak a saját birtokukra terjedt ki.

A világi uralkodók, elsősorban a német-római császárok (pl. I. Ottó) a problémán úgy akartak segíteni, hogy az Egyházat beépítették a feudalizmusba. A világi hűbérbirtokok rovására növelték az egyházi hűbérbirtokokat, hiszen attól nagyobb hűséget várhattak, illetve az ilyen birtokok a hűbéres halála után ismét szabadon adhatók voltak. Így került a világi uralkodók kezébe a főpapi (püspöki, apáti) állások betöltése. Ez az invesztitúra: a király nemcsak kinevezte a főpapot, hanem egyenesen ő nyújtotta át a gyűrűt és a pásztorbotot.

Bár voltak uralkodók, akik derék főpapokkal töltötték be az állásokat, az általános helyzet azonban nem ez volt. A főpapi székeket vásárolni lehetett (simónia). Sokszor laikus, sőt nős embereket neveztek ki püspököknek, akik magukat föl sem szenteltették, csak a birtok jövedelmét húzták, elhanyagolva a helynökök által kormányzott híveket. Példájukra nősülni kezdett az alsópapság is (incontinentia).

A korszak nehézségeit fokozta, hogy keletről a magyar kalandozások, nyugatról a vikingjárás, délről pedig a szaracén betörések is veszélyeztették Európa békéjét.

Az említett okok miatt e zavaros korban a klérus nem állt hivatása magaslatán. Így a nép körében az erkölcsök eldurvultak. A pogány szokások föléledtek (vérbosszú, ököljog) és különböző babonák terjedtek el (pl. boszorkányhit, istenítéletek).

A sötétség nem volt általános

1) Egy burgundiai kolostor, Cluny európai hatású reformmozgalmat indított el. Célja az Egyház megújítása volt, és felszabadítása a feudalizmus bilincseiből. Aquitániai Vilmos herceg alapította 910-ben Szent Berno gróf számára, aki a kolostor első apátja lett. Nem sokkal később elérték az exemptiót, vagyis csak a pápának tartoztak engedelmességgel. Mintaszerű volt a fegyelem és a liturgia végzése. Cluny egyúttal sok hasonló jogállású kolostor szövetségének is feje volt, amelyhez a XII. század elején legalább 1150 apátság tartozott. A testi munkát a laikus testvérek (illetve a jobbágyok vagy bérlők) végezték. A kórusban zsolozsmázó szerzeteseket Cluny jórészt pappá szenteltette, akik azután csak szellemi munkával foglalkoztak. Így a kolostorok jelentős szerepet játszottak a tudomány művelésében.

A kolostorszövetség a legdinamikusabb terjesztője volt az Egyház belső megújulásának, elsősorban a méltó papi életnek és a világiak befolyásától mentes egyházkormányzatnak. Hatása jelentős volt az egyházmegyés papság és a hívek életére.

Cluny legjelentősebb apátjai voltak: Szent Odó (†941), Szent Odiló (†1048) és Nagy Szent Hugó (†1109). Az utóbbinak az idején épült a hatalmas apátsági templom. Hildebrand, a későbbi VII. Gergely is időzött Clunyban.

2) Szent Odiló apát gondolata volt a háborúk korlátozására a „treuga Dei” (Isten békéje) gondolat. Eszerint a keresztények között szerda estétől hétfő reggelig (vagyis a Krisztus szenvedése által megszentelt napokon) tilos volt mindenféle hadakozás. Ez egyházi törvény lett, kötelezően előírta az első három lateráni egyetemes zsinat (1123, 1139, 1179).

3) A kornak is megvoltak a jelentős szentjei, részben a fejedelmi trónokon (pl. II. Szent Henrik császár) részben a monostorokban (pl. Pachasius Radbertus tudós apát †865, Notker Balbulus szentgalleni szerzetes, zeneszerző †912) részben a főpapi székekben (pl. Szent Dunsztán bencés apát, majd Canterbury érseke). Ebben a korszakban is folyt Európa népeinek keresztény hitre térítése.

A pápaság története a virágzó középkorban

A folyamat – mint láttuk, szellemi, erkölcsi és politikai mélyponton kezdődik. A felemelkedés kezdetét egy nagy pápa-egyéniség, VII. Gergely eszméi jelzik. Programját nagy utódai győzelemre viszik, és a XIII. század a középkor csúcspontja lesz. A középkor legnagyobb pápa-egyénisége III. Ince. Utána bomlási folyamat kezdődik, s ezt már VIII. Bonifác erős egyénisége sem tudja feltartóztatni. A történés újabb mélyponton ér véget.

Az invesztitúraharc

VII. Gergely (1073-1085)

1) A tényleges harc legjelentősebb alakja Hildebrand archidiakónus volt. Reformeszméi a következők:

a) a klérus szentsége, vagyis érjen véget a simónia és a papok házassága,

b) az Egyház szabadsága, vagyis szűnjék meg a világiak által gyakorolt invesztitúra, és a császár beavatkozása a pápaválasztásba,

c) a „monarchia Christi”, ami azt jelenti, hogy a pápa legyen a keresztény világ legfőbb és egyedüli ura.

Hildebrand – céljának elérésére – néhány meghökkentő lépésre határozta el magát. A nős és simóniás papság elleni küzdelmében szövetkezett az észak-itáliai „pataria”-val (szószerinti fordítás: „rongyosok”), egy durván kontesztáló, a papság bűnei ellen szervezkedő mozgalommal. (Ennek legjelentősebb alakjai voltak: Landulphus Cotta, ennek testvére Szent Erembald, valamint Szent Ariald.) – A másik merész tette az volt, hogy szövetséget kötött a dél-itáliai normannokkal, sőt hűbéruraságot vállalt felettük. Ezt megelőzően ők a pápaság ellenségei voltak.

2) Hildebrand 1073-ban VII. Gergely néven pápa lett. A pápai hatalomra vonatkozó elveit a „Dictatus Papae” című okmány tartalmazza. Ez 27 rövid tételből áll. A legjellegzetesebbek a következők: „Egyedül a római főpap nevezhető egyetemesnek” (2). „Egyedül ő használhat császári jelvényeket” (8). „Csupán a pápa lábát csókolják meg az összes fejedelmek” (9). „Szabadságában áll letenni császárokat” (19). „Fölötte senki sem bíráskodhat” (20). „Föloldhatja az alattvalókat a gonosz uralkodónak tett hűségeskü alól” (27).

a) A pápa az 1074. évi böjti zsinaton megújította a tilalmat a simónia és a klérus házassága ellen, és felszólította a népet, hogy az ilyenektől ne fogadja el a szentségeket. Ez lényegében a „pataria” szentesítése volt. – A következő évben, 1075-ben megtiltotta az invesztitúrát, kifejezetten azt, hogy a német király püspököket iktasson be hivatalokba.

b) IV. Henrik (1056-1106) német király a pápai rendelkezést dacosan semmibe vette, és folytatta az invesztitúrát. Ennél tovább is ment: a pápai figyelmeztetésre a wormsi birodalmi gyűlésen (1076) a pápát letettnek nyilvánította. A pápa erre a böjti zsinaton a császárt kiközösítette, alattvalóit pedig föloldotta a hűségeskü alól. A király ezzel trónját vesztette.

A király letétele egész Európát megdöbbentő tett volt. A német fejedelmek készek is voltak új királyt választani, sőt meghívták a pápát, hogy elnököljön a birodalmi gyűlésen.

c) Henrik király nem tehetett mást, mint megpróbált feloldozást szerezni. A pápa – útban a birodalmi gyűlésre – hívének, Matild tusciai őrgrófnőnek a várában, a közép-itáliai Canossában tartózkodott. A király – csekély kísérettel – átkelt az Alpokon, felkereste a pápát, és vezeklő ruhában bűnbánatot tartott. A pápa – akiben győzött a papi lelkület –, félretette a politikai szempontokat, a királyt feloldozta és megáldoztatta (1077).

d) Henrik király helyzete a feloldozás után megszilárdult. Tovább gyakorolta az invesztitúrát. A pápa ismét kiközösítette, de ennek már nem volt hatása. Henrik seregével bevonult Rómába, és ellenpápát állított. VII. Gergely az Angyalvárba menekült – Normann hűbéreseitől kért segítséget, akik el is űzték Rómából a németeket, de egyúttal olyan pusztítást végeztek Rómában, hogy velük együtt a pápának is menekülnie kellett a felháborodott nép haragja elől. 1085-ben, a dél-itáliai Salernóban halt meg. Utolsó szavai ezek voltak: „Szerettem az igazságot, gyűlöltem a hamisságot, ezért halok meg számkivetésben.”.

Az első konkordátum (1122)

VII. Gergely halála után a harcok tovább folytatódtak. Utódai is tiltották az invesztitúrát (pl. II. Orbán, 1088-1099, II. Paschalis, 1099-1118), de egyúttal keresték a megegyezés lehetőségét is.

Mindkét fél számára elfogadható megoldáson dolgoztak a korabeli jogtudósok is, elsősorban Szent Ivó chartres-i püspök (†1116).

A hosszas tárgyalások eredményeképp megszületett II. Calixtus pápa (1119-1124) és V. Henrik császár között a megegyezés, a wormsi konkordátum, 1122-ben. Ennek értelmében a császár lemond a főpapok invesztitúrájáról (a gyűrű és a pásztorbot átadása), és hozzájárul a főpapok választásához. Az apátokat a szerzetes-káptalan, a püspököket pedig a papság és a nép választja, és az érsek iktatja be. A császár viszont jelen lehet a választáson, vitás esetekben dönthet, és a főpapot beiktatja a hűbér-birtokba a kormánypálca átadásával.

Az egyezményt a világi hatalom részéről a wormsi birodalmi gyűlés, az Egyház részéről az I. Lateráni Zsinat (1123) erősítette meg.

Harcok a császáreszme miatt

Bár Henrik és utódai tiszteletben tartották az Egyház jogait, ennek ellenére újabb feszültségek keletkeztek a pápaság és a császárság között. Ennek oka az ókori császáreszme feléledése volt. Kiváltó oka részben a római jog tanulmányozása, részben pedig az, hogy az ifjú Barbarossa Frigyes herceg a keresztes hadjárat során megismerkedett a bizánci császár és a keleti szultánok hatalmával. Hozzájuk hasonló kívánt lenni.

A küzdelem III. Sándor pápa (1159-1181) és Hohenstauf Barbarossa Frigyes (1152-1190) között folyt. Barbarossa eszménye Nagy Károly volt. A keresztény világot a császárság alá akarta vonni, a pápaságot pedig a lelki ügyek intézésére visszaszorítani. Két ízben is ellenpápát állított, az utóbbival Rómában meg is koronáztatta magát. Később Itáliába jött, de a lombardiai városok szövetségétől megsemmisítő vereséget szenvedett, akik a pápa oldalán fogtak fegyvert, de egyúttal saját szabadságukért is harcoltak (Legnano, 1176). Barbarossa így kénytelen volt megalázkodni. Az egykori nagy ellenfelek között a személyes találkozás és a béke Velencében jött létre, 1177-ben. A békét a III. Lateráni Zsinat (1179) megerősítette. Itt egyúttal újra szabályozták a pápaválasztást. Ettől kezdve az számít érvényesen megválasztott pápának, aki a kardinálisok szavazatainak kétharmadát kapja. A papság és a nép többé említve sincs, tehát döntőbíróra nincs többé szükség.

A megbékélés után Barbarossa újra keresztes hadjáratot vezetett, ahol baleset során életét vesztette (1190).

A pápaság hatalma tetőpontján

1) Barbarossa fia korán meghalt, unokája (a későbbi II. Frigyes) gyámja pedig a pápa lett. Így a pápaság hatalma tetőpontjára jutott.

A középkor legnagyobb pápája, Lothar Segni fiatalon, 37 évesen került a pápai trónra, és III. Ince (1198-1216) néven kormányzott.

III. Ince célja, hogy megreformálja az Egyházat fejében és tagjaiban, a keresztes hadjárat gondolatát ébren tartsa (vagyis nem mondott le a Szentföld felszabadításáról), a Pápai Állam belső rendjét biztosítsa és Isten földi országát megteremtse. Ezt a teljhatalmat a Krisztustól kapott hatalomként értelmezte.

2) III. Ince nagy tettei

a) A reformot önmagán kezdte. Aszkéta életet élt. Megreformálta a pápai udvartartást, ezzel jó példát adott a fejedelmeknek.

b) Kiközösítette a Németország belső békéjét zavaró ellenkirályt, majd magát a császárt is, mikor az durván megsértette az Egyház jogait.

c) Több királyt is tisztes házaséletre bírt. A legjelentősebb közülük Fülöp Ágost francia király, akit „interdictummal” fenyegetett meg, ha nem veszi vissza eltaszított feleségét, a dán Ingeborg hercegnőt.

d) Imre magyar királyt kibékítette öccsével, Endrével.

e) Anglia jogtipró királyát (Földnélküli Jánost), aki például nem akarta elismerni a tudós biblikus Stephanus Langtont (tőle ered az Újszövetség fejezetbeosztása) Canterbury érsekének, megfosztotta trónjától. Erre a király rémülten hűbérnek ajánlotta fel országát.

3) A IV. Lateráni Zsinat (1215)

III. Ince legnagyobb tette az egyetemes zsinat volt, amelyen 400 püspök (köztük 11 magyar) és 800 szerzetes apát vett részt, de jelen voltak a keresztény fejedelmek képviselői is.

A zsinat dogmaként mondta ki az átlényegülést (transsubstantiatiot) a szentmisében. Elítélte az albigensek eretnekségét. A világiak számára előírta az évenkénti gyónást és áldozást, valamint a házasulandók kihirdetését. Megtiltotta az „istenítéleteket” (pl. a bíróság előtti párviadalt). A sokhelyütt üldözött zsidókat egyházi védelem alá vette – a püspöki városok gettóiban lakhattak.

A zsinat elrendelte azt is, hogy szerzetesrendet a továbbiakban csak pápai engedéllyel lehet alapítani.

4) A kor egyéb eseményei

A Szentföld sorsa a pápa egyik fő érdeklődési területe volt. A 4. keresztes hadjáratban a harcolók elfoglalták Bizáncot, és megalapították a Latin Császárságot (1204-1261). Ezt a pápa a „sötétség művének” bélyegezte. Nemcsak nem segítette elő az uniót, hanem inkább elvadította a görögöket.

Dél-Galliában keresztes hadjárat indult a garázdálkodó és a pápai követet meggyilkoló albigens eretnekek ellen (1209-1229). Működni kezdett az ellenük megszervezett inkvizíció.

Megkezdődött a mórok kiszorítása az ibériai félszigetről (Navas de Tolosa-i csata, 1212). A folyamat (a „reconquista”, visszafoglalás) 1492-ben fejeződött be, az utolsó mór fejedelemség, a granadai emírség megszüntetésével.

Föllép Assisi Szent Ferenc és Szent Domonkos, megszületnek a koldulórendek.

5) III. Incét a 4. keresztes hadjárat kudarca nem törte le. Személyesen akart keresztes hadjáratot vezetni, de az előkészületek közben hirtelen lázba esett, és 1216-ban meghalt.

A harc második szakasza

1) A Hohenstauf császári eszme a cinikus II. Frigyes (1215-1250) személyében talált utoljára követőre. Szinte állandó harcban állt a pápákkal, IX. Gergellyel és IV. Incével. Időnként kiközösítették, majd feloldozták, de ígéreteit sohasem tartotta meg. Keresztes hadjáratot vezetett, és kardcsapás nélkül, pusztán diplomáciai eszközökkel birtokba vette Jeruzsálemet is, ahol saját kezűleg koronázta magát királlyá (1229). Utána gyorsan hazatért, hogy folytassa a harcot IX. Gergely (1227-1241) zsoldosai ellen. Közben Róma lakosságát is lázadásra bírta a pápa ellen.

2) A bajokon IV. Ince (1243-1254) akart segíteni. Összehívta az I. Lyoni Zsinatot (1245). A harc súlyosságára jellemző, hogy itt adta a kardinálisoknak a piros kalapot, arra való tekintettel, hogy akár a vértanúságra is készen kell állniuk. Ettől kezdve nevezhetjük őket bíborosoknak.

A zsinatot a pápa nyitotta meg híres beszédével az Egyház „öt sebéről”. Ezek: a klérus bűnei, Jeruzsálem újbóli eleste, a tatárjárás Magyarországon, a latinok uralmának bizonytalansága Konstantinápolyban, végül, hogy a császár ellensége az Egyháznak.

A zsinaton II. Frigyest letettnek nyilvánították. Csak halálos ágyán tért meg (†1250). Sírja a palermói dómban van. – Halálával véget ért a Hohenstauf dinasztia uralma. A birodalomban az „interregnum” zavaros időszaka következett. Dél Itália, mint pápai hűbér, az Anjouké lett. Az utolsó Hohenstaufot, a tizenöt éves Conradinot, II. Frigyes unokáját Anjou Károly Nápoly piacán lefejeztette.

3) A pápaság és császárság küzdelme tehát a pápaság győzelmével végződött. Ez azonban további bajok forrása lett. A császárság megszűnésével a pápaság egyre kiszolgáltatottabb lett a megerősödő francia királyokkal szemben.

Avignon és a „Nagy szakadás” (A pápaság a késői középkorban)

Jóllehet a pápaság és a császárság küzdelme a pápaság javára dőlt el, a pápaságra nézve veszélyes volt, hogy elvesztette a császárság támogatását az egyre erősebbé váló Franciaországgal szemben. IV. Kelemen (1265-1268) halála után közel három évig betöltetlen volt a pápai trón. Az új pápa, X. Gergely (1271-1276) összehívta a II. Lyoni Zsinatot (1274), ahol létrejött a keleti egyházzal az unió, amely azonban IV. Márton pápa (1281-1285) idején felbomlott.

A pápaság ismét a római oligarchák befolyása alá jutott. Közéjük tartozott például az Orsini házból megválasztott, egyébként derék pápa, III. Miklós (1277-1280). Egy ismét két évnél tovább tartó pápaválasztás után megválasztják a jámbor Péter remetét, aki az V. Celesztin nevet vette fel (1294). Öt hónap után belátta alkalmatlanságát, és – részben Benedetto Gaetani jogász kardinális hatására – lemondott a pápai trónról. Utána – mindössze egynapos konklávéban – Gaetanit választották meg, aki a VIII. Bonifác nevet vette fel.

VIII. Bonifác (1249-1303)

VIII. Bonifác utolsó nagy képviselője volt VII. Gergely eszméinek, de azokat már nem tudta diadalra vinni, mert a „Respublica Christiana” egyre inkább széthullott önállósodó nemzeti államokra.

A pápa ellenfele IV. (Szép) Fülöp (1285-1314) francia király volt, aki hódító háborúkról, sőt világuralomról álmodozott.

A pápa 1300-ban teljes búcsút engedélyezett a Rómába zarándokló híveknek. Ez volt az első szentév, amely egész Európát megmozgatta, és igen emelte a pápaság tekintélyét.

Szép Fülöp király egyházellenes intézkedései miatt a pápa 1302-ben Rómában zsinatot hívott össze, amelyre a királyt is meghívta. A király a franciák nemzeti önérzetét felborzoló bullát hamisított és terjesztett az ország közvéleményének befolyásolására.

A zsinat mégis összeült, sőt a királyi tilalom ellenére negyven francia főpap is részt vett rajta. Itt adta ki VIII. Bonifác a híres „Unam Sanctam” kezdetű bullát, amely utoljára hangoztatja a „két kard” elméletét. A bulla többek közt azt tartalmazza, hogy a pápa fölött világi ember nem ítélkezhet, a lelki hatalomnak azonban joga van a világi hatalom fölött ítélkezni, ha az rosszat cselekszik.

Szép Fülöp erre merényletet szervezett a pápa ellen. A király kancellárja (Nogaret) zsoldosokat fogadott, és (a Róma közelében lévő) Anagniban rátört az agg pápára, akit a kancellár tettleg is bántalmazott. A városka lakossága ugyan három nap múlva kiszabadította, de a pápa a kiállott izgalmak következtében hamarosan meghalt (1303. okt. 11.). Utóda, XI. Benedek (1303-1304) föloldozta a királyt a kiközösítés alól, a merénylőket azonban nem.

A király tovább folytatta a harcot – ezúttal VIII. Bonifác emléke ellen. Azt akarta, hogy VIII. Bonifácot eretneknek nyilvánítsák.  XI. Benedek halála után majdnem egy éves konklávé következett, amelyen Szép Fülöp befolyására francia pápát választottak. Az V. Kelemen nevet vette fel (1305-1314). Ő a bíborosokat Lyonba hívta össze a pápakoronázásra, székhelyét pedig francia földre, a Rhőne partján fekvő Avignonba helyezte át. A pápák itt tartózkodtak csaknem hetven évig (1309-1377).

„Avignon” végzetes következményei

a) A pápa a francia politikai érdekek kiszolgálója lett. Ez elidegenítette a németeket, akik a birodalmi gyűlésen ki is mondták, hogy a császári méltósághoz nem kell többé a pápa által végzett koronázás. A francia érdekek kiszolgálásának jele, hogy V. Kelemen a Vienne-i Zsinaton (1311-1312) feloszlatta a templomos lovagrendet. Vezetőit a király – kínzásokkal kicsikart, hamis vallomások alapján, hosszú per után – máglyára küldte, franciaországi vagyonukat pedig elharácsolta.

XXII János (1316-1334) a franciák befolyására háborúba keveredett Bajor Lajos (1314-1347) német királlyal, aki Rómában császárrá koronáztatta magát, sőt egy rövid ideig ellenpápát is állított.

b) A pápa példájára a főpapok sem maradtak székhelyükön, és elhanyagolták híveiket.

c) A Pápai Állam kebelében nagy fejetlenség kapott lábra. Ismét elhatalmasodtak az oligarchák, Róma szent helyei pedig pusztulásnak indultak. A rend helyreállítására az avignoni pápa Cola di Rienzo („Rienzi”, †1354) humanistát nevezte ki. Ő azonban visszaélt hatalmával, ezért meggyilkolták. Nagyobb sikerrel működött Alvarez Albornoz bíboros, mint pápai legátus (†1367). Az oligarchákat meghódolásra bírta, és így benne a Pápai Állam második megalapítóját tiszteljük (az első ti. Kis Pipin). Nélküle lehetetlen lett volna a pápaság visszatérése Rómába.

d) A pápáknak pénzre volt szüksége, hogy Avignonban palotát és várfalat építhessenek, és a nagy hivatalnoki kart fizetni tudják. Emiatt sokféleképp megadóztatták az egyházi javadalmakat. Igen sokszor maguknak tartották fenn a főpapi állások betöltését, és igen magas illetéket szedtek a kinevező okiratok kiállításáért. Beszedték az üresedésben lévő püspökségek jövedelmét is. – Az Apostoli Kamara pénzügyi nagyhatalommá vált. De nagyra nőtt az elégedetlenség is a pápai kúria iránt.

A nagy nyugati egyházszakadás

A pápaság Rómába való visszatérése alapvető feltétele volt annak, hogy rendeződjék az Egyház helyzete, és a rend helyreálljon Itáliában. A Rómába való visszatérést azonban hiába szorgalmazta a költő Petrarca (†1374) és IV. Károly német-római császár (1347-1378).

Svéd Szent Brigitta (†1373) rávette V. Orbán pápát (1362-1370), hogy Avignonból térjen vissza Rómába. A zavaros viszonyokon azonban nem tudott úrrá lenni, visszatért Avignonba, ahol nemsokára meghalt.

a) Sienai Szent Katalin (†1380) domonkos harmadrendi apáca személyes varázsával rávette XI. Gergelyt a Rómába való visszatérésre. (Katalinnak a pápához irt levelei a kor jeles forrásai.) A pápa az akkor lakhatatlan lateráni palota helyett a Vatikánba költözött, amelynek épületeit akkor kezdték palotává fejleszteni.

b) XI. Gergely halála után a vatikáni palotában már olasz főpapot választottak pápává, aki a V. Orbán nevet vette fel (1378-1389). A pápaválasztás érvényességét illetően már a kezdetek kezdetén kétségek merültek fel a római nép erőszakos viselkedése miatt. Mivel az új pápa megsértette a francia bíborosok önérzetét, azok erre – az előző választást érvénytelennek tekintve – új pápát választottak, aki Avignonba tette át a székhelyét („VII. Kelemen”, 1378-1394).

A helyzet rendkívül súlyos volt, hiszen még a kor szentjei sem láttak tisztán. Sienai Szent Katalin pl. a római pápa oldalán állt, Ferreri Szent Vince (†1419) domonkos szerzetes és lelkiíró viszont az avignoni pápát tartotta érvényesnek, és az ő vezetésével képzelte el az egységet. Mindkét pápa kiegészítette bíboros-testületét, és kölcsönösen kiközösítette a másik pápát – híveivel együtt. A két pápa halála után mindkét testület új pápát választott (IX. Bonifác, 1389-1404, „XIII. Benedek”, De Luna Péter, 1389-1417).

Mindkét pápa ragaszkodott hatalmához. A baj orvoslására a két bíboros testület 1409-ben Pisában „egyetemes zsinatot” hívott össze, amelyen új „pápát” választottak („V. Sándor”, 1409-1410). Ezzel már három „oboedientiára” (engedelmességre) szakadt az Egyház. A „pápa” halála után a bíborosok Bolognában Baltazare Cossa bíborost választották „pápává”, aki a XXIII. János nevet vette fel (1410-1414).

c) A szakadás megszüntetésére Luxemburg Zsigmond (1387-1437) magyar király és német-római császár vállalkozott. Ő XXIII. Jánossal egyetemes zsinatot hivatott össze Konstanzba (1414-1418). Hazánkat két érsek és hat püspök képviselte. A zsinat ügyrendje szerint az öt fő nemzet adhatott egy-egy szavazatot (a németországi, az angol, az olasz, a francia és a spanyol), valamint a bíborosi testület.

A zsinat Cossa előéletével is foglalkozni kezdett. Ez nem volt makulátlan, még kalózkodás is szerepelt benne. Erre XXIII. János elmenekült. Elfogták, utána pedig önként lemondott, és mint bíboros-püspök halt meg (1419). A törvényes pápa, XII. Gergely (1406-1415) a maga részéről is összehívta a zsinatot (hogy az törvényes legyen), felruházta a pápaválasztás jogával, majd lemondott. A makacs avignoni ellenpápát távollétében letettnek nyilvánították. A zsinat Colonna bíborost választotta pápává (1417. november 11.), aki az V. Márton (1415-1431) nevet vette fel. Ezzel megszűnt a nagy nyugati egyházszakadás. Minthogy azonban egyetemes zsinat pápa nélkül nem lehetséges, csak azok a határozatok váltak érvényessé, amelyeket a pápa utólag jóváhagyott.

A zsinat foglalkozott Husz János ügyével is. Vele embertelenül bántak, végül máglyára juttatták.

d) A nehéz helyzetet jellemezte, hogy a zsinat a jó célt helytelenül megválasztott eszközökkel szolgálta. A „népfelség” elvét akarta becsempészni az Egyházba. („Concilium supra papam”), holott az Egyház hierarchikus felépítésű. Egyúttal szinte „parlamenti rendszert” akart meghonosítani, amikor elrendelte, hogy a jövőben szabályos időközökben zsinatot kell tartani (először öt, majd hét év múlva, később tíz évenként). Ennek a következménye egy sikertelen zsinat (Pavia és Siena, 1424), majd pedig a Basel-Ferrarsa-Firenzei Zsinat (Florentinum, 1431-1445). Ennek legjelesebb eseménye a keleti és nyugati egyház uniója, amely azonban sajnos – mint már láttuk –, nem állt vált véglegessé.

e) A hagyományos egyháztörténeti munkák a zsinat pápafölöttiségének elméletét „zsinati eszmének” nevezi. V. Márton, megválasztása után mindent meg is tett a tévedések kiküszöbölésére. A szakadás és a „zsinati korszak” valóban nem vált javára az Egyháznak. Nemcsak az Egyetemes Egyház volt időnként megosztott, hanem jó néhány szerzetesrendben is szakadás támadt (pl. ciszterek, karthauziak, ferencesek, domonkosok, karmeliták). A világi politikai hatalmak képviselőinek egy része sem állt hivatása magaslatán. A zavaros időszakra esik pl. Becket Tamás (†1170), Nepomuki Szent János (†1393) és Szent Johanna (Jeanne D'Arc, †1431) vértanúsága. A pápai hatalom gyengülése több helyen az „államegyháziság” malmára hajtotta a vizet. Ilyen jelenség volt több német fejedelemségben, Angliában és Franciaországban („gallikanizmus”).

A keresztes hadjáratok

A keresztes háborúk okai

A keresztes háborúk nagy fontossággal bírnak mind az egyházi, mind a világi történetírás számára. Jelentőségüket senki nem vitatja, értékelésük során azonban jelentős véleménykülönbségekkel találkozhatunk.

A keresztes hadjáratok előzményei között a vallási indítékok mellett megemlíthetünk politikai, katonai és gazdasági okokat egyaránt. Vitathatatlan azonban, hogy a gregoriánus reformok által elmélyített nyugati latin-keresztény öntudat belső vallási indítékai voltak a döntőek.

A zarándoklat a középkori Európa szerves tartozéka volt. A híres zarándokhelyek sorában (Canterbury, Mont-Saint-Michel, Róma, Santiago de Compostella) ott találjuk a fő célpontot, Jeruzsálemet is, ahová a keresztény zarándokok sokáig háborítatlanul eljuthattak, hála a várost birtokló türelmesebb arab politikának. Az egyre nagyobb számban odaérkező zarándokok részére menedékházak, kolostorok és vendégfogadók épültek. 1071-től azonban a szeldzsuk-törökök hódították meg a területet, akik ellenségesek voltak az odalátogató keresztényekhez. A jeruzsálemi zarándokok védelemre szorultak.

A szeldzsukok hódítása egy másik keresztény terület érdekeit is sértette: a Bizánci Birodalomét. Az 1071-es manzikerti csatában a bizánciak katasztrofális vereséget szenvedtek. Eddig a bizánci keresztény bástya feltartotta az iszlám Európa felé irányuló expanzióját, ekkora azonban megroppanni látszott. I. Alexios császár segélykérése meghallgatást nyert Nyugaton. Bizánc fegyelmezett és ütőképes nyugati segélycsapatokat remélt, akik segítenek helyreállítani a megingott birodalom régi tekintélyét.

A korabeli Európa (vagyis a latin-keresztény nyugat területe) a mezőgazdasági fellendülés következtében jelentős népességszám gyarapodást könyvelhetett el. A lovagság egy jó részének nem volt megélhetést nyújtó birtoka. A nincstelen lovagok egymás elleni rablóportyáinak nem volt se szeri, se száma, emiatt jött létre az egyház bábáskodásával a ún. „Treuga Dei” (Isten békéje) mozgalom, mely bizonyos időkben vallási alapon korlátozta a lovagi hadviselést. A parasztság jó része is elvándorlásra kényszerült. Megindult a spontán vándorlás keletre (a későbbi Drang nach Osten alapja), ahol a fejletlenebb területeken még bőven volt hely a letelepedésre. A szentföldi hadjáratok mind a két társadalmi rétegnek boldogulást (birtokot, rangot, megélhetést) ígértek.

A hadjáratok lebonyolítása busás hasznot jelentettek az Észak-itáliai kereskedővárosoknak is (Velence, Genova, Pisa), akik a hadseregek és felszerelések szállításába valamint ellátásába folyhattak bele.

Mindazonáltal a keresztes mozgalom legfőbb oka az a vallásos felbuzdulás volt, mely II. Orbán pápa 1095-ös, clermont-i zsinaton tett felhívására adott válaszként a keresztény tömegekben jelentkezett. A szeldzsukok kegyetlenkedéseinek hírére a pápa felszólította a nyugati világ keresztényeit a Szentföld felszabadítására és védelmére. Pápai búcsúban részesült, aki az említett felhívásra személyesen vonult hadba, vagy a cél érdekében pénzzel támogatta a hadba szálló keresztényeket. A nem várt erejű felbuzdulás a keresztes eszmében egyesítette a latin nyugatot, s a középkor végéig, sőt az újkorig is elnyúló (ld. Buda 1686-os felszabadítását), több évszázados mozgalmat eredményezett. Ennek célja pedig a kereszténység védelme a több hullámban is terjeszkedő iszlám világgal szemben, illetve a reconquista eszméje, mely az egykori keresztény területek mohamedán uralom alóli felszabadítását jelentette.

A keresztes háborúk lefolyása

Az első hadjárat (1096-1099) katonáinak többsége Németországból, Lotaringiából és Provance-ból kelt útra. A hadjárat élére Bouillon Gottfried lotaringiai herceget választották. A vagyonát pénzzé tevő herceget fivérei is követték (Balduin és Eustachius), s megemlítendő még másik két fővezér neve is: Toulouse-i Raimund és Tarantói Bohemund.

Valójában elsőként az a „népi hadjárat” indult meg, melyet az Amiens-ből származó Remete Péter szervezett nincstelen, de annál lelkesebb parasztokból. 1096 márciusában keltek útra, s a pogányok elleni fellépést a Rajna-vidék zsidó lakosságának pogromjával kezdték. A végső célt, a Szentföldet csak egy maroknyi seregrész érte el, mert útközben egy részüket Könyves Kálmán királyunk szórta szét garázdálkodásaik miatt, a többi, Kis-Ázsiába eljutott hadakat pedig a törökök semmisítették meg.

A Bouillon Gottfried vezette fősereget tárgyalások után átengedte Könyves Kálmán Magyarországon. Eljutván Bizáncba, itt a császár csak azután adott nekik segítséget a továbbhaladásban, miután megígérték a keresztesek, hogy a meghódított területek Bizánc hűbéresei lesznek. Már rögtön az első hadjáratban megmutatkozott a bizánciak magatartásában, hogy legalább annyira tartottak a nyugati keresztesektől, mint a muzulmánoktól. Míg Bizáncot zavarták a saját szakállukra tevékenykedő nyugati keresztény hadak, s ezért csak tessék-lássék segített nekik, addig a keresztesek állandóan panaszkodtak a bizánciak közönye miatt, akik sokszor inkább akadályozták, mint segítették a keresztesek ügyét.

A lovagi hadak hamarosan fényes győzelmet arattak Kilidzs Arszlán szeldzsuk szultán hadain, s elfoglalták Nikaiát. Ez volt az első és utolsó eset, hogy az elfoglalt várat átadták a bizánciaknak.

A keresztesek folytatták útjukat, s elfoglalták Edesszát, majd Antióchiát. E hadjáratok közben rendkívül sokat nélkülözött a sereg a sivatagos, forró éghajlatú területen. A felhalmozott elkeseredés Jeruzsálem 1099-es júniusi bevételénél tetőzött, amikor is az elfoglalt városban a győztes, de vérszemet kapott keresztesek szörnyű öldöklést rendeztek a muzulmánok soraiban, amint erről a francia származású krónikás, Foucher de Chartes beszámolójából értesülhetünk.

Az elfoglalt területeken francia mintára hűbéri államokat rendeztek be. Így keletkezett az Edesszai és a Tripoliszi Grófság, az Antióchiai Fejedelemség. Ezek kisebb hűbéres államok voltak, alárendeltjei a Jeruzsálemi Királyságnak, ahol Bouillon Gottfried lett az első uralkodó (egyelőre azonban alázatból nem királynak hívatta magát, hanem a „Szentsír védelmezője” címet választotta).

A frank államocskák azonban nem tudtak konszolidálódni. Hamarosan kénytelenek voltak védekezni elsősorban a muzulmánok, olykor pedig Bizánc ellen. Az sem volt ritka, hogy egymás ellen hadakoztak a keresztesek.

A második hadjárat (1147-1149) oka Edessza eleste volt. III. Jenő pápa és Clairvaux-i Szent Bernát fáradozásai nyomán sikerült megnyerni a nyugati keresztény világ két fejét: VII. Lajos francia királyt és III. Konrád német-római császárt egy újabb hadjáratra. A belső egyenetlenségektől is megosztott keresztesek teljes vereségével végződött a hadjárat. A csapat java még Kis-Ázsiában felmorzsolódott, ezután Damaszkusz ostroma is sikertelenül végződött.

A harmadik keresztes hadjárat (1189-1192) előzménye az volt, hogy az Ajjubida dinasztiából származó Szaladin (Szaláh ad-Dín) egyesítette a közel-keleti iszlám területek jelentős részét. Jó viszonyt létesített a gyengélkedő Abbászida kalifátussal is, így teljessé tette a keresztesek bekerítettségét. A keresztesek támadása Szaladin ellen Hattín mellett megsemmisítő vereséggel végződött. Ennek következtében Jeruzsálem is elesett (1187).

A keleti katasztrófa hírére jól szervezett lovagseregek indultak Nyugatról a Szentföld felé. A legnagyobb hatalmasságok mentek a seregek élén: Barbarossa Frigyes német, II. Fülöp Ágost francia és Oroszlánszívű Richárd angol uralkodó. A német seregek szárazföldön nagy győzelmet arattak Ikóniumnál, de egy baleset folytán vízbefulladt a császár, így felbomlott a sereg. A tengeren érkező francia és angol uralkodók csak Akkón várát tudták bevenni. A belső viták miatt itt is felbomlott a seregek egysége. Csak az angol király tudott felmutatni némi diplomáciai eredményt. A Szaladinnal kötött szerződés értelmében a keresztény zarándokok békésen látogathatták a jeruzsálemi szent helyeket, s egy csekély tengerparti részt biztosítottak a kereszteseknek támaszpontul.

Ez volt az utolsó közös nagy szentföldi hadjárata a nyugati keresztényeknek. Az ezt követő hadjáratok már csak az egyes uralkodók egyéni akcióinak számítottak, vagy épp el sem jutottak a Szentföldre. Pedig Szaladin hamarosan meghalt, így a halálát követő zűrzavarban a muzulmánok nem tudták folytatni a keresztesek kiszorítását. A keresztesek kihasználatlanul hagyták ezt a lehetőséget.

A negyedik hadjárat (1202-1204) már a hanyatlás jeleit mutatta. VI. Henrik császár már 1197-ben nagy előkészületeket tett egy keleti hadjáratra. Ez azonban már elsősorban birodalomépítési szándékkal folyt, s csak korai halála akadályozta meg nagyra törő terveinek végrehajtásában.

1202-ben III. Ince pápa hívó szavára főleg franciák vették fel a keresztet. A hadjárathoz csatlakozott Velence is. A szervezési munkálatok azonban vontatottan haladtak, pénzhiány miatt a seregek nem bírták kifizetni a behajózás költségeit. Dandalo doge, Velence vezetője szokatlan ötlettel állt elő: elengedi az útiköltséget, ha a sereg visszafoglalja számára Zára városát a magyar királytól. Sikerült ugyan az ostrom, de a keresztesek nagy része zúgolódott, hogy keresztény király ellen kell hadakozniuk.

Mindeközben Bizáncban trónviszály dúlt, s az egyik trónkövetelő, Angelos Alexios a keleti birodalom széleskörű támogatását helyezte kilátásba, ha a keresztesek segítik neki megszerezni a trónt. Az ajánlat kecsegtető volt: bizánci erőforrások segítségével lerohanhatják az egész Közel-Keletet.

1203 nyarán sikerült is (nagyobb pusztítás nélkül) a kereszteseknek elfoglalniuk Bizáncot. Alexios megszerezte a császári címet, de mihelyt uralkodó lett, számára is a bizánci érdekek kerültek előtérbe, s korábbi ígéreteit igyekezett visszavonni. E kísérletre a keresztesek újra megostromolták a várost, s 1204 tavaszán el is foglalták. Ezután azonban szörnyű pusztítást rendeztek. A város kifosztásáról Khoniates bizánci krónikás számolt be. A latin bandák ezek szerint válogatás nélkül mindent zsákmánynak tekintettek, s amit el nem raboltak, az gyújtogatásaik következtében esett a pusztító tűzvésznek áldozatul.

Bizánc elfoglalásának nagy horderejű következményei lettek. Egyrészt korábbi minták alapján keresztes államot alapítottak Latin Császárság néven, mely csak 1204-től 1261-ig tudott fennállni. (Első uralkodója Flandriai Balduin lett.) Mindezzel halálos döfést mértek Bizáncra, mely többé nem tudott megerősödni, s áldozatul esett a későbbi oszmán hódításnak. Ráadásul erőszakos uniós politikájukkal (a keleti és nyugati egyház egyesítése) kiengesztelhetetlen gyűlöletet ültettek a görög egyházba is. A háború igazi nyertese pedig Velence volt, mely Bizánc kiiktatásával a levantei kereskedelem egyedüli ura lett, s évszázadokra megalapozta nagyhatalmi státuszát.

Egyéb keresztes hadjáratok

A negyedik hadjárat szégyenfoltot jelentett a keresztes eszmén. Bár horderejét tekintve jelentéktelen, mégis meg kell említenünk a gyermekek 1212-es „keresztes hadjáratát”. Mindezt csak a középkori jámborságból, vallásos lelkületből kiindulva elemezhetjük, hisz mai szemmel őrültségnek tűnhet egy ilyen vállalkozás. „Amit nem ért el a lovagok bűntől, erőszaktól és rablástól véres kardja, azt majd eléri az ártatlan gyermeksereg” – gondolták a kortárs keresztények. Az ötlet nem a „hivatalos egyháztól” eredt, hanem spontán népmozgalom volt. A francia és Rajna vidéki német gyermekekből álló csapat el sem jutott a Szentföldre. Jó részük már útközben meghalt, az életben maradtakat pedig rabszolgának adták el a tengeri kereskedők.

1217-ben II. András magyar király vonult katonái élén a Szentföldre. Nem vezette nagy lelkesedés, inkább a pápaság késztetésére vette fel a keresztet. Nem is volt nagy eredménye e hadjáratnak, hacsak az nem, hogy számos diplomáciai egyezményt kötött, s ereklyékkel megrakodva tért haza a szentföldi zarándoklatról.

1228-ban II. Frigyes német-római császár vágott bele egy újabb hadjáratba. Ezt kifejezett pápai tiltás ellenére tette, egyéni akciója volt csupán. A kiközösített uralkodónak sikerült olyan szerződést kötnie, mely gyakorlatilag újra a keresztények kezére juttatta Jeruzsálemet és környékét. De a muzulmán szent helyeket a keresztényeknek is tiszteletben kellett tartaniuk.

Al-Kámil egyiptomi szultán halála után a frankok igyekeztek kiterjeszteni a keresztesek befolyását. Ám a gyengülő szultáni hatalom helyébe az addig hadsereget alkotó rabszolga mamelukok kerültek Egyiptom élére az energikus Bajbarsz vezetésével. 1244-ben megszállta Jeruzsálemet, majd elfoglalta egész Szíriát. Mindeközben Európa jó részét a mongol támadás foglalta le.

1248-ban IX. Szent Lajos francia király újabb keresztes hadjáratot szervezett. Előbb Egyiptomot, azután a Szentföldet akarta meghódítani. 1250-ben azonban serege Kairónál teljes vereséget szenvedett és maga a király is fogságba került. Ezek után Bajbarsz még erősebb támadásokat indított a maradék keresztes államok ellen. Minden erődöt és várat igyekeztek lerombolni, nehogy a keresztesek valaha is visszatérhessenek.

1270-ben Lajos király öccsével, Anjou Károllyal (Szicília új uralkodójával) még egy utolsó kísérletet tett a keresztes pozíciók visszaszerzésére, de ez a hadjárat is meghiúsult. 1291-ben a mamelukok kezére került az utolsó keresztes erőd, Akkon is. Néhány esztendei utóvédharc után a keresztesek teljesen kiürítették a Szentföld területét.

A keresztes háborúk mérlege

A keresztes hadjáratok katonai-politikai eredménye nem áll arányban azzal a rengeteg áldozattal, amibe keresztülvitelük került. De ha nem is sikerült az iszlám befolyását megszüntetni, mégis sikerült azt hosszú időre erősen meggyöngíteni.

Gazdaságtörténeti szempontból fontos következménye volt a kornak a keleti (levantei) kereskedelem felvirágzása, az Észak-itáliai kereskedő városok megerősödése, s ezzel párhuzamban Bizánc jelentőségének csökkenése.

A keresztes háborúk a nyugati keresztény összetartozást, identitástudatot rendkívül megerősítették, ugyanakkor a nemzeti öntudat csírái is e hadjáratok során jelentek meg (francia, német, angol vetélkedés).

Kultúrtörténeti szempontból rendkívül fontos hozadéka a kornak, hogy a háborúk kapcsán megélénkült a latin nyugat, Bizánc és az iszlám, valamint az általa közvetített kelet szellemi, kulturális érintkezése. A skolasztika filozófiai és teológiai eredménye a keleti kölcsönhatások nélkül elképzelhetetlen lett volna.

Sajnos az 1054 óta fennálló kelet-nyugati nagy egyházszakadást ez a kor csak tovább mélyítette. Bizánc latinellenessége és nyugat-gyűlölete soha nem látott mértékben elmélyült, s máig kitörölhetetlen nyomot hagyott az ortodox egyházakban.

Befolyással volt a keresztes mozgalom a nyugati vallásosságra is. A sokat nélkülöző, kegyetlen öldöklésekben, rablásokban résztvevő keresztes vitézek magukkal hozták a zsákmányolt értékek és ereklyék mellett a szegénység és a bűnbánat szellemét is. Nem véletlen, hogy e korban keletkeztek a középkor legnagyobb hatású koldulórendjei: a ferencesek és a domonkosrendiek is.

Bár a keresztesek keleti uralma véget ért, a keresztes eszme még évszázadokig fennmaradt. Közel-keletről áthelyeződtek a harcok elsősorban az Ibériai-félszigetre (reconquista), valamint a Baltikum térségébe. Később az oszmán-törökök elleni európai összefogásnak is a keresztes eszme volt egyik vezérelve. Nyomaiban pedig az Újvilág felfedezésével és a 18-19. századi európai gyarmatosításhoz kapcsolódó missziós mozgalmakkal is kapcsolatba hozható.

A lovagi hadviselésről

Mivel a keresztes háborúkat alapvetően lovagok vívták, érdemes talán néhány mondat erejéig kitérni a kor jellegzetes lovagi harcászatára is.

A történetét tekintve több fejlődési időszakot megért lovagi hadviselés a 11. századtól a vaskohászat fejlődésével technikailag egyre tökéletesebb lett mind a védekező-, mind a támadófegyverzet tekintetében. A sisak egyre zártabb, az egész arcot eltakarta. A fémlapokkal erősített bőringek helyett megjelent a páncéling, amely a nyilakkal és dárdákkal szemben is védelmet nyújtott.

A lovagok széles nyergeikben ülve vagy a kengyelekben felállva nehéz kardjaikkal küzdöttek a csatában. A század végére elterjedt a lovasroham, amikor az ellenfelek nagy sebességgel egymásra rohantak. Ez az új elem növelte meg a hosszú nyelű lándzsa fontosságát, amellyel az ellenfelet próbálták a nyeregből kiütni úgy, hogy a fegyver nyelét a csípőnél és a vállnál megtámasztották. A lebukott ellenfelet, ha nem halt meg, fogságba vetették, és csak váltságdíj ellenében szabadulhatott.

A lovasrohamokhoz nyílt terepre volt szükség, ezért az ellenfelek gyakran előre megegyeztek, hol vívják a csatát és milyen feltételek mellett. Külön foglalkozássá lett a hírvivés, azaz a közvetítőtevékenység. A lovagi világ erkölcsi elvei a harcban a nyílt küzdelmet írták elő, tilos volt minden furfang, cselvetés. Ezt sokszor még akkor is betartották, ha ebből hátrányuk származhatott.

A lovagrendek

A mély vallásos dinamizmus, amelyből a keresztes mozgalom táplálkozott, megalapozta a középkor egyik legsajátosabb jelenségének, a szerzeteslovagságnak a kialakulását. A három nagy lovagrend születése a Szentföldre vezetett keresztes hadjáratok közvetlen tapasztalatának volt köszönhető. A három szokásos szerzetesi fogadalom (szegénység, tisztaság, engedelmesség) mellett felvették szabályzatukba a kimerült, megbetegedett zarándokok szolgálatának, illetve a keresztes államok hitetlenekkel szembeni megvédelmezésének kötelezettségeit is.

A johannita rend 1099-ben alapult meg a jeruzsálemi, Keresztelő Szent Jánosról nevezett kórház szerzeteként, és 1120-ban alakult át lovagrenddé. Viseletük: fekete köpeny fehér kereszttel.    1291-ben Ciprusra, aztán Rodoszra (1309) és végül Máltára (1530) helyezte át székhelyét. Innen származik a „máltai lovagrend” elnevezés.

A templomos rendet 1118 körül Salamon temploma mellett alapította nyolc francia lovag. Innét származik nevük: „templomos”. Viseletük: fehér köpeny vörös kereszttel. Miután 1291-ben ugyancsak Ciprusra költözött, 1312-ben áldozatul esett Szép Fülöp francia király intrikáinak, majd a vienne-i zsinaton feloszlatták. A pápaság és a francia király mellett egykor harmadik keresztény „nagyhatalomnak” számító lovagrend szétverése körül máig számos titokzatos legenda kering.

A német lovagrendet 1189-ben brémai és lübecki polgárok alapították meg, mint betegápoló testvériséget, majd 1198-ban alakult lovagrenddé. Hermann von Salza nagymester idején (13. sz. eleje) tevékenységének területe áttevődött először Dél-Erdélybe (a kunok térítése lett volna feladatuk), majd Kelet-Poroszországba. Központjuk 1309-től Marienburg volt. Ettől fogva a kereszténység baltikumi terjesztése és a rendi állam megalapítása voltak fő feladatai. A lovagrend viselete: fehér köpeny fekete kereszttel. 1525-ben Brandenburgi Albert nagymester magához ragadta a rend birtokait, és világi protestáns hercegséget hozott belőlük létre.

A középkori eretnekség és az inkvizíció

A középkori eretnekségek általában a társadalmi igazságtalanságok talaján keletkeztek. A nyomorgó jobbágyság ugyanis ellenségét látta a gazdagokban, akik közé tartozott a főpapság is. Az eretnekek közül sokan azonban a legvéresebb gaztettektől sem riadtak vissza. Ez részben magyarázza az inkvizíció működését.

A főbb eretnekségek története

Az eretnek mozgalmaknak három alapgondolata volt: a szegénység-eszme, a tisztaság-eszme és a láthatatlan egyház eszméje.

1) A gazdag klérus világias élete láttán sokan úgy gondolták, hogy a vagyon az Egyháznak csak ártalmára van. Ebből származik a szegénység-eszme.

a) Bresciai Arnold prépost azt hirdette, hogy vagyonos pap nem üdvözülhet. Az Egyház mondjon le a vagyonról, a pápa a világi hatalomról. Nagy népszerűségre tett szert, ám Barbarossa kezébe került, aki máglyára juttatta.

b) Hasonló nézeteket vallottak az „apostoli testvérek” (alapítójuk Sagarelli Gellért) és a fraticellik (alapítójuk a ferences Bergamói Bonagatia). Kóborolva prédikáltak és támadták a római egyházat. Betiltásuk után (IV. Miklós) Sagarellit a pármai városi tanács megégettette.

c) Waldes Péter alapította a Lyoni szegények társulatát, miután vagyonát a szegényeknek osztotta szét. Társaival vándorolva prédikált és minden vagyonbirtoklást kárhoztatott. Lefordította a Szentírást is Provance-i nyelvre. Hazájából elűzve Itáliában és Csehországban szerzett magának híveket.

2) A tisztaság-eszme nem más, mint a Balkánon keresztül lassan beszivárgott ókori manicheizmus. Tiltották a házasságot, a vagyont és a szentségek használatát, mert szerintük az anyag bűnös, és a sátán teremtménye. Fő elterjedési helyük Bulgária (bogumilek) és a dél-franciaországi Albi városának környéke (albigensek). Sok gazdag pártfogójuk akadt. Ezek az egyházi birtokok megkaparintásában reménykedtek. Terjedésüket segítette a klérus méltatlan élete. Virágzásuk a XIII. században volt. Térítésük eredménytelen maradt. Mikor III. Ince pápa követét, Castelnau Pétert meggyilkolták, a Monfort Simon által vezetett keresztes hadjárat megtörte garázdálkodó bandáikat.

3) A középkori eretnekségek harmadik nagy fajtája a láthatatlan egyház eszméje. Ez azt jelenti, hogy csak az tagja az egyháznak, akit Isten az üdvösségre kiválasztott. Aki halálos bűnben van, az eleve nem tagja az egyháznak. A Szentírás magyarázatára Szentlélek mindenkit külön megvilágosít. Az egyházi intézmények feleslegesek, a pápa az antikrisztus.

a) Wicliffe angol egyházmegyés pap, az oxfordi egyetem tanára. Ő hirdette ezeket a tanokat a XIV. században. Ő fordította le angolra a Bibliát. Tanításában szerepel még az oltáriszentségben a valóságos jelenlét tagadása. Elveti a bérmálást és a papszentelést. Tőle származik az „evangélikus” szó.

b) Husz János cseh pap, prágai egyetemi tanár átvette Wicliffe tanait, de hangsúlyozottan helyet kapott benne a predestináció, az oltáriszentségben a valóságos jelenlét tagadása és a pápai hatalom elutasítása. Husz tanait a Konstanzi Zsinat elvetette. Vele embertelenül bántak. Mivel tanait nem vonta vissza, a császári menlevél ellenére máglyán elégették. Nyomában nagy mozgalom keletkezett, amelyben lényegében a csehek harcoltak a németek ellen. A mérsékeltebbekkel („kelyhesek”, mert két szín alatt akartak áldozni) sikerült egyességre lépni, a szélsőségesebbeket (taboriták), akik sokszor pusztító, gyilkoló bandákat alkottak, le kellett verni.

Wicliffe és Husz tanai a reformáció tanbeli alapjait készítették elő.

Az inkvizíció

1) A hit tisztaságára az Egyháznak ügyelnie kell. A híveknek joguk, hogy az Egyház képviselőitől a hitigazságokat (szóban és írásban) tiszta formában ismerjék meg. Az Egyházban az eretnekké vált hívek büntetése az apostoli kor óta a kiközösítés volt.

A megtérteket vezeklés után visszafogadták. A keresztény római császárok maguk is büntették az eretnekeket, Iustinianus máglyahalállal, mások száműzéssel. Ezt újította fel a középkor a római joggal együtt. Több ízben az állam maga akarta vállalni az eretnekek felderítését is, ám ehhez, mivel hitbeli kérdés, csak az Egyháznak van joga.

2) A középkorban inkvizíció nevű intézmény nem volt. A pápa előbb a püspököket bízta meg az eretnekségek felderítésével, majd annak eredménytelensége után maga küldött inkvizítorokat a veszélyeztetett területekre. Ezek elsősorban kolduló szerzetesek voltak, akik részint tudományos képzettséggel rendelkeztek, másrészt szegénységi fogadalmuk miatt nem voltak megvesztegethetők. Az inkvizítor feladata nem a büntetés volt elsősorban, hanem az eretnekek visszavezetése az Egyházba. Ha a bűnös visszavonta tételét, elégtételt kapott és feloldozták, ha nem, átadták a világi hatóságnak, amely kimondta a halálos ítéletet.

3) Az inkvizíciót, mint intézményt már az újkorban, 1542-ben szervezte meg III. Pál pápa „Egyetemes Inkvizíció” néven. Nem sokkal utána IV. Pál különösen is felkarolta. Későbbi neve Szent Officium volt. 1917 óta ide tartozott a tiltott könyvek jegyzékének („index librorum prohibitorum”) összeállítása is, amely már nincs érvényben. Az intézmény mai neve Hittani Kongregáció, amely elvi természetű nyilatkozatokkal is foglalkozik, nemcsak hitellenes bűncselekményekkel.

4) A spanyol inkvizíciót Aragóniai Ferdinánd és Kasztiliai Izabella szervezte meg, IV. Sixtus pápa pedig jóváhagyta (1478). Az intézmény célja kettős volt.

a) Vallási köntösben államvédelmi célokat szolgált. Ennek útján a király főnemeseket és püspököket is elítélhetett. A bírák egy része nem is volt klerikus.

b) A sokszáz éves mór uralom alatt a mohamedán lakosság összeolvadt a keresztényekkel, szintúgy a zsidók is. Nagy részük meg is keresztelkedett, ám titokban folytatták régi kultuszcselekményeiket (moriszkók, maranyók). A nép általában gyűlölte őket szívtelenségük miatt. Ellenük lépett föl az inkvizíció.

A spanyol inkvizíció teljesen az állam kezében volt, a főinkvizítort a király nevezte ki. A pápák enyhítő figyelmeztetéseit nem vették tekintetbe. Működése sok ember életét kívánta. A spanyol inkvizíció működéséért tehát nem az Egyház a felelős, hanem az állam. Az inkvizíció megítélésében nem vezethet minket az a szempont, hogy a XX. század diktatúrái képmutatásból elítélték.

A szerzetesség a középkorban

A középkori szerzetesség jellemzői

A középkori szerzeteseknek csak kisebb része szakadt ki a társadalomból. Ezek igen szigorú szabályzat szerint éltek (karthauziak, kamalduliak). Életüket a böjt, az imádság, a szigorú klauzúra és az állandó hallgatás jellemezte. A szerzetek többsége azonban valósággal társadalombiztosítási feladatot töltött be. A középkori szerzetességre jellemző továbbá az erősen központosított kormányzat. Még az eredetileg független bencés kolostorok is szövetségekbe tömörültek (clunyek, ciszterciek).

a) A munkaképtelenek és hajléktalanok ellátásában élen jártak a nagybirtokokkal rendelkező bencés kolostorok. Külön szállásépületeik voltak erre a célra. Egy francia kolostor például naponta háromszáz szegénynek és még százötven özvegynek adott rendszeres alamizsnát. – Az utasvédelem is fontos feladat volt a középkori rossz útviszonyok miatt. Az Alpok hágóinál ezt a feladatot a bernáthegyi kanonokrend látta el. Ennek a rendnek a tagjai egy személyben „kanonokok” (azaz közösen élő papok, „canonici regulares”) és szerzetesek. A betegek ápolására női kolostorok jöttek létre. Ők ingyenes kórházakat létesítettek. Férfirendek is tartottak fenn kórházakat.

b) A Szentföldön a lovagrendek gondoskodtak a zarándokok biztonságáról és a betegek ellátásáról. E rendek tagjai katonák és szerzetesek egy személyben. Öltözetük katonai, köpenyükön nyolcágú lovagkeresztet viselnek.

A legnevezetesebb lovagrendek az olasz alapítású johanniták, a templomos lovagrend és a német lovagrend. – A johanniták (Szent János lovagjai) máig működnek, kórházak fenntartásával foglalkoznak. Sokáig Málta szigetén saját államuk volt, amelyet Napóleon szüntetett meg. – A francia templomos lovagrend első háza a jeruzsálemi Templom-hegyen volt. IV. (Szép) Fülöp francia király hatalmas vagyonukra áhítozott. Feloszlatásukat sikerült is elérnie V. Kelemen pápánál. Ez a Vienne-i Egyetemes Zsinaton történt, koholt vádak alapján. – A német lovagrend a Szentföldről Magyarországra telepedett, majd a poroszokat térítette. Végül rátámadtak Lengyelországra. Ezzel kezdődött a lengyel-német ellentét (1410, Gunwald). A rendnek saját egyházi állama volt, amely a reformáció idején világi fejedelemséggé vált (Poroszország). – A spanyol lovagrendek a mórok ellen harcoltak. Ilyen volt például a compostellai Szent Jakab Rend.

c) A hadifoglyok kiváltására alakult a mercedárius rend. Égi pártfogójuk a Rabkiváltó Boldogasszony. Alapítóik Nolascói Szent Péter és Pennaforti Szent Rajmund (†1275). Negyedik fogadalmuk, hogy önmaguk árán is kiváltják a pogányok fogságába esett keresztényeket. – Szintén jelentős a trinitárius rend. Alapítóik Máthai Szent János és Valois Szent Félix. Ez a rend Magyarországon is működött. Emléküket őrzik a Szentháromság szobrok.

d) A haladó földművelés módszereit többnyire a ciszterciták terjesztették. Rendjük körülbelül 700 kolostorból álló szövetség volt. Visszatértek Szent Benedek eredeti szigorához. Alapítójuk Szent Róbert (1098-ban), igazi virágzásuk Clairveaux-i Szent Bernát (1090-1153) idején volt. Minden rendtag nehéz testi munkát végzett. Ilyen volt például az erdőirtás vad völgyekben. Minden gazdaságuk mintagazdaság volt. Magyarországi központjuk Zircen volt. A jobbágyok egyenjogúságának gondolatát is terjesztették azzal, hogy a szántóföldön a nemesi származású páterek is dolgoztak.

e) A hívek lelki gondozására vállalkozott a szintén a „canonici regulares” csoportjába tartozó premontrei rend amelyet Xanteni Szent Norbert (†1120) alapított..

f) Az első zálogházakat a pénzgazdálkodás kifejlődésével ferences barátok létesítették, hogy megmentsék a szegényeket az uzsorások karmaitól. A szükséges tőkét alamizsnából teremtették elő („montes pietatis”, a jótékonyság hegyei). Korábban, a terménygazdálkodás idején az Egyház bűnnek nyilvánította a kamatszedést. Ez érthető is volt, hiszen a középkori uzsorások 100-200 százalékos kamatot szedtek.

A koldulórendek

A koldulórendek a katolikus szegénységmozgalmak. Közös sajátosságaik, hogy tagjaik egy személyben szerzetesek és koldusok. Nemcsak az egyénnek, hanem a rendnek sem lehet vagyona. A rendtagok alamizsnából élnek, és ezt a hívek lelkipásztori gondozásával viszonozzák. A nép igen kedvelte őket, és testvéreknek nevezte, különösen a ferenceseket (frate, brat, „barát”). A tagok nincsenek helyhez kötve, de egységes szervezetbe tartoznak. Általános főnök és tartományfőnökök vezetése alatt élnek. Alkotmányukban demokratikus elemek is találhatók. A főnököket időnként újra kell választani. Férfi és női tagozatuk mellett van még az úgynevezett „harmadrend”. Ennek tagjai világi emberek, akik a rend szellemében törekszenek a keresztény tökéletességre.

a) A legismertebb koldulórend a ferencesek („kistestvérek”, Ordo Fratrum Minorum, OFM). Alapítójuk Assisi Szent Ferenc. Olasz kereskedőfiú volt, aki kijózanodott lovagi ábrándjaiból, és szerelmese lett a szent szegénységnek. III. Ince pápa előbb vonakodott, majd merész elhatározással megengedte a rendalapítást. Egy emberöltő múltán már 200 ezren voltak. Szent Ferenc nagy természetbarát, költő és misztikus. Testén megjelentek az Üdvözítő sebei („stigmák”). Halála (†1226) után két évre már szentté avatták. – A pápák fokozatosan enyhítettek a nagy szegénységen. A rend azonban ennek következtében két ágra szakadt: az enyhébb ágazat a fekete habitust viselő minoriták, a szigorúbb ágazat a barna ruhát viselő ferencesek. Ők terjesztették a karácsonyi jászolt és a keresztutat.

b) A domonkosrendiek tagjai hittudósok és koldusok egy személyben („hitszónokrend”, Ordo Praedicatorum, OP). Alapítójuk egy spanyol kanonok, Szent Domonkos. Célja az albigensek megtérítése volt. Ennek a célnak érdekében vállalta a rend a teljes szegénységet. Ruhájuk fehér, köpenyük fekete. Ők terjesztették a szentolvasót.

c) A kármelita rend Palesztínában alakult, a Kármel hegyen remetéskedő szent lovagokból (1150 táján). Ez az első rend, amely minden tagját külön cellában helyezi el. Céljuk az elmélkedő istenszolgálat, a keresztény misztika művelése. A török előretörése miatt a tagok nagy része nyugatra szivárgott. Első európai rendfőnökük az angol Stock Szent Simeon (†1265). Ruhájuk barna, köpenyük fehér. Világszerte ők terjesztették a skapulárét.

A szellemi élet a középkorban

A középkori kultúra jellemző vonása a keresztény szemlélet térhódítása, még ha pogány babonák maradványai is megtalálhatók (ilyenek például az „istenítéletek”). Jellemző továbbá a múlt csodálata, a tekintélytisztelet is. Ez néha már gátja a fejlődésnek. Ilyen volt például az orvostudományban az ókori orvosnak, Galenusnak a tisztelete. Jellemző továbbá, hogy a középkor a „könyves tudományokat” kedvelte, a megfigyelés és a kísérletezés háttérbe szorult.

A középkori oktatási rendszer

a) Az alapfokú oktatás a plébániai iskolákban folyt.

b) A káptalani és kolostori iskolákban az elemi ismereteken (írás, olvasás, egyházi zene, stb.) kívül a „hét szabad művészetet” (septem artes liberales) tanították. Ezek közül az első három, a „trivium” a következőket tartalmazta: grammatika (latin nyelvtan), dialectica (vitatkozás), rhetorica (a szónoki beszéd és fogalmazás). A magasabb fokú ismereteket a „quadrivium” során ismertették. Ezek: musica (egyházi zene), arithmetica (számtan), geometria (mértan, földrajzi ismeretek), astronomia (csillagászat).

c) A kora középkorban az udvari iskolákban folyt a magas szintű oktatás (pl. Párizsban, Aachenben). A leghíresebb ezek közül Nagy Károly udvari iskolája volt. Itt az előkelőket, valamint a magasabb rangú állami és egyházi tisztviselőket oktatták. Ezt a kort „karoling reneszánsznak” is nevezzük. A leghíresebb udvari tudós Alkuin volt, aki egyúttal a császár egyházpolitikai tanácsadója és bizalmasa is. Legkiválóbb tanítványa Rhabanus Maurus (†856) volt. Fuldai apát, majd mainzi érsek, a német kultúra megalapítója. – A teljesség kedvéért jegyezzük meg, hogy a frank birodalmi műveltséget időben megelőzte az angol egyházi tudomány. Nagy Károly udvarában is sok angol származású tudós volt.

d) A középkori oktatás igazi színterei azonban az egyetemek voltak. A polgárság és a városok fejlődése következtében olyan felsőoktatási iskolák alakultak, amelyeknek tanárai önálló és független hivatásnak tekinthették a tanítást. Az egyetemen az oktatók fakultásokba tömörültek, a hallgatók pedig natiók szerint szervezték meg érdekvédelmi szervezetüket. A négy fakultást (kart) nevezték a XIV. századtól fogva egyetemnek (universitas litterarum).

Ha az egyetem teljes volt, akkor ott négy kar működött. Itt egyetemi szinten adták elő a hét szabad művészetet. Ezen kívül volt teológiai, jogi és orvosi kar. Az utóbbi háromra csak az jelentkezhetett, aki a hét szabad művészetet egyetemi fokon elvégezte. Az egyetemek a pápától, illetve a királyoktól kiváltságokat kaptak. A középkorban harminc olyan egyetem volt, amely pápai kiváltságlevél alapján jött létre. – Az egyetemen az oktatás általában prélekció – disputa formájában folyt. A tanár az oktatás vezérfonalául szolgáló könyvből (amely a katedrához volt láncolva) olvasta és magyarázta a tananyagot. A számonkérés pedig nyilvános vita (disputa) keretében folyt, amelynek szigorú szabályai voltak, a hallgatóknak tehát nagyon fel kellett készülniük. A képesítések a következők voltak: baccalaureátus, licentiatus, magisztrátus. A legkiválóbb tudósokat doktoroknak nevezték, esetleg valami jelzőt is hozzá téve.

A hittudomány a középkorban

Időrendben először Anglia lett az egyházi tudomány központja. Itt a legjelesebb tudós Beda Venerabilis (673-735) volt. Ő az antik műveltség értékeit igyekezett beosztani a keresztény kultúrába. Fő műve a középkori iskolák kézikönyve, és az akkori tudományosság enciklopédiája lett.

Már az ókori hittudománynál láttuk, hogy a hit igazságait bölcseleti fogalmakkal fejezték ki. Így a kinyilatkoztatás tudományos rendszerbe foglalható volt. Ez a törekvés a középkorban még következetesebben megfigyelhető. A középkori teológia fő irányzata a skolasztika. Ez abból a törekvésből indult ki, hogy a kinyilatkoztatott igazságokat a bölcselet segítségével egységes fogalomkészlettel és tudományos igénnyel kifejtsék, rendszerbe szedjék, az igazságokból pedig következtetéseket vonjanak le. Rámutatnak arra, hogy bár a hitigazságok a szó szoros értelmében nem bizonyíthatók, de nem észellenesek, hanem ésszerűek. A kinyilatkoztatás és az ész között összhang áll fönn, a kettő szerves egységet képez. A hit nem más, mint ésszerű meghódolás Isten szava előtt.

A skolasztika első jelentős képviselője Cantherbury Szent Anzelm (†1109). Alapelve: „credo, ut intellegam”, hiszek, hogy értsek, pontosabban: hiszek, hogy a hit által jobban értsek. Filozófiai fogalomkészletét a platóni filozófiából vette. – Petrus Lombardus (†1160) Libri IV. Sententiarum című műve a korai skolasztika legjelentősebb alkotása. Ez a „sic et non” (így és nem) módszerét alkalmazta, vagyis érveket és ellenérveket sorakoztatott fel. Ezzel a módszerrel négy könyvében összefoglalta az egész teológia anyagát.

A skolasztika virágkora a XIII. század volt. Ez a kinyilatkoztatás fogalmi tisztázásaihoz az arisztotelészi bölcseletet vette alapul, és megalkotta az egyházi tudományok nagyvonalú szintézisét, megteremtette a hit és a tudás egységét.

Híres képviselője volt Nagy Szent Albert (†1280), aki a természettudományok művelésében is kitűnt. Az ő tanítványa volt a szintén domonkosrendi Aquinói Szent Tamás (†1274), a középkor legnagyobb tudósa. Rendszerét tomizmusnak nevezzük. Rendkívül sok műve közül kiemelkedik a teológia rendszeres összefoglalása, amely tartalmazza a dogmatikát és az erkölcstant is. A mű címe: „Summa Theologica”.

Jelentős volt még a ferences Szent Bonaventura (†1274) és Joannes Duns Scotus (†1308). Az ő teológiai rendszerüket skotizmusnak nevezzük.

Mint említettük, a legnagyobb hatású középkori tudósokat doktor névvel illették. Nagy Szent Albert volt a „doctor universalis” (egyetemes doktor), Aquinói Szent Tamás a „doctor angelicus” (angyali doktor), Szent Bonaventura, aki a középkori misztika fejedelme is volt, a „doctor serephicus” (szeráfi doktor), Duns Scotus pedig a „doctor subtilis” (éleselméjű doktor).

A késői skolasztika legjelesebb képviselője a nominalista Ockham Vilmos volt.

A skolasztika mellett fontos volt a középkorban az un. „szemlélődő teológia”, a misztika is. Ennek legjelentősebb képviselője Clairveaux-i Szent Bernát (†1153) volt, a „doctor mellifluus” (mézajkú doktor). Misztikájának központjában a szenvedő Istenember szemlélése és követése áll. A misztika tudományát rendszerbe elsőként Szentviktori Richárd (†1173) foglalta. A misztikus teológiát nagy eredménnyel művelték nők is. A legjelentősebb közülük Nagy Szent Gertrúd (†1302).

A középkori művészet

A középkori művészettel más stúdiumok is foglalkoznak. Itt röviden megemlítjük, hogy a legjelentősebb művészeti ágak a romanika és a gótika.

A korai középkorban a romanika, a román stílus virágzott. A közvetlenül a kereszthajóhoz csatlakozó apszist egy boltszakasz beiktatásával keletebbre tolták, és az apszis és a hajó közé a főoltár és a klérus elhelyezésére kórust iktattak be. Ezáltal a kereszthajóval ellátott templom alaprajza a latin kereszthez hasonlított. A toronynak vagy a tornyoknak beillesztése az épület szerkezetébe a templomnak festői, gyakran várszerű külsőt kölcsönzött. A fából készült lapos födém helyébe a XI. századtól kőboltozat lépett. Eleinte donga-, majd keresztboltozat. A boltozatok hordozói a pillérek lettek. Az ablakok eleinte kicsinyek voltak, és félkörívben záródtak. A félkörív uralkodott a boltozatoknál és az ajtók felett is, ezért a román stílust félköríves stílusnak is szokták nevezni.

A gótikus vagy csúcsíves stílus a XII. században Franciaországban alakult ki, és terjedt el egész Európában. Virágkora a XIII. század. A gótikus templomokban az oldalfalak helyét nagyrészt óriási színes ablakok foglalják el. A tető és a bordás keresztboltozat súlyát belső pillérkötegek, kívülről támpillérek hordozzák. Az egységes egészként felfogott belső tér a templomba lépő ember tekintetét szükségszerűen előre, a szentély felé irányítja, illetve felfelé, a földöntúli világot jelképező magasságba sodorja, a roppant magasságban lévő boltozatok záróköveihez. A csúcsíves stílusban jut a legtökéletesebben kifejezésre a középkori keresztény ember érzés- és gondolatvilága.

Az Újkor

Bevezetés és általános jellemzés

Az egyháztörténeti újkort hagyományosan a reformációtól számítjuk. Ennek dátuma 1517. október 31. Ez Luther fellépésének ideje. A polgári történetírás az újkort a nagy földrajzi felfedezésektől, évszám szerint pedig 1500-tól számítja. Historiográfiai érdekességként megjegyezzük, hogy a marxista felfogás az angol polgári forradalmat (1640), esetleg a nagy francia forradalmat (1789) jelölte meg kezdőpontként.

Az újkort jellemzi a pluralizmus, vagyis több vélemény egymás mellett élése. Jellemzője továbbá a világ „kiszélesülése”. A földrajzi felfedezések sok erkölcsi problémát is felvetettek (pl. az addig nem krisztianizált világ „barbár” lakói üdvösségének kérdését).

A reformáció okai

1) A reformáció egyik oka, hogy az Egyház vezetése nem állt hivatása magaslatán. A fegyelem lazulását jelentette a reneszánsz pápák egy részének méltatlan magatartása. Ennek következménye, hogy az egyházmegyés és szerzetes papság sem élt hivatásához méltóan, és elhanyagolta híveit.

2) A tömegek vallási életében a tanbelileg helyes, de nem a hit központi magvát tartalmazó elemek kezdték átvenni a főszerepet. Ilyenek például a szentelmények, a búcsúk, az ereklyék kultusza és a szentek tisztelete.

A búcsú nem más, mint az ideigtartó büntetések elengedése. Valamilyen formában már az ókorban is megvolt.

A búcsú föltétele (indulgentia) a jó gyónás és szentáldozás volt, valamint valamely jócselekedet végzése. Az utóbbi lehetett például zarándoklat vagy adakozás valamely kegyes célra. A botrány elsősorban az volt, ha a befolyt összeget nem megfelelő célra fordították. Ilyen eset volt közvetlenül a reformáció előtt, amikor a maizni hercegérsek a Fuggereknek a búcsúpénzből fizette ki tartozását.

3) A reformáció terjedésének okai között az egyházi vezetők tényleges hibái mellett meg kell említeni a nacionalizmust. A németek az avignoni korszak óta ellenszenvvel viseltettek a római kúria iránt. A terjedést segítette az egyházi birtokokra vágyó fejedelmek és földesurak csatlakozása. Szintén az okok között szerepel a hivatásnélküli papok és apácák szabadulási vágya a celibátustól. Nagyon sokan kényszer hatására, vagy hirtelen elhatározás alapján vonultak kolostorba. A terjedést segítette továbbá a megigazulás tana, amely csak hitet kíván, cselekedeteket nem.

4) A protestantizmus láttán az Egyház maga is belátta, hogy igazi reformra van szükség. Ezt végezte el a Tridentinum (1545-1563), majd a reformpápák, reformpüspökök és a szerzetesrendek.

A reneszánsz jellemzése

A reneszánsz (újjászületés, „rinascimento”) az újkor hajnalán keletkezett szellemi áramlat. Ez részben a pogány életérzés újjászületése. A humanizmus és a reneszánsz eszméit a klasszikus ókorból merítette. Célja a görög-római-kultúra felelevenítése. Az új szellemi áramlat összefüggött a feudalizmus bomlásának folyamatával, és a polgári és értelmiségi rétegek felemelkedésével és megerősödésével. Hirdette a földi boldogulás értelmét. Sokat tett tehát a kultúra és a művészetek fellendítéséért.

A reneszánsz kibontakozása Itáliában kezdődött, előkészítője többek között Dante (†1231) és Petrarca (†1374). A mozgalom központja Firenze (a Medici család művészetpártolásával), majd a pápai udvar. Később a többi itáliai fejedelem is követte a példát. Jeles reneszánsz fejedelem volt a mi Mátyás királyunk (építkezések, könyvtár), valamint az erdélyi Bethlen Gábor.

Kiváló humanista volt az angol vértanú, Morus Tamás (†1535) és barátja, a németalföldi Rotterdami Erazmus (†1536).

A reneszánsz pápák jellemzése

Az 1447-től 1521-ig uralkodó pápákat az egyháztörténelem reneszánsz pápáknak nevezi. Érdemeik és bűneik egyaránt a korra jellemzők.

Érdemeik közé tartozik, hogy az oligarchákkal szemben megteremtették a Pápai Állam függetlenségét. Újjáépítették az avignoni időkben tönkrement és félig-meddig romba dőlt Rómát. Pártolták a tudományokat és a művészeteket. Hatalmas összegekkel segítették és egyéb módon is támogatták Magyarország harcát a török hódítókkal szemben.

A reneszánsz pápák legfőbb bűne, hogy elsősorban fejedelmeknek tekintették magukat, lelkipásztori teendőiket elhanyagolták. Magánéletük és politikai módszereik alig különböztek a többi reneszánsz fejedelemétől. A vallásos eszme és annak konkrét megvalósítása között olyan kiáltó ellentét volt, hogy a pápaság dogmatikai tartalma teljesen elhomályosult. Az önérzetükben erősödő nemzetek csak harácsolásra, hódításra és kiközösítésre kész monarchát láttak bennük, nem pedig a nyáj jó pásztorát. Szintén jellemző volt például a nepotizmus, vagyis a rokonok gátlástalan pártolása.

A reneszánsz pápák kronológiája

V. Miklós (Parentucelli, 1447-1471) felszámolta az egyházszakadás utolsó maradványait. Megalapította a vatikáni könyvtárat, 9000 nagyszerű, ezüstveretű kézirattal.

III. Callixtus (Borgia, 1455-1458) még a kódexek ezüstvereteit is letépeti, hogy pénzt küldjön a magyarok törökök elleni harcára. Ő küldi Hunyadi János legjelesebb munkatársát, Kapisztrán Szent Jánost. Az ő nevéhez fűződik továbbá a nándorfehérvári diadallal kapcsolatban a déli harangszó.

II. Piusz (Enea Silvio Piccolomini, 1458-1464) „bűnbánó humanista”, nagy természetbarát. Azon fáradozott, hogy Velence és a Hunyadiak között szövetség jöjjön létre egy török ellenes keresztes hadjárat érdekében. Ő akart a keresztes hadak élére állni. A terv Velence álnokságán megbukott, a pápa pedig belehalt a súlyos csalódásba.

II. Pál (Barbo, 1464-1471) adót vetett ki a törökellenes háborúra, s abból bőven támogatta Magyarországot, valamint az albán Szkander béget. Kulturális tevékenysége, hogy támogatta az Itáliába települt német nyomdászokat. Ő a Szent Márk palota építtetője.

IV. Sixtus (Francesco della Rovere, 1471-1484) pápasága a rokonpártolás miatt lett hírhedtté. Két unokaöccsét is bíborossá kreálta, és politikai okokból háborúba keveredett Firenzével, ahol aztán vereséget szenvedett. Ő hagyta jóvá a spanyol inkvizíciót.

VIII. Ince (Giambattista Cybo, 1484-1492) alatt kezdődnek meg a nagy földrajzi felfedezések. A boszorkányokról kiadott bullája – akarata ellenére –, lendületet adott a boszorkányüldözéseknek.

VI. Sándor (Roderigo Borgia, 1492-1503) simónia által lett pápává. A legméltatlanabb életű reneszánsz pápa. Még pápa korában is szeretői vannak. Legfőbb célja gyermekeinek karrierhez juttatása. Fia, Cesare Borgia a legelvetemültebb reneszánsz fejedelmek közé tartozott. (Talán róla mintázta Machiavelli a „fejedelem” portréját.) Háborúktól és gyilkosságoktól sem riadt vissza. VI. Sándor a fia kedvéért az egyházi államot világi fejedelemséggé akarta átalakítani. Ebben – mérgezésből bekövetkező – halála megakadályozta.

III. Piusz (Francesco Piccolomini, 1503) tiszta életű aggastyán, huszonhat napig uralkodott.

II. Gyula (Giuliano della Rovere, 1503-1513) nagy politikai ügyességgel megerősíti a Pápai Államot. Katonaember, háború idején sátorban lakik és szakállt növeszt. Nagy pártolója a művészeteknek. Bramante tervei alapján megkezdődik az új Szent Péter bazilika építése. 1512-ben összehívja az V. Lateráni Zsinatot. Ennek ellenére a reformok lassan haladnak.

X. Leó (Giovanni di Medici, 1513-1521) is inkább művészetpártolással, mint az Egyház reformjával törődik. Szerencsétlen konkordátummal Franciaországban a királynak engedi át a püspökkinevezés jogát. Alatta lép fel Luther.

Luther

Luther „előélete”

Luther Márton 1483-ban született a szászországi Eislebenben. Tanulmányait Mansfeldben, Magdeburgban és Eisenachban végezte. Egyetemi tanulmányait Erfurtban fejezte be, majd belépett az erfurti ágostonrendi kolostorba (1505), ahol nem sokkal később már pappá is szentelték (1507).

1510-11-ben, hivatalos ügyben Rómában járt. Tanulmányait Wittenbergben fejezte be, ahol 1512-ben teológiai doktorátust szerzett. Nemsokára a kis wittenbergi egyetemen lett a szentírástudomány professzora.

Luther mozgalmának elindulása. Az „esemény”

1) A mozgalom közvetlen elindítója a mainzi búcsúpénz-botrány volt. Luther 95 vitatételt szerkesztett. Ezt a hagyomány szerint kifüggesztette a wittenbergi vártemplom kapujára, 1517. október 31-én. Ezek a tételek az akkori búcsúk gyakorlata ellen irányultak. Főleg Tetzel János híres szónok fogásait tették kritika tárgyává. A tételek tehát csak részben voltak tévesek. A reformvágy miatt ideges Németországban azonban sokan csatlakoztak Lutherhez, különösen a humanisták és az elszegényedett lovagok.

2) A teológusok támadták Luther tételeit. Ezt a legszakszerűbben Eck János tette. A viták során Luther egyre messzebb került az Egyház tanításától. 1519-ben, a lipcsei dispután kiderült Luther dogmatikájának téves volta.

3) X. Leó pápa először nem vette komolyan az ügyet. Szerzetesek közötti civódásnak tartotta, és el akarta simítani. Ám Luther „reformátori irataiban” folytatta támadásait az Egyház ellen, mire a pápa figyelmeztető bullát küldött („Exurge Domine”, 1520). Luther a bullát az egyházi törvénykönyvvel együtt nyilvánosan elégette, mire a pápa kiközösítette („Decet Romanum” bulla, 1521).

Luther mozgalmának további alakulása

1) V. Károly császár (1516-1556) Luthert megidézte a wormsi birodalmi gyűlésre (1521). Luther ott látta meg, hogy nagy tömegek állnak mögötte, és tanait nem vonta vissza. Erre birodalmi átokkal sújtották. Életét jóakarója, Bölcs Frigyes szász választófejedelem mentette meg, aki Wartburg várában látszatfogságba vetette. Luther itt „Junker Jörg” néven élt, és német nyelvre fordította az Újszövetséget.

2) Az események már nem kötődtek Luther személyéhez. A katolikusokkal való egyeztetési kísérletek – részben Luther intoleranciája miatt – nem sikerültek. Luther visszatért Wittenbergbe. Tanított az egyetemen, s lázító iratokat fogalmazott meg az Egyház intézményei ellen. A szerzetesi fogadalom ellen készített irata hatására sok apáca elhagyta kolostorát. Luther is egy ilyennel kötött házasságot (Katharina von Bora). Családi házként az elnéptelenedett wittenbergi ágostonos kolostort kapta meg, ahol nagy házat „vitt”, sok szegény egyetemistát látott vendégül.

3) Luther a továbbiakban wittenbergi professzorként működött. Keserű öregség jutott neki osztályrészül. Látnia kellett, hogy a reformáció, az evangélium „megtisztítása” politikai ügy lett. Követői életében sok kivetnivaló volt. Tekintélyét leginkább az csökkentette, hogy egyik követőjének, Hesseni Fülöp fejedelemnek, azért, hogy annak politikai támogatását ne veszítse el, kettős házasságot engedélyezett, s ezt később kénytelen volt letagadni. – Látnia kellett azt is, hogy az általa gyűlölt katolicizmus megújul. Halálakor (1546) a Trentói Zsinat már megkezdte működését. Halála születése helyén, Eislebenben következett be.

Luther tanrendszere

Luther Wickliffe és Husz tanait veszi át, két új gondolatot azonban hozzáad.

a) Csak a hit üdvözít, („sola fides”), nem pedig a jócselekedetek, amelyeket megromlott természetünk miatt nem is tudunk gyakorolni. Ez egyúttal a „sola gratia” (egyedül elég a kegyelem) gondolata is.

b) A hit egyedüli forrása a Szentírás („sola Scriptura”), nincs tehát szükség tanítóhivatalra és szentségi papságra. A szentségek közül elméletben hármat, a gyakorlatban kettőt ismert el (ti. élete végéig gyónt, de kötelezővé csak a keresztséget és az úrvacsorát tette).

Luther legfőbb munkatársa a nagyműveltségű humanista Philippus Melanchton (Schwarzerd) volt. Fő műve: Loci communes rerum theologicarum.

c) Fontos Luther irodalmi működése is. Itt felsoroljuk a legfontosabb műveit. Mint látjuk, a legtöbbet ő maga írta, másokat meg tanítványai jegyezték le.

1520: Reformátori iratok a németekhez

1525: A rabszolgává lett akarat

1529: Nagy káté (katekizmus), Kis káté

1530: Ágostai hitvallás (Confessio Augustana – Augsburg)

– 21 cikkely a hitről (de fide)

– 7 cikkely a visszaélésekről (de abusu – alapvetően eltér a katolikus tanítástól)

Schmalkaldeni cikkelyek: a protestáns és katolikus tanítás különbségeinek kisarkítása.

Asztali beszélgetések: az asztalnál vendégül látott diákjai jegyezték le.

A birodalmi gyűlések és a vallásháború

a) A reformáció politikai ügy lett, hiszen Luther a fejedelmeket tette meg az egyház vezetőivé. Ők nevezték ki a püspököket (superintendens) is. A lutheránussá lett fejedelmek alattvalóikat erőszakosan kényszerítették az új vallás felvételére. A birodalmi gyűléseken tiltakoztak (protestáltak – innen a „protestáns” elnevezés) minden számukra sérelmesnek vélt intézkedés ellen. A reformáció és a politika összeszövődése miatt a kiegyezés a katolikusokkal lehetetlenné vált, bár erre mindkét oldalról történtek lépések.

1524. Nürnberg: kiéleződött a katolikus-protestáns elkülönülés, felerősödött a tartományi elkülönülés is („dessaui szövetség” – „torgaui szövetség”).

1526. Speyer: itt mondták ki a „ius reformandi”-t, amely lényegében a tartományok erőszakos lutherizálása volt. Bevezették az „új tant”, az „új istentiszteletet” és az „új egyházszervezetet”. Itt nevezték először „superintendens”-nek a püspököt.

1529. Speyer: a katolikus összefogás elérte a „ius reformandi” törlését, erre történt a tiltakozás, a „protestálás”.

1530. Augsburg: az egyezkedési kísérletek meghiúsulása után császári parancs kényszerítette volna a fejedelmeket a régi egyházba való visszatérésre, amely azonban nem valósult meg.

b) A protestáns fejedelmek megkötötték az úgynevezett „schmalkaldeni szövetséget” V. Károly császár ellen. Megkezdődtek a vallásháborúk, melyek 1555-ben az ausburgi vallásbékével értek véget. E béke legfőbb pontjai:

– örök béke van a katolikusok és a protestánsok között,

– megvalósul a szabad vallásgyakorlás,

– a fejedelmek vallását a jobbágyok kötelesek követni („cuius regio, eius religio”),

– ha egy főpap más vallásra tér, birtokai az elhagyott egyházéi maradnak („reservatum ecclesiasticum”).

c) Ám a béke legföljebb fegyverszünet maradt. A protestánsok nem nyugodtak bele a döntésbe, megsértették a „reservatum ecclesiasticum”-ot. Kitört a harmincéves háború (1618-1648), amely iszonyatos pusztítást okozott. A westfáliai békével ért véget, amely biztosította a protestánsok szerzett jogait. A katolicizmus tehát itt súlyos vereséget szenvedett, de ebben az időben már kezdetét vette a megújulás, például a jezsuiták megkezdték tevékenységüket.

A reformáció Svájcban: Zwingli és Kálvin

Zwingli mozgalma

1) A „német Svájc” apró kis köztársaságokból (kantonokból) állt, amelyek a Habsburgokkal szemben vívták ki függetlenségüket a XIV-XV. Században. Egyházi téren azonban még a német birodalmi püspökök alá tartoztak, ezért Zwingli Ulrikot, a reformátort nemzeti hősként tisztelték.

2) Zwingli Ulrik (1483-1531) zürichi plébános meg akart nősülni, ezért „megreformálta” a zürichi kantont. A városi tanács jelenlétében hitvitát rendezett, amelyre a meghívott püspökök nem mentek el. A konstanzi püspök képviselője, Johann Fabri megjelent ugyan a vitán, de felkészületlenül alulmaradt. Zwingli a gyülekezetet nyilvánította egyetemes zsinattá. Ő és társai megnősültek, a templomokból eltávolították az oltárt, a szobrokat és a képeket. Új, rideg istentiszteletet vezettek be, amely a prédikáción kívül némi közös imádságból állt. Zwingli tanai hasonlítottak Lutheréhoz, de racionalistábbak. A szentségeket csak kegyelemközlő, erő nélküli jeleknek tartotta, az oltáriszentségben a valós jelenlétet tagadta.

3) A polgári kantonok, például Bern, Basel (ennek reformátora Ökolampadius) Zwinglit követték, az ősi parasztkantonok (Schwitz, Uri, Unterwalden) hűek maradtak a katolikus hithez. A két csoport között polgárháború tört ki, s az újítók vereséget szenvedtek. Zwingli is holtan maradt a kappeli csatatéren (1531). Követői később Bullinger vezetésével beolvadtak a kálvinizmusba.

Kálvin mozgalma

Kálvin Jánosnak (1509-1564), aki nem volt pap, eretnek nézetei miatt menekülnie kellett Franciaországból, s Genf első reformátorának, Farel Vilmosnak hívására Genfben telepedett le. Genfben akkor nagy anarchia uralkodott. Genf – az apró feudális tartományokból álló „románd Svájc” egyik városa – elszakadt urától, a savoyai hercegtől, és elűzte püspökét az egész klérussal együtt.

Kálvin szerény lelkészi állásában rideg, embertelen diktátorrá nőtte ki magát. Tiltotta a táncot, a kocsma- és színházlátogatást, az udvarlást és a jegyesek csókját. Ezek megakadályozására besúgórendszert épített ki. Akik vallási vagy politikai kérdésekben nem értettek vele egyet, azokat vagy kivégeztette, vagy száműzte. A kivégzettek közé tartozott a folyóba fojtott Gruet Jakab és a máglyán elégetett Servet Mihály. Az utóbbit antitrinitárius tanai miatt végeztette ki.

Kálvin tanainak alapja az Isten abszolút függetlensége. Ebből következik a predestináció (eleve elrendelés). Ez azt jelenti, hogy Isten az emberek egyes csoportját eleve üdvösségre rendelte, a másik csoportját pedig kárhozatra szánta. Tanításában az úrvacsora nemcsak jelkép, mint Zwinglinél, de nem is Krisztus valóságos teste, amint azt Luther tanította. Szerinte a vétel pillanatában csak Krisztus ereje van benne.

Az egyház kormányzatát nem a fejedelmekre bízta, mint Luther, hanem egy laikusokból és lelkészekből álló testületre. Azt szerette volna, ha az egyház kormányozza az államot. Azt tanította, hogy a jó gazdálkodás az üdvösségre való kiválasztottság jele. Ezzel segítette a gazdasági fejlődést.

Kálvin fő műve a „Christianae Religionis Institutio”. Tanainak terjesztésére főiskolát alapított „Akadémia” néven. Ennek első rektora lett Theodor de Beze („Béza”). Ő, Kálvin első utódaként enyhített a kegyetlen szigoron, s ezzel megmentette a mozgalmat. – A legjelentősebb reformátorok szobrait tartalmazó reformáció emlékműve Genfben van.

A reformáció elterjedése Európában

Franciaország

Franciaországban a hugenották (kálvinisták) engedményeket kaptak Medici Katalin (1519-1589) anyakirálynőtől, ám ezzel nem érték be, és a katolicizmusnak, mint „bálványimádásnak” eltörlését akarták. A katolikus templomokat feldúlták, a szentostyát megszentségtelenítették, s egyéb garázdaságokat is elkövettek. Ezzel kirobbantak az úgynevezett „hugenotta háborúk”.

Medici Katalin hatalmát féltve, egy fejedelmi esküvő alkalmával meggyilkoltatott több ezer hugenotta nemest. Ez volt a „Szent Bertalan éj” (1572). A vérengzésért a királynő a felelős, nem az Egyház. A pápa azért tartott „Te Deumot”, azaz hálaadó istentiszteletet, mert úgy informálták, hogy a királyi család elleni merényletet sikerült elhárítani.

A hugenotta háborúknak az vetett véget, hogy a hugenotta IV. Henrik (1594-1610) került trónra, aki katolikussá lett („Párizs megér egy misét”). A hugenottáknak azonban vallásszabadságot adott. Az engedményeket XIV. Lajos hatálytalanította (1685), a nagy francia forradalom idején azonban a hugenották véglegesen megkapták szabadságukat.

Németalföld

Itt a nemzeti függetlenségért vívott szabadságharc összekapcsolódik a reformáció bevezetésével.

Ez a terület a reformáció korában a spanyol Habsburgoké volt. A nemesség fellázadt a katolikus király, II. Fülöp (1556-1598) ellen, és Orániai Vilmos (1579-1584) vezetésével függetlenségi frontba tömörült. Képrombolás, azaz a katolikus műértékek barbár elpusztítása kezdődött, valamint vérengzés is („gorkumi vértanúk”). Fülöp király végül ura lett a helyzetnek, de mivel nagy megtorlást alkalmazott, például a véreskezű Alba herceget küldte a helyszínre, újra összefogtak ellene. Az északi tartományok Hollandia néven független protestáns állammá tömörültek, ahol a katolikus vallást is betiltották. A déli tartományok pedig megmaradtak katolikusnak a spanyol uralom alatt. Ennek az országnak a neve Belgium.

Anglia

1) VIII. Henrik (1509-1547) angol király, aki előzőleg könyvet írt Luther ellen, és a pápától a „defensor fidei” kitüntetést kapta, el akart válni feleségétől, a nála idősebb Aragóniai Katalintól. Katalin egyik udvarhölgyét, Boleyn Annát akarta feleségül venni. A pápa, VII. Kelemen azonban nem mondta ki érvénytelennek az első házasságot.

Erre a király elszakadt Rómától, s önmagát nyilvánította az „angol egyház fejének”. Ezzel „nemzeti egyházat” hozott létre. A pápához hű katolikusokat kivégezette, legtöbbjüket iszonyatos kínhalállal. Az áldozatok között volt Fisher Szent János püspök, Morus Szent Tamás, húsz püspök, kétszáz nemes és ötszáz szerzetes.

A katolikus szervezetet megtartotta, de a kolostorokat feloszlatta, hogy vagyonukat lefoglalhassa. Az eretnekeket is üldözte. Hatszor nősült (Aragóniai Katalin, Boleyn Anna, Seymor Janka, Clevei Anna, Howard Katalin, Parr Katalin). Második és ötödik feleségét kivégeztette.

2) VIII. Henrik fiának, VI. Edwardnak uralkodása alatt a már addig is titokban lutheránus Cranmer érsek megkezdte a reformáció meghonosítását. Angol nyelvű liturgiát („Book of Common Prayer”) és új hitvallást vezetett be (negyvenkét hittétel). A szentelési szándék hiánya miatt azóta nincsenek érvényesen szentelt papjaik.

3) Tudor Mária királynő (1553-1558), VIII. Henrik Aragóniai Katalintól született lánya, a kiváló Reginald Pole bíboros segítségével megpróbálta visszaállítani az ősi vallást. Kísérlete azonban megbukott az egyházi birtokokat megkaparintott nemesség ellenállásán. Fölvette Rómával a diplomáciai kapcsolatot. A királynő szigorú volt, fölújította az inkvizíciót, ám kétségtelenül jó szándék vezette. Ha működését összehasonlítjuk VIII. Henrikével vagy I. Erzsébetével, akkor láthatjuk, hogy a „Véres” jelzőt („Bloody Mary”) a protestáns történetírás elfogultsága adta neki.

4) I. („Szűz”) Erzsébet (1558-1603) uralmát nem ismerte el IV. Pál pápa, mire az felújította a szakadást. Alatta állapították meg az anglikán vallás végleges tanrendszerét (39 szimbolikus cikkely). A királynő üldözte a katolikusokat. A kontinensről beszivárgó papokat, elsősorban jezsuitákat kegyetlen kínhalállal büntette. Alatta és az őt követő I. Jakab alatt Anglia végleg protestánssá lett.

5) Angliában az anglikán vallást támogatta az állam. Ám emellett a beszivárgott kálvinista tanok hatására a reformációnak több változata jött létre. A presbiteriánusokat a presbiterekből álló tanács kormányozta. Az independenseknek még lelkészeik sem voltak, a gyülekezet bármely tagja prédikálhatott. A baptisták felnőtteket kereszteltek.

A presbiteriánusokat és az independenseket összefoglaló néven puritánoknak nevezzük. Kezdetben üldözték őket, ám később félelmetes parlamenti befolyáshoz jutottak. Az angol polgári forradalom alatt uralomra is jutottak Oliver Cromwell vezetésével. Kivégezték I. Károly királyt (1649), és gyalázatosan leigázták az íreket.

6) A királyság visszaállítása után visszaállították az anglikán államvallást. A puritánok sokáig hátrányos helyzetben voltak, de korántsem akkorában, mint a katolikusok.

7) Az angol reformáció két későbbi változata már a katolicizmushoz hajlott vissza. 1730 táján alakult a methodizmus. Alapítója John Wesley hangsúlyozza a jócselekedetek fontosságát és elveti a merev predestinációt. Az úgynevezett „Oxford mozgalom” 1833-ban keletkezett. Vezetőik J. Keble és E. Pusey. Sokban közelednek a katolikus Egyházhoz, mint például a mise és a gyónás gyakorlatában. Sokan közülük keleti püspökökkel érvényesen pappá szenteltetik magukat. Vezéreik egy része katolikussá lett, mint például a kiváló John Henry Newman bíboros. Maga a mozgalom még az anglikán egyház keretein belül van.

Skócia és Írország

Skóciába már az angol reformáció idején beszivárogtak a protestáns tanok. Fő reformátoruk John Knox (1505-1572). Ő Stuart Jakabbal, Stuart Mária féltestvérével fellázította a nemességet, amely elűzte a katolikus királynőt, Stuart Máriát (1558-1567). Így a kálvinizmus államvallássá vált. Mária Erzsébethez, Angliába menekült, ahol hosszas fogság és a hóhér bárdja várt rá. Fiát Skóciában protestáns szellemben nevelték. Ő lett Erzsébet után Anglia királya is. I Jakab néven uralkodott, alatta szilárdult meg végleg a reformáció.

Írországot I. Erzsébet, majd Oliver Cromwell is meg akarta törni, ám a tengernyi vér és a teljes jogfosztottság sem ért célt. Az ír katolikusok hősiessége imponáló volt.

A skandináv országok

A skandináv országok (Dánia, Norvégia, Svédország) 1397 óta dán főség alatt közös államszövetséget alkottak („kalmari unió”). A norvégok és a svédek ezt természetesen elnyomásnak tekintették. Az országok egymás elleni harca része volt a reformációnak.

1) Dániában a reformációt II. Keresztély (1513-23), majd az őt megbuktató Frigyes honosította meg. 1529-ben az országgyűléssel államvallásnak fogadtatta el a lutheranizmust. A reformátor Tausen János állította össze a hitvallást, a „Confessio Havnica”-t, amelyet 1530-ban fogadtak el. Frigyes fia, III. Keresztély (1534-59), aki Luthernek személyes jó barátja volt, a reformációt totálissá tette. A hithű püspököket elűzte vagy letartóztatta, a hierarchiát átalakította és magának rendelte alá. A ország végleges átalakítása Bugenhagen Jánosnak, Luther egykori gyóntatójának nevéhez fűződik, akinek az új egyházi alkotmányát 1535-ben hagyta jóvá a dán országgyűlés.

2) Norvégia rövid időre független lett, de III. Keresztély ezt megszüntette, az országot dán tartománynak tekintve. Az evangélikus vallást államvallássá tették. A nép ellenállását megtörték, az újítókhoz nem csatlakozó püspököket bebörtönözték, a nem csatlakozó papokat pedig száműzték.

3) Izlandon, amely szintén Dániához tartozott, még nagyobb volt a ragaszkodás a katolikus hithez. A kitört polgárháborúban a dánok győztek, Holar állhatatos püspökét, Arason Jánost 1550-ben lefejezték. Az új vallást megkedveltetni csak később tudta az ügyes bibliafordító, Thorlaksson (†1627).

4) Svédországban a reformáció összekapcsolódott a dánok elleni nemzeti függetlenségi harccal. Mikor a svédeket leigázó II. Keresztély tömeges kivégzéseket rendezett a svéd főnemesség megalázására (1520), nemzeti felkelés tört ki. Ennek vezetője Gustav Eriksson Wasa volt, egyike azoknak a nemeseknek, akiknek a vérfürdő elől sikerült elmenekülni.

Wasa Gusztáv a svédek nemzeti hőse, az ő vezetésével valósult meg a svéd önállóság. 1523-ban a svédek királynak kiáltották ki, és megkoronázták.

Wasa Gusztáv (†1560), miután a hatalom birtokába jutott, zsarnokká lett. A reformációt is azért vezette be, mert a hatalmát egyházfőséggel is növelni akarta. A katolikus vallást kegyetlenül kiirtotta. Uppsala és Västerås püspöke vérpadon halt meg, sokakat pedig elüldöztek. 1544-ben formálisan is betiltották a katolikus vallást.

A király fő munkatársai voltak: Laurentius Andreae (Lars Andersson), aki a király egyházpolitikai tanácsadója lett, valamint a Petterson fivérek (Lars és Olaf), akik wittenbergi tanulmányokat folytattak. Laurentius Petri lett Uppsala első protestáns érseke, Olaus Petri pedig mint szentírásfordító és vitairatok szerzője szolgálta a reformáció terjesztését.

A király nemcsak az egyházi birtokokat kobozta el, hanem a bálványimádás elleni harc címén a falusi templomok évszázadokon át gyűjtött kincseit is elharácsolta a kincstár számára. A katolikus külsőségeket azonban megtartotta.

Halála után zavaros idők következtek, trónviszályokkal. A katolikus hithez való visszatérésre is történtek kísérletek. Végül II. Gusztáv Adolf (1611-1632) szilárdította meg a protestantizmust, aki a lutheránus hit védőjeként a harmincéves háborúban is részt vett, s 1632-ben Lützennél elesett. Az ő ideje alatt lett protestánssá Finnország, ahol a dán elnyomást a svéd váltotta fel.

Gusztáv Adolf lánya, Krisztina királynő egyike a történelem legérdekesebb alakjainak (1626-1689). Gyermeklányként került a trónra, ténylegesen 1644-től uralkodott. Érdekelték az államügyek, de a trón fejedelmi magányában tanulmányozta a katolikus vallást is.

Hosszú vívódás után 1654-ben lemondott a trónról, majd azonnal elhagyta az országot. 1655-ben Innsbruckban nyíltan is a katolikus vallásra tért. Sok helyen megfordult Európában, érdekelték a művészetek. Végül Rómában telepedett le, s ott halt meg 1689-ben. Sírja a Szent Péter bazilikában van.

A Trentói Zsinat (1545–1563)

Előzmények

1) A protestánsok olyan zsinatot akartak, amely az ő tanaikat fogadja el, azaz eltörli a pápaságot, az egyházi hierarchiát, és sok más dogmát, illetve hagyományt. Tiltakoztak tehát, amikor a pápa hívta össze, alig jelentek meg rajta, s a kellő felhatalmazás hiányában nem is lehetett velük érdemben tárgyalni.

2) A pápa, az olasz és a spanyol püspökök Rómában, V. Károly császár és a német püspökök valamely német városban akarták megtartani a zsinatot. Hosszú huzavona után (pl. a német-francia háború, a „sacco di Roma”) végül a két nyelvterület határán fekvő, észak-itáliai Trento (Trient) városkában egyeztek meg. A zsinatot politikai okokból kétszer is meg kellett szakítani.

A zsinat célja a reformáció által megtámadott hitigazságok pontos megfogalmazása volt, valamint az egyházfegyelemmel kapcsolatos hibák kijavítása.

A zsinat szakaszai és munkamódszere

A zsinat három szakaszban működött: 1545-47 (III. Pál), 1551-52 (III. Gyula) és 1562-63 (IV. Piusz). Volt egy bolognai periódus is (9. és 10. sessio). Itt azonban semmi határozat nem született (1547-48).

A zsinat munkamódszere a következő volt. A szakértők gyűlésén (congregatio praeparatoria) több csoportban történt az előterjesztések kidolgozása. A teljes ülésen (congregatio generalis) a zsinati atyák vitatták meg a javaslatokat. Ha nem tudtak megegyezni, akkor visszaküldték átdolgozásra a szakértők gyűlésére. Az ünnepélyes ülésen (sessio) a zsinati atyák szavaztak a javaslatokról. A dogmatikai döntéseket általában majdnem egyhangúan szavazták meg. Ha erre nem volt esély, akkor újra meg újra visszaküldték átdolgozásra. Az egyházfegyelmi határozatoknál beérték a többségi szavazással.

A zsinaton 25 ünnepélyes ülés volt. Az egyes üléseken megszavaztak dogmákat és egyúttal hoztak reformhatározatokat is. Nem minden sessión történt szavazás. Az első három sessio például alakiságokkal telt el.

Dogmatikus döntések

4. sessio: A kinyilatkoztatás forrásai a Szentírás és a szenthagyomány. Meghatározták és tételesen felsorolták a Szentírás kánonját is. A zsinat megerősíti a deuterokanonikus könyvek sugallmazottságát.

5. és 6. sessio: Ádám bűne minden emberre átöröklődött. Az áteredő bűn azonban nem ölte meg az akarat szabadságát. Krisztus érdemei nemcsak befödik, hanem el is törlik bűneinket. A hit önmagában nem elegendő a kegyelem megszerzéséhez. A concupiscentia, azaz a rosszra hajló természet nem bűn. Magánkinyilatkoztatás nélkül senki sem lehet biztos az üdvössége felől.

7. sessio: Hét szentség van. A szentségeket Krisztus alapította. A keresztség szükséges az üdvösséghez. A természetes víz szükséges a keresztséghez. Az Atya a Fiú és a Szentlélek nevében kiszolgáltatott keresztség, ha az Egyház szándéka szerint végzik, akkor is érvényes, ha eretnek szolgáltatja ki. A bérmálás Krisztus által alapított, sajátos értelemben vett szentség, nem pusztán ceremónia. Rendes kiszolgáltatója a püspök.

8. sessio: Tárgyalt a zsinat Bolognába való áthelyezéséről.

*

13. sessio: Az oltáriszentségben valóságosan jelen van Krisztus teste és vére. Az egész Krisztus van jelen az egyes színek alatt. A helyes megfogalmazás az átlényegülés (transsubstantiatio). Ezt a szentséget megilleti az imádó tisztelet. Szentáldozáshoz járulni csak a megszentelő kegyelem állapotában szabad.

14. sessio: A bűnbocsánat szentsége eltörli a halálos bűnöket. Isteni parancsra meg kell vallani minden halálos bűnt szám, fajta és fajtaváltoztató körülmény szerint. A pap valóságos feloldozó hatalommal bír. – Ez a sessio foglalkozott a betegek kenetével is. Tanítása, hogy ezt a szentséget is Krisztus alapította. Hatása a testi könnyebbség és a bűnök bocsánata. Kiszolgáltatója a felszentelt pap, felvevője pedig a beteg.

*

21. sessio: A zsinat tárgyalt a két szín alatti áldozásról is. Mivel a laikusok nincsenek erre kötelezve, az áldozó pedig bármely szín alatt a teljes Krisztust veszi magához, az Egyház a hatalmával élve elrendeli, hogy a híveket egy szín alatt áldoztassák meg.

22. sessio: Itt kimondták, hogy a szentmise valódi áldozat, az újszövetség áldozata, a keresztáldozat megjelenítése.

23. sessio: Az egyházirend szentség, papi hatalmuk csak a fölszentelteknek van. Az új áldozati rendhez új szolgálati papság járul. A püspökök, áldozópapok, és szerpapok hierarchiája isteni rendelés alapján áll fönn. A papságban is eltörölhetetlen jegyet kap a felvevő ember.

24. sessio: A házasság szentség. A többnejűséget isteni parancs tiltja. A házassági kötelék felbonthatatlan. Ugyanakkor a zsinat azt is dogmatizálta, hogy az Isten iránti szeretetből vállalt szüzesség tökéletesebb állapot, mint a házasság.

25. sessio: A tisztítóhely létezik, az ott lévőket a hívők segíthetik. A szentek tisztelete, valamint a búcsú üdvös dolgok. A kalendáriumot azonban megritkították, és óvtak az ereklyetisztelet túlburjánzásától. Új csodát elfogadni, vagy új ereklyét befogadni csak a püspök engedélyével szabad.

Reformhatározatok

a) A zsinat elrendelte, hogy a nyomdászok a Szentírást, főként a hivatalos használatra elrendelt „Vulgata”-t a lehető legpontosabban nyomtassák ki. Szent dolgokról szóló könyvet nem szabad kinyomtatni a szerző neve nélkül. Szükséges az is, hogy a kinyomtatásra kerülő könyvet főpásztor megvizsgálja és jóvá hagyja.

b) A zsinat elrendelte azt is, hogy főpapi állások egy kézben nem halmozhatók. Ez a „cumulatio beneficiorum” tilalma.

c) A püspök köteles az év túlnyomó részét a székhelyén tölteni („residentia”), és egyházmegyéjét időről-időre végiglátogatni („visitatio”).

d) A püspök köteles papnevelő intézetet alapítani („seminarium”), és azt képzett tanárokkal ellátni.

e) A szerzetességgel kapcsolatban elrendelte, hogy az érvényes fogadalomhoz betöltött 16 év és egy teljes éven át tartó „újoncév” (noviciátus) szükséges. Elrendelte továbbá, hogy női szerzetesházba világi, férfi szerzetesházba nő nem léphet be. Ez a „clausura”.

f) Érvényes házasságot csak a plébános és két tanú jelenlétében lehet kötni („Forma Tridentina”). Elrendelte a kötelező anyakönyvezést is. Ezt a „Tametsi” kezdetű dokumentum tartalmazza.

g) A zsinat eltörölte az alamizsnás búcsú intézményét, hogy a „gonosz nyerészkedést” megszüntesse.

h) A zsinat tiltja és kiközösítéssel bünteti a „párbajok átkos szokását, amelyet az ördög gondolt ki….”

A zsinat befejezése

1563. december 4-én a zsinati okmányokat aláírta 217 zsinati atya. 1564. január 6-án IV. Piusz „Benedictus Deus” kezdetű bullájával a zsinat határozatait jóváhagyta.

A zsinat a pápára hagyta a latin Szentírás hiteles kiadását (Vulgata) a tiltott könyvek jegyzékét („index librorum prohibitorum”), a liturgikus könyvek reformját (Breviarium Romanum, Missale Romanum) és a nagy hitoktatói kézikönyv elkészítését („Cathechismus”).

IV. Piusz 1564-ben adta ki az átfogó hitvallási szöveget, a „Trienti Hitvallást”.

A katolikus megújulás kora

Katolikus megújuláson a Trentói Zsinatot követő fellendülést értjük. Ezt nevezik „ellenreformációnak” is. Ez a kifejezés Leopold von Ranke protestáns történettudóstól származik.

A reformvágy ébredése már a zsinat, sőt a reformáció kibontakozása előtt megvolt. II. Piusz például már reformbizottságot nevezett ki, II. Gyula reformzsinatot hívott össze (V. Lateráni Zsinat), kitűnő reformtervet készítettek Domenico Domenichi és Nicolaus Cusanus bíborosok. Giberti veronai püspök megreformálta egyházmegyéjét. Ötleteiből sokat átvett a Trentói Zsinat. A változás igényét mutatták a reformmozgalmak (pl. Firenzében Fra Girolamo Savonarola működése) és a humanista irodalom (pl. Rotterdami Erasmus).

A reform tényleges végrehajtói a nagy reform-pápák, jelentős reform-püspökök és az új, vagy megújult szerzetesrendek.

A reformpápák

A reformpápák megszüntetik a pápaság reneszánsz életmódját, küzdenek az Egyházban lévő visszaélések ellen, reformintézkedéseket léptetnek érvénybe. Nem csak intézkedéseikkel, életükkel is tanítanak.

Szent V. Piusz (1566-1572) sokat tett a közerkölcsök fejlesztéséért, s olyan aszkéta életet élt, hogy puszta látása megtérített sok protestánst. Kiadatta a Római Katekizmust (segítségül a lelkipásztoroknak), a misekönyvet és a breviáriumot. Az ő pápasága alatt sikerült a török tengeren való megtörése Don Juan d’Austria győzelmével Lepantónál (1571). Ennek emléke a „Rózsafüzér királynéja” ünnep október 8-án.

XIII. Gergely (1572-1585) több szemináriumot alapított (pl. Collegium Anglicum – a „vértanúk szemináriuma”, „Collegium Hungaricum”), s sokat tett a pápai követségek (nunciatúrák) átszervezésére, hogy azok a reformok hatásos eszközeivé válhassanak.

Jelentős reform-pápa volt még V. Sixtus (1585-1590), aki megreformálta a bíboros-testületet, és közbiztonságot teremtett a Pápai Államban, valamint VIII. Kelemen (1592-1605), aki folytatta a reformok megvalósítását, s emellett rengeteget tett a török visszaszorítása érdekében.

A reform-püspökök

Villanovai Szent Tamás (1488-1555) szerzetes, majd Valencia érseke. Roppant szigorú életet élt, és nagy arányú jótékonysági tevékenységet folytatott.

Borromeo Szent Károly (1538-1584) milánói érsek munkájának eredménye egyházmegyéjének teljes megújulása. Papnevelő intézetet állított, állandóan vizitálta egyházmegyéjét, hogy a hit és az erkölcs tisztaságára vigyázzon.

Szalézi Szent Ferenc (1567-1622) genfi püspök nagyrészt kálvinista egyházmegyéjében szinte állandó életveszélyben volt, de apostoli munkával hetvenezer embert vezetett vissza a katolikus egyházba. – Újszerű lelki író: a keresztény tökéletességről ír világiak számára („Philothea”).

Jelentős reform-püspök még a lengyel Hosius Szaniszló (1504-1579) és a magyar Pázmány Péter (1570-1637).

Új szerzetesrendek, a szerzetesség megújulása

Az újkor szerzetesrendjei nagyrészt szabályozott papok (clerici regulares). Ezek tagjai szerzetesek és papok egy személyben. A szerzetesi életet az aktív lelkipásztori munkával kapcsolják össze.

a) A legnagyobb újkori rend a Jézus Társasága (Societas Iesu, SJ, jezsuiták). Alapítójuk Loyolai Szent Ignác (1491-1556). Eredetileg katonaember, aki súlyosan megsebesülve új életet kezdett. Néhány elszánt társával felajánlotta szolgálatát a pápának, aki a rendet jóváhagyta (1540). – A kis társaság hatalmas renddé fejlődött, s az ellenreformáció, illetve a katolikus megújulás élcsapata lett. Különösen a főúri réteg visszatérítésében játszott nagy szerepet. A rend módszere a hallatlan önfeláldozás és a mindig alkalmazkodni tudó modernség.

b) A kisebb rendek és kongregációk elsősorban a lelkipásztori munka végzésére és az ifjúság nevelésére alakultak. Az előbbiek közül legjelentősebb a redemptorista rend (alapítója Liguori Szent Alfonz, †1787), az utóbbiak közül pedig a piarista rend (alapítója Kalazanci Szent József, †1648).

c) A megújult régi rendek közül legfontosabb a ferencesrend legszigorúbb ága, a kapucinusok. Jelentős esemény volt a kármelita rend megreformálása (Avilai Szent Teréz és Keresztes Szent János – „sarutlan kármeliták”).

d) Betegápolással foglalkozik az irgalmasok rendje (Istenes Szent János, †1550) és a Páli Szent Vince (†1660) által alapított irgalmas nővérek rendje. A leányok nevelésével foglalkoznak többek között az angolkisasszonyok (alapította Ward Mária 1609-ben) és a Mi Asszonyunkról elnevezett szegény iskolanővérek rendje (alapította: Gerhardinger Terézia).

Az újkori missziók

Az újkori missziók általános jellemzése

1) A missziók nagymérvű kibontakozásának előfeltételei voltak a nagy földrajzi felfedezések.

2) A pápák a missziók irányítását központosították. Létrehozták a missziók tevékenységét irányító központi hivatalt (Congregatio de Propaganda Fide) és a misszionáriusok szakszerű képzésével foglalkozó Collegium Urbanumot.

Az újkori missziók története

1) India apostola Xavéri Szt. Ferenc és Nobili Róbert volt Szent Ferenc az elnyomott páriák közt térített, Nobili viszont a legmagasabb kaszthoz tartozó bramínok között. Mindketten szép sikereket értek el.

2) Kínában főként jezsuiták térítettek. Nagyszerűen alkalmazkodtak a kínai szokásokhoz, és így szép eredményeket értek el. Ám az Egyház ezt a módszert megtiltotta, mire a virágzó misszió tönkrement. A leghíresebb kínai misszionárius a tudós Ricci Máté volt.

3) Japánban is Xavéri Szt. Ferenc hirdette először az evangéliumot. A szép sikereket azonban véres üldözés váltotta fel. A hittérítőket mind kiirtották, de egyes keresztény közösségek – pap nélkül (!) – kétszáz évig, a missziók újrakezdéséig, fennmaradtak.

4) Dél- és Közép-Amerikát a spanyolok nagy kegyetlenséggel hódították meg. A misszionáriusok feladata a hitterjesztésen kívül az indiánok megvédése volt.

a) A domonkosrendi Las Casas kiharcolta az indiánok rabszolgaságának eltörlését.

b) A jezsuiták redukciólat (zárt telepek) hoztak létre az indiánok számára, hogy megvédjék őket a spanyolok kizsákmányolásától. Ezek működőképes termelési közösségek voltak, ahol az indiánok tulajdonképpen saját államukban élhettek. Megélhetésük és művelődésük biztosítva volt.

c) A misszionáriusok gondoskodtak a behurcolt szerencsétlen néger rabszolgákról is. Legnagyobb apostoluk Kláver Szent Péter volt.

5) Észak-Amerikában a protestáns gyarmatosítók akadályozták a hithirdetést, ám Kanada népeinek megtérítésében így is értek el kisebb eredményeket. Az irokézek közt halt vértanúhalált nyolc jezsuita, köztük Szent Joques Izsák és Brebeuf János.

6) Hősies misszionáriusokban Afrikában sem volt hiány, de nagyobb eredményeket nem tudtak elérni, különösen a mohamedánok fanatizmusa miatt.

Az újkori missziók értékelése

A hittérítők hősies munkát végeztek. Ezt jelzi a vértanúk nagy száma is. Ám a munka mégsem volt arányban az elért eredménnyel, sok helyen a virágzó missziók elsorvadtak. Az eredménytelenség okai közül a legfontosabbak a következők Az Egyház még nem látott tisztán az alkalmazkodás kérdésében. A hódítók (különösen a protestáns országokból) erőszakos magatartásukkal ellenszenvessé tették a misszionáriusokat is. Ez volt az oka, hogy sok helyen a helyi uralkodó osztály véresen üldözni kezdte a hittérítőket is.

A sikertelenségek ellenére is fontosak voltak az újkori missziók, amelyben az Egyház teljesítette Jézus parancsát: „Elmenvén tanítsatok minden népet”.

A barokk egyházi élet

A XVI. századi Spanyolország nemcsak gazdagságban és kultúrával jár elől, hanem a legtöbb szentet is adta az Egyháznak. Ezek közé tartoztak a szent rendalapítók (Loyolai Szent Ignác, Kalazanci Szent József, Istenes Szent János), és misztikusok (a barokk misztika két vezéralakja, Avilai Nagy Szent Teréz és Keresztes Szent János, akik megreformálták a kármelita rend férfi és női ágát: „sarutlan kármeliták”). A XII. században pedig a francia kereszténység élte meg nagy századát. Ennek jelentős szentjei Szalézi Szent Ferenc (†1622) genfi püspök, aki székvárosa környékén több mint hetvenezer embert térített vissza a katolikus egyházba. Igényesebb emberekkel személyesen és levelezés útján foglalkozott. Írt lelki kalauzt szerzetesek számára („Teotima”), a laikus életszentséget pedig „Filótea” című művével alapozta meg. Chantal Szent Franciskával együtt megalapították a vizitációs apácák rendjét, amely betegápolással és leányok nevelésével foglalkozott (1610).

Az Oratóriumot Franciaországban Bérulle kardinális alapította, és új iskolát teremtett a papnevelés színvonalának emelésére. Páli Szent Vince (†1660) megalapította a missziós papok társulatát, akiket lazaristáknak is nevezünk. Marillac Szent Lujza közreműködésével pedig megalapította az irgalmas nővérek társaságát betegápolás céljából.

A barokk nemcsak lelkiségi mozgalom volt, hanem művészeti irány is.

Az építőművészet terén Itáliában a XVI. század első felében még a reneszánsz uralkodott, amely az antik világban látta példaképét. Ez a művészeti irány egész Európában tért hódított. A világ legnagyobb templomát Bramante tervezte és kezdte építeni, majd Michelangelo folytatta a munkálatokat. Ez a római San Pietro, a Szent Péter bazilika. Bernini már barokk elemeket is alkotott, amikor a művet befejezte.

A reneszánsz művészeti irányt a XVI. században fokozatosan a barokk váltotta fel. A barokk stílusban emelt épületek, templomok, paloták az építtetők és az általuk képviselt eszmék erejét, nagyságát fejezik ki. A barokk építészet főbb jellemzői: a hosszhajós építkezés és a kupola összekapcsolása, a tér egységének erős hangsúlyozása, a mellékhajók oldalkápolnákká alakulása. Szintén jellemző a pazar díszítés, a mozgalmasság keresése. Fontos elemek a homlokzat, a csavart oszlopok és a görbe vonalak érvényesülése. Az első és legjellegzetesebb barokk templom a jezsuiták főtemploma, a római „Il Gesù”. Ez a stílus jellemző a mediterrán világra, de elterjedt – némi változtatással – Kelet-Közép Európában is, többek között Ausztriában és a történelmi Magyarországon.

A „Hosszú XIX. század”

A történettudomány a nagy francia forradalomtól az első világháborúig terjedő időszakot „hosszú tizenkilencedik század” néven nevezi. Egyháztörténelmi szempontból ekkor kezd kialakulni a „szekularizált világ”, vagyis az olyan világ, amely úgy rendezkedett be, mintha Isten nem lenne. Ennek a folyamatnak az előjátéka a felvilágosodás. Magára a korszakra a forradalmak jellemzők, illetve az azokra való reakció. Erre a korszakra esik az olasz egységmozgalom (a „risorgimento”), amely a másfél évezredes Pápai Állam megszűnését is okozza, hiszen az „Unita Italia” a pápaság világi uralmának megszűnését is jelenti.

A felvilágosodás

A felvilágosodásban megtalálható a vallásháborúkba belefáradt Európa lelki reakciója. A meddő felekezeti viták után közömbösség áradt el a vallási tanokkal szemben. A vallási érdeklődés csökkenését elősegítették az újkori természettudomány és technika eredményei. Ezek mellett a vallási kérdések sokak szemében haszontalannak tűntek.

a) A szabad gondolkodás az egész nyugati gondolkodás utolsó nagy szellemi mozgalma. Angliától terjed Franciaországon keresztül Németország felé. A felvilágosodás jelszava: „Merj tudni!”. A mozgalom céljaként hirdette meg az ember autonómiáját, azaz fölszabadítását és nagykorúvá válását. Nézete szerint az ember értelmével képes az önrendelkezésre mások vezetése nélkül is. A tudományos gondolkodás szabályain kívül az észt semmi egyéb tekintély nem köti. A kort azonban jellemzi a történeti érzék hiánya, az ahistorizmus. A „fény századában” a múltat nem ismerték, lenézték és „gótikus éjnek” tekintették.

b) A fölvilágosodás közvetlen előzménye és hirdetett világnézete a racionalizmus. Az egyházi tekintély, majd a Szentlélek után az észtől várták az egyetemes eligazítást. Ám az ész nevében is roppant eltérő gondolatrendszerek születtek. A hívő keresztény Descartes-től és Leibniztől a panteista Spinozán át a mechanikus materializmust képviselő Holbachig széles a skála. A „természetes vallás” egyik lehetősége volt a deizmus. Ez Isten létét tudomásul veszi, de úgy tanít, hogy Isten csak megalkotta, de nem kormányozza a világot. Isten létét elfogadja, de az Egyházat elutasítja például Voltaire. A deizmust hatásosan terjesztette egy angol eredetű titkos világszövetség, a szabadkőművesek (1717). A tagok az emberiség fölemelkedését hangsúlyozva valójában egymást támogatták a befolyásos állások megszerzésében. A latin államokban egyházellenesek voltak, az Egyház ezért tiltotta tagjainak a benne való részvételt.

c) A fölvilágosodás világnézetéhez tartozott a naturalizmus és a tolerancia is. Az előbbivel összefügg a természet kultusza, amelyet Rousseau hirdetett. Az utóbbi, a vallási türelem az újkor sajátja. Az emberi szabadságjogok nyilatkozatai (1776, 1789, 1946) mind magukévá tették, a II. Vatikánum óta a római katolikus egyház is hivatalos tanításává tette.

A fölvilágosult abszolutizmus

A Tridentinum óta az immáron szentéletű pápák intenzív befolyást gyakoroltak az Egyház életére. Megszilárdult az egyházi centralizmus. Az egyházi élet rendeződése azonban nem tetszett a püspököknek és a fejedelmeknek. Ők nem vették jónéven belső viszonyaik ellenőrzését. A római irányítás elhárításában az önérzetes püspökök szövetségest találtak az államérdeket abszolutizáló uralkodókban, akik alattvalóiknak egyetlen irányítói akartak lenni. Rómától iparkodtak elszakadni, illetve elszigetelődni, a papokat pedig csak erkölcsi nevelőknek szánták. Több ilyen mozgalom volt Európában.

a) Franciaországban a nemzetegyházi tendenciák erősödését már X. Leó konkordátuma segítette (1516), amelyben átengedte a királynak a püspökök jelölését. A francia klérus afelé hajlott, hogy a pápának nincs joga beavatkozni a francia egyház belügyeibe. Ez a gondolatrendszer a „gallikanizmus”, amelyet XIV. Lajos is örömmel fogadott. A Rómával folytatott vitákban a gallikanizmus szövetsége lett egy komor eretnek tévtan, amelyet Jansen belga püspökről (†1638) janzenizmusnak nevezünk. Ez a vallási igényesség és szigor leple alatt a kevesek kiválasztottságát hirdeti. Következménye, hogy az átlagemberek elmaradtak a szentségek vételétől. Fellegváruk a ciszterci apácák Port-Royal kolostora volt. Hollandiában szakadár egyházat hoztak létre.

A janzenisták az erkölcsi lazaság terjesztésével vádolták a jezsuitákat, akik igyekeztek megkönnyíteni a hívek útját a szentségekhez. A gyakori szentáldozás érdekében terjesztették a Jézus Szíve tiszteletét is, amely Alaquoque Szent Margit francia apáca látomásaiból váltak ismertté. A jezsuiták ellenségei azonban rávették XV. Lajost a rend betiltására (1764), majd az európai fejedelmi udvarok összefogásával megfélemlítették XIV. Kelemen pápát, aki feloszlatta a rendet (1773). A lengyel rendtartományban (Poroszországban és Oroszországban) azonban nem hirdették ki a rendeletet.

b) A szakadás peremére jutottak a német fejedelmek is. Hontheim Miklós trieri segédpüspök Febronius álnéven kiadott könyvében igen korlátozott jogokat tulajdonít a pápának. Szerinte csak méltósága van, hatalma nincs más püspökök fölött. Ez a gondolatrendszer, a „febronianizmus” kedvező fogadtatásra talált a Rajna-vidéki püspököknél. Formális egyházszakadás azonban szerencsére nem jött létre.

c) A Habsburg-országokban is voltak Róma ellenes mozgalmak. Mária Terézia (1740-1780) a Szentszék tudta nélkül hozott országában egyébként hasznos intézkedéseket. Fia, II. József (1780-1790) pedig függetlenítette az „államegyházat” Rómától, a legtöbb szerzetesrendet pedig feloszlatta. Az ő elképzeléseit nevezzük „jozefinizmusnak”. A „kalapos király” halálos ágyán szinte valamennyi rendeletét visszavonta, egyházpolitikájának hatása azonban továbbélt.

A forradalmak kora

a) A nagy francia forradalom kezdetben nem irányult az egyház ellen, a rendi gyűlésben a harmadik rend és a papság között egyetértés volt (1789). Az alkotmányozó nemzetgyűlésben a klérus – részben félelem és megtévesztés hatására – lemondott a  tizedről, vállalta az adózást, hozzájárult a feudális rendszer lebontásához. A folyamatok később azonban egyházüldözéshez vezettek. A konvent uralma alatt betiltották az istentiszteletet, bevezették az „ész kultuszát”, a templomokat pedig megszentségtelenítették, részben pedig le is bontották. Az „új kultusz” nevében  például a Notre Dame főoltárára egy színésznőt ültettek. A híres Cluny apátsági templomnak pedig csak egy kis része élte túl a korszakot. A papságot részben elüldözték, részben lemészárolták. A keresztény ünnepeket eltörölték, a vasárnap feledésére tízes számítást (az un. „dekádokat”) vezettek be. A jakobinus diktatúra bukása után a direktórium 1795-ben kimondta az egyház és az állam szétválasztását, az egyházüldözés azonban csak lassan szűnt meg.

b) A vallásilag közömbös Bonaparte Napóleon tábornok helyreállította a katolikus egyházat, mint a francia nép többségének vallását. 1801-ben konkordátumot kötött a pápával. Az egyház elvett javaiért cserében az egyházi hivatalviselők fizetést kaptak az államtól. A püspököket az első konzul (vagyis az államfő) jelöli ki, előzetes megegyezés után. Az egyházmegyék határai igazodnak a politikai megyék határaihoz.

A pápa, VII. Piusz (1800-1823) részt vett a koronázáson. Később az angolellenes blokád kérdésében Napóleon szembekerült vele. A császár elfoglalta Rómát (1809), majd Franciaországba hurcolta a pápát. Az Egyházi Államot a Bécsi Kongresszus (1815) állította helyre.

c) Amikor Napóleon a Rajnáig terjesztette ki Franciaország határait, a német fejedelmeknek azt javasolta, hogy az egyházi fejedelemségek birtokaival kárpótolják magukat. Ennek következménye lett a nagy német szekularizáció, amikor 22 püspökség, 80 apátság és 200-nál több kolostor kisajátítása ment végbe barbár módon. A Bécsi Kongresszuson a Szentszék beletörődött az egyházi javak elrablásába, és konkordátumokban rendezte kapcsolatát a fejedelemségekkel. Így az egyházi javak veszendőbe mentek, de a püspökfejedelemségek megszűnése véget vetett a febronianizmusnak, a feudális egyházból népegyház lett. Ez később elősegítette az egészséges újjászületést.

d) Franciaországban a Bourbon-restauráció csak látszólag volt „a trón és az oltár szövetsége”. A király szolgai függésben tartotta az egyházat. Az 1830-as júliusi forradalom kellett ahhoz, hogy a katolikusok sajtó- és szólásszabadsághoz jussanak. A „liberális katolikusok” egyszerre küzdöttek az egyház szabadságáért, de azért is, hogy béküljön meg a modern civilizációval. Ennek a mozgalomnak volt vezéralakja Felicité de Lamennais abbé, akit a túlzón konzervatív XVI. Gergely pápa elítélt. Előbb alávetette magát az ítéletnek, majd az üldözések hatására hátat fordított az egyháznak.

A romantika és a katolikus megújulás

A nagy francia forradalom és a napóleoni háborúk sok vérontására nagy kiábrándulás következett. Az egyoldalú észkultusz helyett ismét becsülni kezdték az érzésvilágot. A jelen öntelt csodálata helyébe újra felfedezték a múltat és a lassú fejlődést. Chateaubriand könyve (A kereszténység szelleme) a keresztény vallás igaz voltát szépségéből igyekszik bizonyítani. Divattá vált foglalkozni a középkorral, a szerzetességgel, a dogmákkal és a misztikával. A lovag, a szerzetes és a pap irodalmi témává lett. Ennek egy tipikus megjelenése Manzoni: A jegyesek c. műve.

A fölszínes érdeklődésnél mélyebb katolikus ébredéskörök alakultak a francia értelmiség körében, Dél-Németországban, illetve Bécsben. Jelentős személyiség volt például Hofbauer Szent Kelemen. Egyre többen kezdték tanulmányozni a skolasztikát és Aquinói Szent Tamás bölcseleti rendszerét. Keresett olvasmány lett Josef Görres könyve is: „A keresztény misztika” (1836-42).

Számos új szerzet és vallásos társulat alakult. Újra megtelepedtek a régi szerzetesrendek. VII. Piusz 1814-ben visszaállította a jezsuita rendet, amely a lengyel tartományból indult új küzdelemre. A feloszlató rendeletet ugyanis Poroszországban és Oroszországban nem hirdették ki, a tárgyalt korszakban pedig a lengyel provincia e két országhoz tartozott, Lengyelország felosztása miatt.

Francia és német bencés kolostorokban újjászületett a liturgikus lelkiélet és az egyházi művészet: Solesmes-ben a gregorián ének, Beuronban a képzőművészet.

A vallásszabadság Nagy-Britanniában is helyre állt. Ennek egyik vezéralakja O’Connel Dániel ír ügyvéd volt, aki megválasztott képviselőként nem tette le az esküt a király egyházfőségére, és kivívta a katolikusok egyenjogúsítását (1829). A vallásszabadság konverziók sorozatát indította el. A legnagyobb konvertita John Henry Newman (†1890) volt, akit patrisztikus tanulmányai vezettek a katolikus egyházba. IX. Piusz pápa bíborossá nevezte ki. Az „újkor egyházatyjának” szokás nevezni. A pápa újjászervezte az angol hierarchiát. A katolikus püspöki székhelyeket olyan városokba helyezte, ahol nem volt anglikán püspök, általában a modern ipari nagyvárosokba. Az angol államegyház püspökei maradtak a régi mezőgazdasági területeken.

A vallásszabadság jellemző az Amerikai Egyesült Államokra is, ahol a katolikusok száma egyre nő. A növekedést nemcsak a bevándorlás idézi elő, hanem a sok megtérő is. A híveket áldozatkészség és aktivitás jellemzi.

A missziók is fejlődnek. A világmisszió irányítását az 1622-ben alapított Congregatio de Propaganda Fidei vette át. Kedvezett a hithirdetésnek a XIX. század közepétől fellendülő világforgalom. A régi rendek mellett új, missziós szerzetek alakultak. Közülük nagy a jelentősége az Isteni Ige Társaságának (Societas Verbi Divini). XI. Piusz minden erővel szorgalmazta a bennszülött papok képzését. 1926 óta nő a színesbőrű püspökök száma is.

A „Kulturkampf”

A modern állami élet alapelvei közé tartozik a gondolkodás és a lelkiismeret szabadsága. Minthogy az Egyház tekintélyi alapon szerveződött, és merevnek bizonyult a divatos eszmékkel szemben, a protestáns és szabadkőműves kormányzatok több országban egyházpolitikai harcba kezdtek. Ezt R. Virchow nyomán kultúrharcnak nevezték, mintha az állam a kultúra nevében harcolna a katolikusok ellen.

a) A német kultúrharcot Poroszország kezdeményezte. Bismarck kancellár, a német egység és birodalmiság megvalósítója állami ellenőrzés alá akarta vonni a katolikus egyház egész életét is. Korlátozta az egyház működési szabadságát. Poroszországban feloszlattak minden kolostort. A katolikus nép ellenállása miatt Bismarcknak attól kellett tartania, hogy a keresztény szocialisták összefognak a szociáldemokratákkal a parlamentben. A „vaskancellár” kénytelen volt meghátrálni, és visszavonni a rendelkezéseit. XIII. Leó pápa segélykezet nyújtott a tisztes visszavonuláshoz.

b) A század elején az állam és az egyház szétválasztásakor a francia egyház is elszegényedett. A szabadkőműves kormányok igyekeztek korlátozni az egyház cselekvőképességét és oktatási szabadságát. A Dreyfuss-ügy miatt a francia közvélemény egy része is a katolikusok ellen fordult. Az I. világháborúban azonban a besorozott papok és szerzetesek hazafias helytállásukkal megbecsülést szereztek, az állami törvények pedig enyhülő tendenciát mutattak.

Az I. Vatikáni Zsinat (1869-70)

Előzmények

1) Az I. Vatikánum előzményei közé tartozik, hogy a XIX. században a liberális eszmék kezdtek elterjedni. Ezeket két csoportba oszthatjuk.

a) Az egyik csoportba azok tartoznak, amelyek a hitet veszélyeztették, sőt Isten létét is tagadták. Ilyen nézetek többek között a materializmus (azaz, csak az anyag létezik, más nem), az agnoszticizmus (ha lenne is Isten, akkor sem ismerhető meg), a panteizmus (Isten azonos az anyagvilággal) és az indifferentizmus (mindegy, hogy Isten van-e, vagy nincs).

b) A másik csoportba azok a nézetek tartoznak, amelyek az Egyház és az állam szétválasztását és a vallásszabadságot hirdették. Ide tartozik a polgári házasság bevezetése, a pápa világi uralmának megszűnése, a katolikus vallásnak, mint államvallásnak eltörlése. Szintén ebbe a csoportba tartozik az a nézet, hogy a pápának ki kell egyeznie a modern civilizációval, és haladni kell a korral. Ez utóbbi nézetek „rövid távon” kellemetlenek voltak, de később maga az Egyház is ehhez alakult (vö. Lateráni egyezmény, II. Vatikánum, stb.).

2) A pápaság helyzetét döntően befolyásolta az olasz egységmozgalom, a „risorgimento”.

IX. Piusz (1846-1878) liberális gondolkodóként kezdte a működését. (Emiatt Metternich gúnyolódott is rajta.) Államának parlamenti alkotmányt adott (fenntartva természetesen a bíborosi kollégiumot és az egyszemélyi kormányzást), enyhítette a cenzúrát, növelte a mozgásszabadságot, világiakat bevont a kormányzásba. – Éppen ezért fölmerült annak a lehetősége, hogy éppen a pápa álljon az olasz egységmozgalom élére. A pápa ezt először vállalta, majd visszalépett, mert lelkipásztori feladatával összeegyeztethetetlennek tartotta (1848. április). Így az olasz nacionalisták szemében a népszerűséget gyűlölet váltotta fel, s a pápának 1848. novemberében a római forradalom elől menekülnie kellett. 1850-ben térhetett csak vissza, francia intervenció segítségével, de gondolkodásában teljesen megváltozva. A politikában most már mereven konzervatív magatartást tanúsított.

A „risorgimento” megvalósításának csak két lehetősége maradt: a köztársaság-pártiak vezetésével (Mazzini, Garibaldi), illetve az egyetlen olasz dinasztia, a Szárd Királyság (Piemont) vezetésével. Ennek vezetői II. Viktor Emmanuel, illetve minisztere Camillo Cavour. Az egységes Itália („Italia unita”) természetesen a Pápai Állam megszűntetésének tervét is jelentette.

3) Az I. Vatikáni Zsinatig két jelentős esemény történt.

a) IX. Piusz 1854. december 18-án kb. 200 Rómában összegyűlt püspök előtt kihirdette Szűz Mária szeplőtelen fogantatásának dogmáját az „Ineffabilis Deus” kezdetű bullájában.

b) IX. Piusz másik jelentős tette volt, a „Quanta cura” kezdetű enciklika és a hozzá kapcsolódó Syllabus kiadása. Ez utóbbi nem más, mint egy jegyzék, amely a kor tévedéseit foglalja össze. Igen alapos munka előzte meg, amely majdnem tíz évig tartott. Az enciklika a kor problémáit általánosságban ítéli el, a Syllabus pedig tételesen felsorolja az elítélt tanokat. Ezek közé tartoznak többek közt a következők: panteizmus, indifferentizmus, szocializmus, kommunizmus, az egyházi hatalom alávetése a polgári kormánynak, az Egyház és az állam szétválasztása, a polgári házasság bevezetése, a pápa világi uralmának megszűnése, a katolikus vallásnak, mint államvallásnak megszűntetése, a pápaság kiegyezése a liberalizmussal.

4) Az olasz egységmozgalom nyomán 1861-re létre is jött az egységes Itália, beleértve az Egyházi Állam területének jó részét is. Csak Róma és környéke volt már a pápa fennhatósága alatt. Csak a „risorgimento” irányzatainak szembenállása (Garibaldi – Cavour) miatt volt lehetséges, hogy – francia fegyverek védelme alatt – az Egyházi Állam még tíz évig fönnállott. Közben az olasz kormány – Don Bosco Szent János prófétai figyelmeztetése ellenére – szekularizáltatta az egyházi vagyont, és antiklerikális törvényeket fogadott el.

5) IX. Piusz pápa 1868. június 22-én terjesztette a bíborosok elé a zsinat tervét. A zsinatra meghívást kaptak a protestánsok és az ortodoxok is, de mivel a részvételt az egyesüléshez kötötte a pápa, így a meghívást nem fogadták el.

A zsinat ügyrendje és lefolyása

A pápa 1869. június 29-én az „Aeterni Patris” kezdetű bullájával hívta össze a zsinatot, amelyet azután 1869. december 8-án nyitott meg. Az ünnepélyes üléseket a Szent Péter bazilika erre a célra átalakított jobboldali kereszthajójában tartották.

1) A zsinat ügyrendje a következő volt.

A gyűléseken (congregatio generalis), ahol egy, a pápa által kinevezett bíboros elnökölt, adták elő a zsinaton tárgyalandó témák kidolgozott változatait. Itt minden zsinati résztvevő hozzászólhatott. A felmerült problémákat a zsinat által megválasztott bizottságok tárgyalják meg, dolgozzák át, s utána ismét a gyűlés elé terjesztik. Így megy ez mindaddig, míg a zsinati résztvevők majdnem teljes egésze el nem fogadja. Az így elfogadott kánonokat az ünnepélyes ülésen (sessio) hirdetik ki, de itt már nincs módosításra lehetőség, vagy igennel („placet” = tetszik) vagy nemmel („non placet” = nem tetszik) kell szavazni. Az előkészítő munka miatt a „non placet”-tel szavazók száma minimális szokott lenni.

2) A zsinaton négy ünnepélyes ülés volt.

a) Az első session: 1869. december 8-án volt a zsinat ünnepélyes megnyitása.

b) A második session: 1870. február 6-án kellett volna szavazni az első dogmatikai konstitúcióról, mivel azonban az előkészítő bizottságok még nem fejezték be a munkát, így a zsinati atyák itt csak a trienti hitvallást tették le.

c) A harmadik session: 1870. április 24-én került sor a „Dei Filius” kezdetű dogmatikai konstitúció felolvasására és elfogadására.

d) A negyedik session: 1870. július 18-án fogadta el a zsinat a „Pastor Aeternus” kezdetű konstitúciót, amely többek között a pápai tévedhetetlenséget is tartalmazza.

3) A zsinat résztvevőinek egy része a gallikán tételeket vallotta, és a pápa személyes tévedhetetlenségét tagadta. Őket nevezi a szakirodalom ultraliberálisoknak. Mások vallották a tévedhetetlenséget, de nem tartották alkalmasnak azt dogmának kimondani. Ők az inopportunisták. A tévedhetetlenséget dogmatizálni akarók, az ultramontánok, alkották a zsinat résztvevőinek legnagyobb részét. Végül volt egy csekély, de nagyhangú csoport, amelynek tagjai minden pápai megnyilatkozást tévedhetetlennek akartak kijelenteni. Ők a neoultramontánok, vagy infallibilisták.

A zsinat határozatai

1) A „Dei Filius” kezdetű konstitúció

1. fejezet: Isten mindeneknek a teremtője, aki lényegénél fogva egyszerű és változhatatlan szellemi szubsztancia. Szabad elhatározással a semmiből alkotta mind a kétféle teremtményt (az angyalokat és a világot), és gondviselésével oltalmazza és kormányozza.

2. fejezet: Isten léte az emberi ész világosságával biztosan megismerhető, művei alapján. Szükséges azonban a kinyilatkoztatás is. A Szentírást értelmezni az Egyháznak van joga.

3. fejezet: A hit lényege, hogy Isten kegyelmével igaznak tartjuk, amit ő kinyilatkoztatott, mégpedig a kinyilatkoztató Isten tekintélye alapján, aki nem csal és nem csalatkozik. A fejezet tartalmazza a katolikus vallás egyedül igaz voltát is.

4. fejezet: Megismerésünknek kettős rendje van, a hit és az ész. A hit fölötte van ugyan az észnek, de a kettő nem ellenkezik egymással, hiszen az ész világosságát is az Isten adta az embereknek.

A négy fejezet után következnek a kánonok, amelyek többek közt elítélik a materializmust, a panteizmust, a deizmust és az agnoszticizmust.

2) A „Pastor Aeternus” kezdetű konstitúció

1. fejezet: Isten az egész Egyházra kiterjedő primátust Szent Péter apostolnak ígérte és adta meg, és az egész Egyház látható fejévé tette.

2. fejezet: A római pápa hatalma törés nélkül megy vissza Szent Péterig.

3. fejezet: Ez a fejezet megfogalmazza a pápai hatalom természetét. A pápának nemcsak felügyelői vagy eligazítói hatalma van, hanem az egész Egyházra kiterjedő teljes és legfőbb joghatósági hatalom, amely az egész világon az Egyház fegyelmét és kormányzását érinti. A pápa a teljes hatalmat bírja, nemcsak „legfontosabb részeit”. Ez a hatalom rendes és közvetlen az összes és egyes egyházak fölött, az összes pásztorok és hívek fölött.

4. fejezet: Ha a pápa hit és erkölcs dolgában „ex cathedra” nyilatkozik, akkor tévedhetetlen. Ez az „infallibilitás” dogmája. A római pápa ilyen határozatai nem az Egyház beleegyezése miatt, hanem önmagukban (ex sese) megmásíthatatlanok.

A zsinat befejezése és visszhangja

a) 1870. július 19-én kitört a francia-porosz háború, amely miatt sok püspök kénytelen volt hazautazni. Az olasz hadak szeptember 20-án elfoglalták Rómát, véget vetettek az Egyházi Államnak, és a pápának csak a Vatikánt hagyták meg. Ezek miatt IX. Piusz pápa október 20-án alkalmasabb időre halasztotta el a zsinat folytatását.

b) A zsinatra válaszul a szabadkőművesek Nápolyban „ellenzsinatot” tartottak. Antiklerikális hangnemben folyt le két ülés a San Fernando színházban, egy pedig egy szállodában. Az akció végül nem lett történelemformáló erő. Liberális jelszavakat hangoztatott, de konkrét programja nem volt.

c) A zsinat ellen Itáliában és külföldön is több helyen tüntetések voltak, de ugyanakkor volt pozitív visszhangja is. Voltak a zsinat melletti rokonszenvtüntetések is.

d) A zsinatra való reflektálások között volt egy formális egyházszakadás is. A tévedhetetlenséget el nem fogadó német és svájci katolikusok egy része megalakította az úgynevezett „ókatolikus egyházat”, amelynek jelentősége már akkor is csekély volt, ma pedig teljesen elenyésző.

A „századvég” és a „századelő” pápái

A pápák sora

Az olasz egységmozgalom csapatai 1870. szeptember 20-án rövid és jelképes ostrom után elfoglalták Rómát. A pápa nem tanúsított ellenállást, mert nem akart vérontást. Kikiáltották az egységes Olaszországot, és megszüntették a pápa világi uralmát. Ezzel megszűnt az Egyházi Állam. A feszült helyzet megoldására az olasz állam 1871-ben kibocsátotta az un. „garanciális törvényeket” a pápa személyének sérthetetlenségéről és anyagi kárpótlásáról. A Szentszék birtokában hagyták a Vatikánt, a Lateránt és Castelgandolfot. IX. Piusz a garanciatörvényt nem fogadta el, és magát a „Vatikán foglyának” nyilvánította. Egyúttal eltiltotta a katolikusokat a politikai életben való részvételtől. Ennek végzetes következményei lettek. A politikai hatalom gyakorlása így Itáliában átment a vallásellenes erők, illetve politikai kalandorok kezébe. Az antiklerikális olasz politikusok azonban a garanciális törvény elutasítása ellenére megengedték a pápának, hogy diplomáciai kapcsolatait fenntartsa.

IX. Piusz 1878. február 7-én hunyt el. Temetése indulatokat váltott ki a római nép egy részéből. Ideiglenes sírba tétele után 1881. nyarán temették el végső helyén, a római, de a Vatikánon kívül levő San Lorenzo Fuóri le Mura bazilika altemplomában. Sírja ma is ott van.

IX. Piusz utóda XIII. Leó (1878-1903) lett. Ő kivezette a pápaságot az elszigeteltségből. Nagyhatású körleveleket (enciklikákat) bocsátott ki a házasságról („Arcanum divinae sapientiae” – 1890) és a szociális kérdésről („Rerum novarum” – 1891). Az utóbbiban védelmébe vette a munkásságot, és nemcsak méltányos bérezést akart a számukra, hanem jogosnak ismeri el szakszervezeteiket. Amúgy is felismerte a kor problémáit. Tudott alkalmazkodni a realitásokhoz, az Egyház érdekeinek sérelme nélkül. Sikerült elérnie, hogy Németországban megszűnt a „Kulturkampf”. A világegyház is fejlődött. 248 új püspökséget alapított. A kutatók számára megnyitotta a vatikáni levéltárakat.

A XX. század első pápája Szent X. Piusz (1903-1914). Ő sokat tett a lelkiélet elmélyítéséért, főleg a liturgia korszerűsítésében és a gyakori szentáldozás szorgalmazásában. Előkészítette az egyházi törvénykönyv kodifikálását. Az ő uralkodása alatt tört ki az első világháború.

X. Piusz nagy érdeme az is, hogy visszaengedte a katolikusokat a politikai élet porondjára. Így keresztény szellemű pártok alakulhattak, s a politikai életben is lehetett küzdeni az Egyház jogaiért.

A modernizmus

A progresszív szellemiségű katolikus teológusok komolyan azon fáradoztak, hogy az Egyház béküljön meg a modern kultúrával. Ennek folyamán azonban esetenként rossz útra tévedtek. A „modernista” tanokat hirdetők nem alkottak egységes és átfogó vallási rendszert. Tanításukat az értelem megismerési lehetőségeit csak a jelenségek világára korlátozó agnoszticizmusra és immantentizmusra alapozták, így sok téves nézethez jutottak el.

A korabeli hivatalos egyház a modernizmust vallási rendszernek és igen veszedelmes tévedések foglalatának tekintette. A modernizmus támadta a kinyilatkoztatás természetfelettiségét, a Szentírás sugalmazottságát, az evangéliumok megbízhatóságát, az egyháznak és szentségeinek krisztusi alapítását és a katolikus igazságok változhatatlanságát. A modernizmust X. Piusz pápa ítélte el 1907-ben. A modernizmus elleni küzdelemben azonban sok ártatlan, sőt a hit terjesztésében érdemeket szerzett embert is meghurcoltak, például a mi Prohászka Ottokárunkat.

Az egyháztörténet néhány fontos eseménye 1914 után (Kiegészítő anyag)

A pápák sora

XV. Benedek (1914-1922) sokat tett a háború beszüntetéséért, és a világbéke megteremtéséért. Sajnos kísérletei jórészt eredménytelenek maradtak a hadviselő felek hódító szándékai miatt. Elítélte a Párizs-környéki békéket is – azok imperialista jellege miatt. Mindent megtett a háború okozta szenvedés és nyomor enyhítésére, segítette a hadifoglyokat, a rokkantakat és a menekülteket. Így nőtt a Szentszék tekintélye is.

XI. Piusz (1922-1939) legjelentősebb tette a „római kérdés” megoldása volt. 1929. Február 11-én megtörtént az olasz állammal való kibékülés. A „Lateráni egyezmény”-ben a pápaság lemondott a régi értelemben vett világi hatalmáról (a „nagy” Egyházi Államról), az olasz nemzeti állam pedig elismerte a pápa államfőségét egy szimbolikus területen, a Vatikán dombon. Ennek az újjáalakult államnak a neve „Stato Cittá del Vaticáno” (Vatikán Városállam, röviden Vatikán). A Vatikán területéhez tartozik néhány nagy bazilika és palota is Rómában. A pénzügyi megállapodás anyagilag igyekezett kárpótolni a Szentszéket, a konkordátum pedig biztosította az Egyház jogainak gyakorlását Olaszországban, így például megengedték az iskolai hitoktatást. A Vatikán a legtöbb országgal diplomáciai kapcsolatot tart. A vatikáni követségeket „nunciatúráknak” nevezzük. Pápasága alatt igen sok boldoggá- és szenttéavatás történt.

XII. Piusz (1939-1958) uralkodását megkeseríti a totalitárius államok vallásüldözése és a második világháború. Eugenio Pacellit 1939. március 2-án választották meg pápává, feltűnő gyorsasággal. Ő volt a pápai legátus az 1938. évi budapesti eukarisztikus világkongresszuson. Hiába tett meg mindent, a világégés kirobbanását nem sikerült megakadályoznia. A hadviselő felekkel szemben magatartását a semlegesség és a tartózkodó politika jellemezte. A fasiszta hatalmakkal szemben azért választotta a tartózkodás politikáját, mert tudta, hogy tiltakozásával csak a megszállt területek katolikusainak helyzetét súlyosbította volna. Több százezer zsidó életét mentette meg Rómában, hivatalosan azonban nem tiltakozott a haláltáborok ellen. Ezzel nem segített volna. Amikor a holland püspökök tiltakoztak a zsidók elhurcolása ellen, megtorlásul a nácik elhurcolták a „kikeresztelkedett” katolikusokat is, többek között az azóta szentté avatott Edith Stein kármelita apácát, neves filozófusnőt. A pápa több ízben szólt azonban az emberi jogok megsértéséért. Hitler erre 1943 őszén így reagált: A Vatikán a kémek fészke és a nemzetiszocializmus elleni propaganda központja. A politikai és katonai helyzet alakulásától függően döntök majd arról, hogy a pápát Németországba, vagy a semleges Lichtensteinbe szállíttassam.” Tiltakozásainál mérhetetlenül fontosabbak voltak emberbaráti akciói, a hadifoglyok, a polgári foglyok, a polgári lakosság érdekében tett intézkedései.

XII. Piusz idejére esik tehát a nácizmus szomorú korszaka. Hitler nemcsak a második világháború világégését idézte elő, hanem ki akarta irtani minden „ellenfelét”. Megsemmisítő táborokba hurcolta elsősorban a zsidókat, a baloldaliakat, de az áldozatok között volt 4000 katolikus pap is, köztük 2000 lengyel. Auschwitzban szenvedett mártírhalált az azóta szentté avatott Maximilian Kolbe, aki önként vállalta az éhségcellát egyik társa helyett.

A világháború befejeztével a Szovjetunió megkezdte az elfoglalt kelet-közép-európai területeken a kommunizmus bevezetését. Az Amerikai Egyesült Államok és Anglia a kommunizmus visszaszorítására egységfrontot alkotott, és szembefordult egykori szövetségesével. XII. Piusz is szembefordult a kommunizmussal. Valahányszor az egyházat olyan támadás érte, amely egybekapcsolódott vezető püspökök, bíborosok bebörtönzésével, azonnal kiközösítéssel sújtotta a felelősöket.

A pápa jelentős volt az egyházi élet belső átalakítása terén is. Megengedte az esti szentmisék bemutatását, enyhítette a böjti fegyelmet. A papi zsolozsmát egyszerűsítette. A „Divino afflante Spiritu” kezdetű enciklikájában (1943) elfogadhatónak nyilvánította és ajánlotta a Szentírás magyarázatának és tanulmányozásának korszerű módszereit. Az 1951-ben kibocsátott körlevelében ajánlotta a misszionáriusoknak a fokozottabb alkalmazkodást a hit hirdetésének eredményesebbé tételéhez. Jelentősek voltak rádiószózatai, amelyekben minden jelentős korkérdésre reflektált.

1950-ben kihirdette a Szűzanya mennybe felvételének dogmáját. Ezzel fokozta a hívek lelki életében a hitet és a jámborságot. További reformok kidolgozását és egy egyetemes zsinat előkészítését is tervezte, de az utóbbitól végül visszariadt. A zsinat összehívását utóda valósította meg.

XXIII. János (1958-1963) legnagyobb érdeme a II. Vatikáni Zsinat összehívása. Amikor pápává választották, kormányzási programjául az igazságosságon alapuló világbéke megvalósítását, a keresztények közötti egység szorgalmazását és az Egyház korszerűsödését (aggiornamento) választotta. Ez utóbbi magában foglalta az Egyház belső megújulását, de a világ felé való megnyílását, a vele való szóértést és együttműködést is. Fontosak az Egyház szociális tanításával kapcsolatos megnyilatkozásai („Mater et magistra”, 1961, „Pacem in terris”, 1963), és a Keresztény Egység Titkárságának létrehozása a nem katolikusokkal való párbeszéd céljából. Kinevezte az első néger és japán bíborosokat is.

VI. Pál (1963-1978) folytatta és befejezte a zsinatot. 1965. december 7-én a konstantinápolyi pátriárkával egyetértésben közösen visszavonták a kiközösítést, és ezzel megtették az első lépést az ortodoxiával való egység felé.

Ő az első nagy utazó pápa. Mind az öt világrészt legalább egyszer meglátogatta. Elődje nyomán járva párbeszédet folytatott a szocialista országokkal is. Ezt nevezzük keleti politikának (Ostpolitik). Ezzel próbált segíteni a helyi egyházaknak. Részleges megállapodást kötött például Jugoszláviával és Magyarországgal. Körlevelei szintén a szociális haladást (pl. „Populorum progressio”, 1967) és a házasélet tisztaságát (pl. „Humanae vitae”, 1968) szolgálják. Jelentős munkásságot fejtett ki a korszerűsödés terén és az ökumenikus mozgalom érdekében is.

I. János Pál (1978) csak harminchárom napig kormányozhatta az Egyházat. A „mosolygós pápa” halála után a lengyel Karol Wojtyla (1978-) krakkói bíborost választották pápává. Ő II. János Pál néven folytatta elődei korszerüsítő munkáját, s óriási hatást értek el lelkipásztori utazásai. Sok jelentős tette közé tartozik az új Codex Iuris Canonici (1983) és a Katolikus Egyház Katekizmusa (1993) kiadása. Igen sok jelentős enciklikát adott ki, melyeket egyéb teológiai stúdiumokban is tanulmányozunk.

Az Egyház megújulási törekvései

Az Egyház megújulási törekvései azt szolgálják, hogy az evangélium hirdetése a mai korunkban is eredményes legyen. Ennek mozzanatai az egyháztudat változása, a biblikus mozgalom, a liturgia korszerűsítése, és a keresztények egységének előmozdítása, az ökumenikus mozgalom. Ennek jelentős eseménye volt a II. Vatikáni Egyetemes Zsinat (1962-1965), a zsinat után létrehozott püspöki szinódus, valamint az azóta kiadott pápai enciklikák.

A II. Vatikánumot XXIII. János pápa hívta össze. Ez volt eddig a legnépesebb zsinat, a meghívottak közül kb. 2600-an jelentek meg. Az első ülésszak 1962. október 11-től december 8-ig tartott. A második ülésszak (1963. szept. 29. – dec. 4.) már VI. Pál idejére esett. A harmadik időszak 1964. szept. 14-től dec. 21-ig tartott, a befejező időszak pedig 1965. szept. 14-től dec. 8-ig.

A zsinat okmányait a függelék tartalmazza. A zsinat korfordulót képezett, mert az Egyház több évszázados bezárkózottságból kilépve, hatásoson tudott hozzáfogni a világ átalakításához. Megtalálta a helyét a szekularizált világban, a „só és a kovász” szerepét tölti be.

Természetesen a zsinat után is több jelentős esemény történt. 1983-ban a rendkívüli szentév központi témája a kiengesztelődés és a bűnbánattartás volt. Ezzel kapcsolatban jelent meg a Reconciliatio et Poenitentia kezdetű apostoli buzdítás, amely többek között a gyónás szentségének jelentőségére hívja fel a figyelmet. Ugyanezen év adventjén  lépett életbe az új kánonjogi kódex, a Codex Iuris Canonici. VI. Pál és II. János Pál pápa sok enciklikát jelentetett meg, bennük szólva az új problémákról is.

A legfontosabb dokumentum talán A Katolikus Egyház Katekizmusa, amelyet  II. János Pál pápa 1992. október 11-én adott ki. Ezt írja az ezt jóváhagyó konstitúcióban: „A Katolikus Egyház Katekizmusa … az Egyház hitének és a katolikus tanításnak a kifejtése, a Szentírás, az apostoli Hagyomány és az egyházi Tanítóhivatal tanúsító erejében és megvilágító hatásában. … Legyen valóban szolgája annak a megújulásnak, amelyre a Szentlélek szünet nélkül készíti Isten Egyházát, Krisztus Testét, a zarándokúton Isten országa árnynélküli világossága felé” (Fidei depositum).

A magyar egyház története

A kezdetektől az Árpád-kor végéig

A kezdetek

A magyarság történetének „két kezdete” van, a magyar föld története (a honfoglalásig) és a magyar nép eredetének története. A honfoglalástól kezdve e kettő – minden határváltozások ellenére – elválaszthatatlanul összekapcsolódik.

a) A kereszténység a Kárpát-medencében megjelent már a honfoglalás előtt. A római Pannóniában már a második század folyamán jelentkezett. Diocletianus korából jónéhány vértanúról tudunk (pl Savariában Szent Quirinus). Ez a provincia lett az arianizmus fő fészke (ide száműzték magát Areioszt is), a népvándorlás népei közül többen ariánus formában ismerték meg a kereszténységet, hiszen a „népek útja” errefelé vezetett. A római kor emléke a pécsi katakombák.

Nagy Károly leverte a Pannóniát elfoglaló avarokat, és beosztotta a területet a frankbirodalmi egyházszervezetbe, a salzburgi és passaui püspökök vezetésével. A missziós munkát vándorpüspökök (chorepiscopos) végezték.

A morva egyházszervezetnek, amelyről már volt szó, a magyar honfoglalás vetett véget.

b) A magyarok a kereszténységgel már Etelközben megismerkedtek, hiszen a Kazár birodalom részeként a három monoteista vallással, a zsidó vallással, a kereszténységgel és az iszlámmal egyaránt találkozhattak. A kereszténység egyben bizánci hatást és befolyást is jelentett, az iszlám pedig a szomszédos arab befolyást erősítette, ezért a politikai-hatalmi támasz nélküli zsidó vallás a kazár vezető réteg számára elfogadható volt. A Kazár Birodalom vezetője, a kagán és előkelői át is tértek a zsidó vallásra a VIII. században. Arthur Koestler innen eredezteti a galíciai zsidóságot, mondván, hogy ők is elismerték a magyar törzsszövetséget, és külön törzsként csatlakoztak is hozzá. A kereszténységet Cirill és Metód közvetítette a magyar előkelőknek, tehát ez már a honfoglalás előtt ismert volt, de természetesen a magyarság zömére a pogányság volt a jellemző. A honfoglalás után, Géza fejedelem alatt (972-997) kellett dönteni a kereszténység felvétele mellett, illetve választani a bizánci és a nyugati befolyás között. Géza a nyugati kapcsolat mellett döntött, mert már jelentős volt a bizánci térítés is az erdélyi gyula bizánci kapcsolatai révén, és ezt kellett ellensúlyoznia. Az első bizánci térítő püspök Hierotheos, a nyugati pedig Brúnó, a korábbi Sankt-Gallen-i szerzetes volt. Ő keresztelte meg Gézát, valamint ötszáz előkelő hívét. Arról, hogy a nép is kövesse vezetői példáját, Géza gondoskodott. A későbbi magyar hagyomány háttérbe szorította Géza alakját és szerepét fia, István mögött. Géza idejében egyetlen latin püspökség működött a Dunántúlon, István idejében a hagyomány szerint már tíz.

Az egyház megszervezése

A passaui püspök és a salzburgi érsek között megindult a vita, hogy melyiküket illeti a hatalom a magyar egyház fölött. István uralma alatt (997-1038) a kérdés eldőlt: önálló magyar egyház kelt életre. Szent István II. Szilveszter pápától kért koronát és 1000 karácsonyán megkoronáztatta magát. Ezzel biztosította az ország politikai függetlenségét is. Ez jótékonyan hatott az egyházszervező munkára. István mellett ott találjuk Prága második püspökét, Szent Adalbertet, akinek itáliai származású szerzeteseivel menekülnie kellett hazájából.

Tíz egyházmegye alakult, a királyi megyerendszer határait követve. A hagyomány szerinti alapítási sorrend: Veszprém, Győr, Esztergom – ezt István a koronázása után emelhette érsekségi rangra, illetve főpapját, az egyházszervezet fejévé, prímásává. Az esztergomi érseket egy királyi oklevél először 1239-ben említette a magyar egyház prímásaként. Ezután következett a pécsi, az egri, az erdélyi püspökség, melynek központja majd Gyulafehérvár lesz, valamint a kalocsai, amely nem sokkal alapítása után érsekség rangjára emelkedett. Jelentős a csanádi, melynek első püspöke a vértanú halált halt Szent Gellért. A Biharon alapított püspökség székhelyét Szent László idején teszik át Váradra, és ugyancsak Szent István alapítása a váci püspökség. A magyar egyházszervezet a XI-XII. század folyamán két új egyházmegyével bővül: Szent László Zágrábban alapított püspökséget, Kálmán király pedig Nyitrán. A XIII. században létesült a szerémi illetve a boszniai püspökség, amelynek területe II. Béla idején került hazánkhoz.

Az egyházi szervezet, egyházi intézmények

Az egyházmegyéket főesperességekre osztották, amelyek egy-egy megye illetve ispánság területének feleltek meg. A plébánia-hálózat kiépítése szintén Szent István uralkodása alatt indult meg. A korai templomok jó része valószínűleg az ispáni várak mellett, illetve uralkodói birtokközpontokban létesültek. Szent István törvényében a plébániák, illetve a templomok számát sűríti, amikor kimondja, hogy minden tíz falu közösen építsen egy templomot. 1030 táján épül a székesfehérvári bazilika, amely királyaink temetkezési helye is lesz. A püspöki székhelyeken létrejön a székeskáptalan intézménye, melynek tagjai a kanonokok. A püspöki székhelyektől függetlenül is létre jöhettek papi testületek, ezek a társaskáptalanok. Mind a székes-, mind a társaskáptalanok élén a prépost állt, ezért ezeket az intézményeket prépostságoknak is mondhatjuk. A káptalanok fontos kulturális központokká is váltak. Egy részük politikai szerepet is betöltött mint hiteleshely, más részük iskolákat működtetett. Ezek az iskolák biztosították a korabeli Magyarország legmagasabb szintű képzését. Ebből a szempontból különösen is kiemelkedik a veszprémi káptalani iskola, valamint annak könyvtára.

Az egyházi intézmények és személyek eltartását két forrás biztosította: egyrészt a földbirtok adományok – célbirtokok –, amelyek aránya az ország birtok-állományának tizenöt százaléka. Ez az érték a nyugat-európaihoz képest alacsony. Az egyház gazdagságának igazi forrása a tizedjövedelem volt, amit még Szent István rendelt el. Jelentős hasznot hajtott a sókereskedelemből befolyó jövedelem is. Szent István törvénykezésével kapcsolatban meg mell említeni, hogy mindenkit kötelez a vasárnap megszentelésére egyrészt munkaszünettel, másrészt szentmise látogatással. A királyi jog teljességéhez tartozott a korbeli felfogás szerint egyházmegyék alapítása, püspöki székek betöltése – azaz az invesztitúra jogának gyakorlása. A VII. Gergely-féle reformmozgalom az egyház szabadságára hivatkozva utasította vissza a világiak invesztitúra-jogát. Az uralkodót nem tekintette többé egyházi személynek, mint ahogy azt a korábbi felfogás tartotta, sőt a pápát mind lelki, mind politikai téren véleménye szerint elsőbbség illeti meg az uralkodókkal szemben. Ez a felfogás jelentkezett VII. Gergely Magyarország feletti hűbéri igényében is. A Szent László kori nagyobbik Szent István legenda ezt visszautasítja, mondván, hogy Szent István nem Szent Péternek, azaz Rómának, hanem Máriának ajánlotta fel országát. Ezzel történetileg akarta igazolni a Magyar Királyság függetlenségét a pápai hatalomtól. Hartvik püspök is történeti érveket sorol fel a magyar királyokat megillető egyházkormányzati jogok védelmében. Kálmán király 1106-ben lemondott az addig gyakorolt invesztitúra-jogról, cserébe a pápa tudomásul vette a pápai hűbéres királyság, Horvátország bekebelezését. A királyok befolyása viszont a főpapi tisztségek betöltésére továbbra is fennmaradt. A XIII. századra kompromisszum született: elvileg a kánoni választás volt érvényben, az uralkodót azonban a királyi alapítású egyházak kegyuraként megillette a jelöltajánlási jog. A megválasztott személlyel kapcsolatban előbb a király adta meg beleegyezését, ezután terjesztették a pápához megerősítésre. Az egyházi állások betöltésének királyi ellenőrzése azért volt olyan fontos, mert bizonyos egyházi méltóságok politikai szereppel is jártak. Például a püspökök ott vannak a királyi tanácsban, közülük kerülnek ki a diplomaták is.

Jelentős „politikus főpap” Szent Gellért, aki mind Péterrel, mind Aba Sámuellel szemben fellép, önkényeskedéseik miatt. 1046-ban a pogánylázadás idején szenved vértanúhalált. Bánffy Lukács esztergomi érsek pedig a pápai invesztitúra jogért szállt síkra az uralkodóval szemben. II. László trónbitorló ellenében III. Istvánt, a hivatalos királyt ismerte el, ami miatt börtönbüntetést is szenvedett. IV. Istvánnal, az újabb trónkövetelővel szemben szintén fellépett.

Az egyházi fenyítékek a kiközösítés és az egyes országrészek interdictum alá helyezése, azaz a szentségek kiszolgáltatásának tilalma volt. Az esztergomi érsek megtagadta a koronázást III. Bélától, attól félve, hogy a görög neveltetésű uralkodó a görög egyházi befolyást fogja támogatni. III. Bélát így pápai engedéllyel a kalocsai érsek koronázza meg. Lukács érsek méltó utóda lesz majd Róbert esztergomi érsek, aki II. András egyházellenes intézkedéseivel száll szembe sikeresen.

Főpapjaink közül többen katonai tisztséget is viseltek, hadat vezettek, ami a középkorban természetes dolognak számított. Az Árpádkor egyik legkiválóbb katona-főpapja Ugrin kalocsai érsek, a muhi csatában esik el 1241-ben.

A szerzetesség

A magyar nyugati irányultságú szerzetesség megindulása 996-ra tehető a pannonhalmi (szentmártonhegyi) bencés monostor létrehozásával. Korábban is voltak már a Kárpát medencében szerzetesek, de ezek görög alapítású kolostorokban éltek. Baziliták voltak Marosvárott, Tihanyban, Visegrádon, Szávaszentdemeterben (Szerémség). Ismeretes még a veszprémvölgyi görög női kolostor is. A XIII. század során a görög monostorok többsége a bencések kezére került. Szent István korában alakulnak a bencés monostorok Bakonybélben, Pécsváradon, Zalavárott és a Nyitra melletti Zobor hegyén. Aba Sámuel Abasáron és Feldebrőn alapított monostort, I. András Tihanyban (alapító levelében található az első magyar nyelvemlék). A többi Árpád-házi királyok is folytatják a kolostoralapításokat: I. Béla Szekszárdon, I. Géza Garamszentbenedeken és Mogyoródon, Szent László Kolozsmonostoron, Somogyvárott, Szentjobbon és Bátán létesít apátságot. Vannak világiak által létesített monostorok is: így az almádi, a csatári, a lébényi, a jáki és százdi bencés apátságok.

A XII. század során új szerzetes rend jelenik meg Magyarországon: a premontreieké. 1235-ben a rendnek huszonkettő férfi és kettő női kolostora működött nálunk. A legjelentősebbek: Váradelőhegy mint a legelső, majd Jászó, Turóc, Zsámbék, Csorna, Rátót. Hiteleshelyi tevékenység folyt Lelesz, Jászó, Ság monostoraiban.

Ugyancsak a XII. században telepednek meg a ciszterciek Cikádoron (Bátaszék) II. Géza alatt. III. Béla alapítása Egres, Zirc, Pilis(szentkereszt), Szentgotthárd, Pásztó. Legkeletebbre emelkedik az Olt partján a kerci apátság.

II. Géza alatt jelennek meg a lovagrendek: a templomosok és a johanniták. Később csak rövid ideig működött hazánkban a német lovagrend, amikor pedig területileg önállósítani akarták magukat Erdélyben, II. András kiűzte őket. Magyar alapítású a II. Géza által létrehozott stefaniták lovagrendje.

XIII. századi új jellegű szerzetes rendek a kolduló rendek: a domonkosrendiek és a ferencesek. Magyar alapítású középkori szerzetesrend a pálosoké. 1225-ben Bertalan pécsi püspök telepítette le a mecseki remetéket a patacsi Szent Jakab monostorban. Ez a közösség a tatárjárás után csatlakozott az 1250 körül Özséb esztergomi kanonok által alapított remeteközösséghez, a pálosokhoz, a Pilisben. Az ország területén szétszórtan léteztek még egyéb remeteközösségek. 1300-ban jön létre a budaszentlőrinci pálos monostor, amely a rend központja lesz. A rend az Anjouk alatt erősödik majd meg, és kezd terjeszkedni külföldön is, például Lengyelországban. 1308-ban Gentilis pápai követ engedélyezi a Szent Ágoston- féle szerzetes szabályzatot a pálosok számára, amit a pápa is jóvá hagy (V. Kelemen).

A domonkosrendi férfi szerzetesek közül kiemelkedik Julianus barát alakja. Egy bizonyos Ottó nevű szerzetes 1232-es vállalkozását folytatta a keleten maradt magyarok felkutatásával. 1235-ben társaival meg is találta őket a Kaukázustól északra. Tőlük értesült a tatárok készüléséről. 1237-ben újra elindult Magna Hungariába (= Régi Magyarország), de csak Szuzdalig jutott a tatárok előnyomulása miatt. A tatárok meghódolást követelő levelét itt kapja meg az orosz fejedelemtől, és viszi IV. Bélának.

Az Árpád-ház szentjei

Szólni kell még az Árpád-ház kiválasztottság-tudatát bizonyító szentekről. Szent István, Szent Imre és Szent László mellett jelentősek női szentjeink is: a ferences indíttatású Szent Erzsébet, II. András leánya, aki Sárospatakon született, és innen származott el Türingiába. IV. Béla domonkosrendi leánya, Szent Margit 1270. január 18-án halt meg a Nyulak szigeti kolostorban szentség hírében. Meg kell említeni még testvérét, Szent Kingát, aki lengyel hercegi férje halála után klarissza apáca lett.

A vegyesházi királyok kora

Az Árpád-ház 1301-ben kihalt. Az utána trónra kerülő Anjou-dinasztia az ország gazdasági és kulturális életében virágzást jelentett, ami jótékonyan hatott az egyházi életre is. Károly Róbert (1308-1342) megszűntette az anarchiát, a gazdasági és társadalmi felvirágzás pedig segítette az egyházi életet. Fia, Nagy (I.) Lajos (1342-1382) pedig igazi lovagkirály volt, annak minden előnyével és hátrányával. Az egyházi életet azonban fellendítette, többek között sokat áldozott kolostorok alapítására és templomok építésére, még külföldön is (Mariazell, Aachen). Hódító külpolitikája nem volt mindenben szerencsés az ország javára, de itt is részben a hit terjesztésének szándéka vezette. Számos ferences kolostort létesített Boszniában, Bulgáriában és Moldvában, és néhány új püspökséget is alapított (Vidin, Bacau), mást pedig helyreállított (Milkó). Nagy gondot fordított a műveltség ápolására (pécsi egyetem).

Luxemburg Zsigmond (1387-1437) Magyarországon nem tudta visszaállítani az Anjou-k után ismét szétzilálódott központi hatalmat. Mint német-római császárnak, nagy érdeme van a nagy nyugati egyházszakadás felszámolásában, de egyúttal mindent megtett azért, hogy mentől jobban beleszólhasson az egyház életébe. Királyi engedélytől tette függővé a pápai bullák kihirdetését (placetum regium), és ő töltötte be a főpapi székeket, kinevezéssel és a javadalmak betöltésével. Ezt nevezzük főkegyúri jognak.

Már Zsigmond uralkodása idején, de még inkább utódai alatt egyre fenyegetőbb lett a török veszély. A török ellenes harcok legnagyobb alakja Hunyadi János, aki az ország legnagyobb birtokosává küzdötte fel magát, de javait – a többi főúrral ellentétben – teljes egészében a török elleni harcra fordította. III. Callixtus pápa hazánkba küldte a kiváló szervezőt és szónokot, Kapisztrán Szent Jánost. Az ő segítségének is része van Hunyadi nándorfehérvári győzelmében (1456). Széchy Dénes (144-1465) is támogatta Hunyadit. Ennek a diadalnak emléke a déli harangszó. Sajnos a nagy győzelem után hamarosan Hunyadi is és Kapisztrán is meghalt.

Hunyadi Mátyás (1458-1490) uralma idején gazdasági és kulturális felvirágzás következett, de ennek az egyházi életben árnyoldala is volt. A király – éppen a reneszánsz korra jellemző módon – sokszor olyan főpapokat nevezett ki, akik inkább a kultúra, mint a hit misszionáriusainak érezték magukat. Többen idegen származásúak voltak. Voltak azonban kiváló főpapok is, mint például Vitéz János, akinek szerepe van például a rövid életű pozsonyi egyetem megalapításában. A kornak megvoltak a kiváló szónokai és teológusai, mint például Magyarországi Mihály, Temesvári Pelbárt és Laskai Osvát.

A Jagelló-dinasztia idején az országot belső harcok rázták meg, például a Dózsa György-féle parasztfelkelés. Bakócz Tamás még előkelő főpapként ment a római pápaválasztásra, de nem sokkal később megdőlt a középkori magyar nagyhatalom. A török ellen a magyar sereg 1526. augusztus 29-én a mohácsi csatatéren vereséget szenvedett. A kiváló főpap, Tomori Pál kalocsai érsek nem bírt a túlerőben lévő török sereggel. A mohácsi csatában rajta kívül elesett Szalkay László prímás, és még öt püspök. A csata után, menekülés közben halt meg az ifjú II. Lajos király. A vereség nyomán az országban pusztulás, politikai anarchia lett úrrá, a „lefejezett” katolikus egyház pedig ki lett szolgáltatva részint a töröknek, részint a reformációnak.

A reformáció és a katolikus megújulás

A reformáció

A magyarok hálásak voltak a sok pápai segítségért, és úgy tudták, hogy Luther ágált az ország megsegítése ellen. Az 1525-ös rákosi országgyűlés halállal bünteti a lutheránusokat. A reformáció mégis beszivárgott, sőt roppant méreteket öltött, mert Mohácsnál hét püspökünk elesett, a kettős királyság alatt pedig az oligarchák kezére kerültek az egyházi javak. A nemesi birtokok 45%-a mindössze tizenhat család tulajdonában volt. Ők a tartományi fejedelem szerepét töltötték be a magyar hitújításban. A hierarchia pusztulása és hézagos kiegészítése miatt az alsópapság elpártolása ijesztő méreteket öltött. A papjaitól elhanyagolt jobbágynép a kezdetek kezdetén alig vette észre a vallásváltoztatást.

A protestantizmus terjedésének több oka volt. A protestáns lelkészek az iskolai oktatás mellett felhasználták a nyomdákat. Élvezték a nagybirtokosok nagy részének a támogatását, akik a katolikus egyházi birtokok megkaparintásának céljából csatlakoztak a reformációhoz. Támogatták a reformációt a városi tanácsok, sőt részben Miksa király is. Az ország nagy része először lutheránussá (ágostai evangélikus vallás), majd kálvinistává (helvét vallás) lett. A viharokat egyetlen kolostori közösség sem élte túl. A kálvinista terjeszkedés a lutheranizmus rovására történt. A terjeszkedés okai közé tartozott a protestánsok szellemi fölkészültsége. Későbbi lelkészeik közül sokan már Luther idejében Wittenbergben tanultak.

A legjelentősebb lutheránus prédikátorok voltak: Dévai Bíró Mátyás, Szegedi Kis István, Sztáray Mihály, Szkhárosi Horváth András és Bornemissza Péter. A kálvinizmus első jelentős hirdetői: Kálmáncsehi Sánta Márton és Meliusz Juhász Péter, aki a „kálvinista Rómának” is nevezett Debrecen püspöke lett, és ő írta a „debrecen-egervölgyi hitvallást”.

Erdélyben Fráter György meggyilkolása után – a székelység kivételével – a magyarok nagy része a protestantizmushoz csatlakozott. János Zsigmond (1559-1571) fejedelemsége alatt három egyház is szervezkedett: az evangélikusok, a reformátusok és az unitáriusok. A legjelentősebb prédikátor, Dávid Ferenc hatására maga a fejedelem is unitáriussá lett. A katolikus egyház viszont elnyomott helyzetben volt, a főúri családok közül is csak egy maradt meg a katolikus hiten: a somlyói Báthoryak.

A katolikus megújulás. Pázmány Péter szerepe

Amint a világegyházra igaz, ugyanúgy igaz a magyarországi katolicizmusra is, hogy a Trentói Zsinat határozatai semmit sem értek volna reformszellemű papok, püspökök, szentek nélkül, akik ezeket a határozatokat komolyan véve átültetik a hétköznapi életre. Egyik fő feladatuknak a protestantizmus visszaszorítását tartották, de emellett gondjuk volt a katolikus szellem kiművelésére, terjesztésére és elmélyítésére. Ezek közül az egyháznagyok közül elsőként Oláh Miklós emelkedik ki, aki 1553-ban lett az ország prímása. Mivel Esztergom török megszállás alatt volt ekkor, az érsekség Nagyszombatba költözött, és itt működött. Oláh megkísérli az egyházi nagybirtok visszaszerzését, és mint nagybirtokos, földesúri hatalmát is igénybe veszi a protestánsok kiszorítására. 1559-ben az érseki birtokon állítólag egyszerre háromszáz faluból űzte ki a protestáns prédikátorokat és iskolamestereket. Az I. Ferdinándot helyettesítő Miksa főherceg megtiltotta az erélyesebb fellépéseket. Oláh megpróbálta a trentói határozatok kihirdetését, de mivel erre formálisan csak Zágrábban, illetve Győrött volt lehetőség, ezért az ország jó részén kihirdetés nélkül mentek át a gyakorlatba. Oláh szorgalmazza az egyházmegyei zsinatok tartását, melyek feladata a katolikus tan megfogalmazása, illetve a papság erkölcsi színvonalának emelése lett volna. Itt csak átmeneti eredmények születtek. Tartós sikerre a papság képzésével lehet csak eljutni. 1561-ben megtelepíti a jezsuitákat Nagyszombatban, 1566-ban egyházmegyei szemináriumot nyit, amelynek vezetését a jezsuitákra bízza. A papságra készülők külföldi képzéséről is gondoskodik. Így tanulnak magyar kispapok Bécsben és Bolognában. Telegdi Miklóssal lefordíttatja Canisius Szent Péter Kis katekizmusát. Ezt a fordítást Vásárhelyi Gergely jezsuita fordítása váltotta fel 1599-ben, és ezt használták a XVIII. század végéig. Telegdi lesz az, aki mint apostoli adminisztrátor (1573-1586) 1577-ben megveszi a jezsuiták bécsi nyomdáját, és Nagyszombatba telepíti át. Itt adja ki a protestánsok ellen írt vitairatait. Némi ellensúlyt jelentenek ekkor már ezek a katolikus nyomdák a debreceni, a kolozsvári és egyéb protestáns nyomdák termékeivel szemben.

1567-ben Nagyszombat városát tűzvész pusztította, és ekkor égett le a jezsuita kollégium is. Ezt követően a jezsuiták elhagyták az országot, Oláh pedig a következő évben meghalt. Az ő művét majd méltó módon Pázmány Péter fogja folytatni és kiteljesíteni. Ő a magyar egyháztörténet egyik legnagyobb hatású szereplője, működését ezért részletesen ismertetjük.

Pázmány Péter Váradon született 1570. október 4-én. Apja, Pázmány Miklós Bihar vármegye alispánja, anyja, Massai Katalin. Mindketten protestánsok. Pázmány nyolc éves, amikor elveszti édesanyját. Apja négy év múlva újra házasodik, és feleségül veszi a katolikus Toldy Borbálát. Ebből a házasságból születik Pázmány féltestvére, György, aki a református hitben nőtt fel. Az apa 1583-ban a kolozsvári jezsuiták iskolájába íratja fiát, aki itt katolizál. Valószínűsíthető, hogy tanárai példája hatott rá, különösképpen Szántó Istváné, aki 1580 és 1584 között Kolozsvár magyar katolikus hitszónoka. Pázmány 1588-ban jelentkezik a jezsuita rendbe.

Noviciátusát Krakkóban, illetve Jaroslawban tölti. 1590-ben Bécsbe küldik, ahol három évig filozófiát tanul. 1593-ban Claudio Aquaviva generális Rómába rendeli. Itt a Collegium Romanumban tanul teológiát. Nagy hatással van rá Roberto Bellarmino személyes életpéldája és exhortációi. Az 1595-96-os tanévben amolyan gyakornokként, illetve tanársegédként filozófiai repetitor teendőket lát el az angol kollégiumban. 1596. április 13-án szentelik pappá a Lateráni Bazilikában. A tanév végén védi meg teológiai doktori címét, de magát a címet – jezsuita szokás szerint – csak többévi tanítás után, 1606-ban fogja majd megkapni.

A tanulmányi időt a harmadik próbaév követi, melynek során a különféle karitatív, szociális és egyszerű házi munkák mellett hitoktatással foglalkozik, prédikál és gyóntat a jelölt. 1597-ben Grazba rendelik, hogy ott filozófiát tanítson. Itt két év kassai megszakítás híján tíz évet tölt. 1600-ban Vágsellyére kerül az ottani jezsuita kollégiumba, ahol gyakran megfordult Forgách Ferenc nyitrai püspök is, akit Pázmány még Grazból ismert. 1601 februárjában kerül Kassára Felső-Magyarország főkapitányának kérésére, és másfél évig dolgozik itt, mint magyar nyelvű hitszónok, valamint a főkapitány udvari gyóntatója. Már itt megindul az eredményes, békés visszatérítő munkája. Az 1602-es év közepén Forgách Ferenc mellé rendelték, hogy annak ellenreformációs törekvéseit segítse. Az ő oldalán Pázmány országos szinten láthatott bele az Egyház ügyeibe.

Forgách meggyőződhetett a fiatal jezsuita tehetségéről, hiszen protestáns testvéreit Forgách Zsigmondot és Miklóst, valamint Thurzó Mihályt rövid időn belül visszatérítette a katolikus hitre. Forgách püspök lesz az, aki felszólítja magyar nyelvű hitvitázó irat megírására Magyari István sárvári prédikátor „Az országokban való sok romlásoknak okairól” című műve cáfolataként. A Felelet 1603 nyarán jelenik meg. Az ország különféle hiten lévő lakosai Mohácsot, illetve az azt követő szakadást Isten büntetéseként fogták föl, és egymás bűneivel okolták.

Pázmány visszakerül Grazba, ahol most teológiát kell tanítania, de itt is folytatja írásban a vitát a protestánsokkal. Ilyen műve „Az mostan támatt új tudományok hamisságának tiz nyilvánvaló bizonyságáról” (1605). Nem a hazai ellenfeleket veszi célba, hanem a jelesebb reformátorokat: Luthert, Kálvint, Melanchtont, Bézát, s írásaikat egymással, a Szentírással, saját életükkel szembe állítva mutat rá ellentmondásaikra, következetlenségeikre, s főként a Bibliával való szembenállásukra.

Ő volt az első magyar katolikus vitaíró, aki az ellenfelek álláspontját is mélyrehatóan tanulmányozta. Műve függelékében ír az iszlámról: „A Mahomet vallásának hamissága” címmel. Nagyon fontos még az a tény, hogy műveit „magyarokért magyarul” írta. Itt Grazban írja meg a protestáns részről sokat támadott Bellarmino védelmében a Diatriba theologica (Teológiai vitairat) című művét, amelynek egyik megküldött példányáért Bellarmino köszönőlevelet is írt. Ezt követően 1606. november 4-én kapja meg a hivatalos teológiai doktori címét. Ebben az évben jelenik meg tőle a „Keresztyéni imádságoskönyv”. 1607-ben a szentek tiszteletéről ír könyvet: „Keresztyéni felelet az megdicsőült szentek tiszteletirül, értünk való könyörgésekrül és segítségül hívásokról” címmel.

A gráci négy éves teológiai előadásait befejezve 1607. április 29-én teszi le a negyedik szerzetesi fogadalmát. Ezután Forgách Ferenc mellé rendelik, aki ekkor már esztergomi érsek. Pázmány a magyar jezsuiták képviselőjeként az országgyűlésen is részt vesz. Mátyás főherceg 1608 nyarán véleményt kért több teológustól: adhat-e katolikus fejedelem vallásszabadságot protestáns alattvalóinak. A megkérdezett öt főpap közül négy teljesen elutasította, egyedül Pázmány volt más véleményen. Tizenegy pontban foglalta össze a vallásszabadság megadásának ellenérveit, viszont huszonegy érvet említett a megadás mellett. Szinte sugalmazta a megadást: „A magyarok a törökkel és a tatárokkal nagy és szoros szövetségben vannak, és inkább alávetnék magukat a törököknek, semhogy a vallásszabadságuktól megfosztani engedjék magukat.”

A politikai megfontolás is emellett szólt, hiszen a magyar főrendű politikusok többsége protestáns volt. Az országgyűlésen a protestánsoknak adott engedmények ellen tiltakozó klérushoz Pázmány nem csatlakozott. Ugyanakkor az 1606-os bécsi békére hivatkozva igényelte a jezsuita ellenes végzések hatálytalanítását. A protestánsokkal szemben szellemi fegyverekkel harcolt: meggyőzéssel, érveléssel, szóval és tollal, később papok nevelésével és iskolák alapításával. Ilyen eszközökkel sikerült áttérítenie egyre több nemesi családot. A hagyomány harminc főrangú családról beszél, akiket Pázmány térített a katolikus hitre. A kortársak ezért mondták: Pázmány „protestáns országban született és katolikusban halt meg”.

1609-ben három vitairatot is kiadott. Az „Öt szép levél” címzettje Alvinczi Péter kassai prédikátor, a reformátusok vezető teológusa, Pázmány egykori váradi iskolatársa. Alvinczi még ugyanazon év őszén válaszol „Feleletében”. Pázmány erre kiadja „Alvinczi … megrostálási” c. művét, valamint megírja „Az nagy Calvinus Jánosnak hiszek egy Istene” c. pamfletjét. Ez akkora fölháborodást keltett a protestánsok között, hogy perbe fogását követelték az országgyűlésen. Thurzó György, a protestáns nádor ezt megtagadta, mondván, hogy Pázmánynak annyi esze van, hogy még be találja bizonyítani, hogy igaza van. Rómából óvatosságra inti generálisa, Claudio Aquaviva. A protestáns tanok támadása helyett a katolikus tanok népszerűsítését ajánlotta.

1610-ben zajlik a lutheránusok zsolnai zsinata, melynek során forma szerint is kimondják elszakadásukat a katolikus egyháztól. Forgách érsek érvénytelennek és törvénytelennek nyilvánította a zsinatot és annak végzéseit. Pázmány álnéven latinul írt írásaival támogatja érsekét. 1611. augusztus 1-jére Forgách érsek országos zsinatot hív össze a katolikusoknak Nagyszombatba. Pázmány vezető szerepet játszott ezen a zsinaton a trentói végzések kihirdetésével és az egyházi fegyelem megszilárdításával. A zsinat szerint a bajok legfőbb oka a paphiány, valamint a klérus képzettségének és erkölcsiségének alacsony színvonala. Döntés is születik a papképzés kiszélesítéséről és színvonalának emeléséről.

1613-ban jelenik meg Pázmány fő műve „Az Isteni Igazságra vezető Kalauz”, amely a katolikus tanrendszer összefüggő és teljes kifejtése, és egyben „a magyar nyelvű korai barokk próza jellegzetes darabja”, valamint a legnehezebb filozófiai és teológiai kérdések megoldása. Ez az első olyan Pázmány-mű, melyre érdemben akkor és azóta sem született protestáns válasz.

1615. október 16-án meghalt Forgách Ferenc esztergomi érsek. Az uralkodó, a katolikus rendek és egyházi vezetők Pázmányban látták a méltó utódot. Rendjének szabályzata azonban nem engedte, hogy főpap lehessen. Ezért, és a rendjén belül személyét ért méltatlan támadások miatt formálisan átlépett a szomaszkiak rendjébe. Ezt követően pedig II. Mátyás előbb túróci prépostnak nevezi ki, majd pedig esztergomi érsekké 1616. szeptember 28-án. Mint az ország első főpapja, egyben Magyarország főkancellárja is. Bethlen Gábor emiatt nevezi egyik levelében „Magyarország helytartójának”. Melchior Khlesl bíboros, bécsi püspök is egyengette útját. Működésének két éves kényszerű megszakításához vezetett Bethlen beavatkozása a harminc éves háborúba. Az 1619 augusztusi támadást követően halt vértanú halált Kassán, szeptember 7-én három volt munkatársa: Körösi Márk, Pongrácz István és Grodecz Menyhért. (Őket X. Piusz pápa boldoggá, II. János Pál pápa szentté avatta.) E hadvonulás miatt kellett Pázmánynak Bécsbe menekülnie. Onnan a nikolsburgi béke megkötése (1621) után térhet csak vissza. Magának a békének kimódolásában is jelentős szerepet játszott. Ez idő tájt alapítja meg a később róla elnevezett szemináriumot, a Pázmáneumot Bécsben. Nem sokkal ezután 1624-ben jelenteti meg Kempis Krisztus követése fordítását.

Az új érsek szembe szállt a kamara egyházi érdekeket sértő követeléséivel szemben, és sikerült rendbe raknia az érsekség pénzügyeit.

A trentói szellemnek megfelelően gondja volt egyházmegyei és nemzeti zsinatok tartására. Az első ilyen jelentős tanácskozás Nagyszombatban, 1629. október 4-én kezdődött, melynek határozatait ki is nyomtatták. A trentói misekönyv és breviárium kötelező használatát a következő évi zsinaton rendelte el.

Három év múlva a püspökök rezidencia-kötelességét határozták el. Ez azt jelenti, hogy a püspököknek az év nagy részén egymázmegyéjükben kell tartózkodniuk. Az egyházmegyei zsinatok évente üléseztek. Gyakori témájuk volt a hívek oktatása. A plébánosokat kötelezték, hogy minden vasár- és ünnepnap prédikáljanak, valamint templomi és iskolai hitoktatást tartsanak.

Pázmány működését mind Bécs, mind Róma nagyra értékelte, és ezért az uralkodó, II. Ferdinánd felterjesztette őt a bíborosi címre, amit a pápa is támogatott az 1629. november 19-i kinevezésével.

Tekintélye nemcsak az udvar és a klérus előtt volt nagy, hanem a nemesség körében is. Ennek egyik bizonyítéka, hogy Zrinyi György horvát bán halála előtt Pázmányra bízza két fiának, Miklósnak és Péternek a neveltetését.

A nagypolitikában mint kancellár, a realitásokat tartotta szem előtt: mind a királyi Magyarország Habsburg-függőségét, mind Erdély török hűségét szükségesnek tartotta, mert akkor ezzel lehetett érvényesíteni a magyar érdekeket.

Részint a klérus utánpótlásának biztosítására, részint a jövendő magyar értelmiség képzésére alapítja meg a nagyszombati egyetemet 1635-ben, amely a XVIII. század végén Budára, majd Pestre települ át. Jogutódja lett a Pázmány Péter Tudományegyetem. Ez a kommunizmus idején az ELTE nevet kapta. Az 1989-es rendszerváltozás után a Hittudományi Akadémia körül megalakult a Pázmány Péter Katolikus Egyetem, amelynek több kara van.

Pázmány 1637 március 19-én halt meg. Pozsonyban, a Szent Márton székesegyház kriptájába temették.

Pázmány jelentős utódai Lósy Imre (16391842), aki bőkezűen támogatta a magyar iskolaügyet, Lippai György (1642-1666), aki a katolikusok jogainak védelme mellett a magyarok jogait védelmezte a bécsi udvarral szemben, Szelepcsényi György (1666-1685) és Széchenyi György (1685-1695). Az utóbbi kettő sokat tett a török elleni harc érdekében, valamint a szerzetesség támogatásában.

A magyar katolikus egyház története 1711 és 1914 között

Az 1711 és 1790 közötti időszak

A török kiűzése után helyre kellett állítani az egyházi életet a volt hódoltsági területen. Különösen a veszprémi és a váci püspökökre hárult sok új templom és plébánia felépítésének feladata. A török kiűzése után a sérelmek hatására kitört Rákóczi vezette szabadságharcban a protestánsok és a katolikusok együtt harcoltak. 1711 után új korszak kezdődött. A korszak legjelentősebb alakja Padányi Bíró Márton (1745-1762) veszprémi püspök volt, aki rengeteg templomot és plébániát építtetett, illetve állíttatott helyre. Jeles váci személyiségek voltak Berkes András helynök, Althann Frigyes (1718-1734), Althann Károly (1734-1756), Esterházy Károly és Migazzi Kristóf (1756-1781) püspökök.

A török kiűzése tehát lehetőséget adott az egyházi élet fellendülésére. Ekkor azonban új problémák keletkeztek. Ezek közül a legjelentősebb törekvés az államegyházi rendszer kiépítésének kísérlete volt.

Az első lépéseket már Mária Terézia (1740-1780) megtette, aki a Szentszék tudta nélkül hozott döntéseket. Ezek némelyike kifejezetten hasznos volt az egyház javára. Ilyen volt például az új egyházmegyék létrehozása. 1776-ban alakult a szepesi, a rozsnyói és a besztercebányai, 1777-ben pedig a szombathelyi és a székesfehérvári püspökség. Létrehozott három görögkatolikus püspökséget is (Munkács, Nagyvárad, Kőrös). Jelentős volt a királynő oktatási reformja a középiskolai oktatás területén („Ratio Educationis”, 1777), valamint a teológiai képzésben. Természetesen élt a főkegyúri jogával is.

II. József (1780-1790) felvilágosult szellemű király soknemzetiségű birodalmából fejlett gazdasági élettel rendelkező, erősen központosított összbirodalmat akart létre hozni. A tehetséges és a maga módján vallásos „kalapos király” messzemenően függetlenítette magát Rómától, megtiltotta a püspököknek a Rómával, a szerzetesrendeknek pedig a külföldi főelöljárókkal való érintkezést. A szerzetek tekintélyes részét feloszlatta, csak a szerinte hasznosakat tartotta meg (a betegápoló és a tanító rendeket). Az így nyert vagyonból létrehozta a Vallásalapot a szegény és az új plébániák felszerelésére. A papképzést kivette a püspökök kezéből, és a felvilágosodás szellemében „generális” szemináriumokat állított fel. Az istentiszteletet (a takarékosságra hivatkozva) aprólékosan szabályozta. Személyesen nagyra becsülte VI. Piusz pápát, de nem engedett elhatározásaiból, személyes találkozásaik alkalmával sem. Halálos ágyán a „nevezetes tollvonással” rendeletei nagy részét visszavonta, egyházpolitikája azonban tovább élt. Rendszerét jozefinizmusnak nevezzük.

Az 1790-1914 közötti időszak

Az időszak jelentős eseménye volt I. Ferenc (1792-1835) idejében két új egyházmegye létrehozása: a szatmári és a kassai. Ekkor (1804) lett érsekség Eger.

A jozefinizmus eszméinek visszaszorítására, illetve a hit megszilárdítására Rudnay Sándor hercegprímás 1822-ben nemzeti zsinatot hívott össze, amelynek üdvös határozatait a bécsi udvar tilalma miatt nem lehetett kihirdetni. Az osztrák konkordátum (1855) ellenére a főpapi székeket egészen a Habsburgok bukásáig „apostoli királyunk” jelöltjeivel töltötte be a pápa.

Az 1848:III. sz. törvénycikkel a katolikus vallás megszűnt államvallás lenni, de nem kapott autonómiát a kiegyezés után sem. A Haynau és a Bach féle elnyomás természetesen érintette az egyházat is, sok papot meghurcoltak, volt akit ki is végeztek. Enyhülést az 1855-ös konkordátum hozott.

A dualizmus korában a király főkegyúri jogának gyakorlását nem sikerült függetleníteni a felelős – akárhányszor antiklerikális – kormánytól. Az egyházpolitikai harc amiatt dúlt, hogy az állam megszabta a vegyes házasságból született gyerekek vallását (1868). Ezzel semmibe vette a szülők döntési jogát. Az „elkeresztelő” papok ellen eljárás indult. A harc az állami anyakönyvezés és a polgári házasság meghonosításával végződött, de az állam ugyanakkor megadta a reverzális adásának jogát Ez azt jelentette, hogy a protestáns házastárs hozzájárult, hogy a gyerekeket katolikusnak kereszteljék és neveljék (1894). Szintén – antiklerikális erők által mesterségesen szított – felszültséget okozott az infallibilitás dogmájának kihirdetése körüli vita. A király megtiltotta a dogma kihirdetését, mire a püspökök „közölték” annak tartalmát a hívekkel, végül pedig a pápa nyomatékos felszólítására ünnepélyesen is kihirdették. A magyar püspökök nem vettek részt az I. Vatikánumnak azon a sessióján, ahol az infallibilitást megszavazták, de értesülve a szavazás eredményéről, azonnal elfogadták azt. Így bizonyos antiklerikális körök bizakodása ellenére nem lett Magyarországon egyházszakadás.

A századvég idején a vallásgyakorlás kezdett elsekélyesedni, terjedt a hitközömbösség a liberális eszmék hatására. De azután jött a megújulás is.

A magyar katolikusok német mintára nagygyűléseket kezdtek rendezni és politikai pártot szerveztek. A Zichy Nándor alapította Néppárt szociális követeléseivel új színt hozott a politikába. A katolikus ébredés legnagyobb alakja Prohászka Ottokár (1857-1927) volt. Római tanulmányaiból hazatérve először az esztergomi szeminárium spirituálisa, majd dogmatika professzora lett. 1905-től székesfehérvári püspök. Az egész országban tartott lelkigyakorlatokat, elsősorban a férfi értelmiség számára, és kiváló könyveket írt. Pázmány óta a legnagyobb egyházi szónokunk és teológusunk.

Jelentős esemény volt 1912-ben a hajdúdorogi görögkatolikus püspökség felállítása.

Kitekintés

A magyar egyház helyzete a két világháború között

Trianon traumáját természetesen az egyház is megsínylette. Az ország két harmadának elcsatolásával és a magyarság egyharmadának határon túlra kerülésével az egyháznak is szembesülnie kellett. A szomszédos országok magyarellenes elnyomása hatással volt az ott működő egyházra is.

A két háború közötti helyzetet még most is nehéz megítélni. A kommün üldözte az egyházat, kisajátította az egyházi vagyont, államosította az oktatást.

A tanácskormány bukása után természetesen érvénytelenítették a rendeleteit. Sokan az utána következő korszakot kurzus kereszténységnek nevezik. Az „úri” Magyarországon azonban rengeteg katolikus egyesület működött, szinte minden korosztálynak és rétegnek megvolt a hitbuzgalmi egyesülete. Ide tartozott például a Szívgárda, a cserkészet, a Mária-kongregáció, a Regnum Marianum, és a különböző egyesületek agrár- és iparos fiataloknak. Fejlett volt a katolikus iskolai hálózat, és jelentős volt az egyház szociális tevékenysége is. A hívek lelkipásztori ellátására rengeteg új plébánia alakult.

Az egyház felső vezetése részben összefonódott a hatalommal, hiszen a főpapok, rendfőnökök hivataluknál fogva a felsőház tagjai voltak. Ugyanakkor az alsópapság, illetve a szerzetesek jó része ifjúsági, munkás- és földműves pasztorációval foglalkozott.

Magyarországon a zsidótörvények embertelenségét a papképviselők az alsóházban, Serédi Jusztinián hercegprímás pedig a felsőházban ítélték el. 1944. júniusi pásztorlevelével megakadályozta a pesti zsidók elhurcolását. A nyilas uralom alatt a nunciatúra kb. 25 ezer menlevelet adott ki a zsidóknak. A nyugat-magyarországi püspökök fölszólították Szálasi nemzetvezetőt, hogy – a további vérontás elkerülése végett – harc nélkül engedje át az országot a Vörös Hadseregnek. Ezért Mindszenty veszprémi püspököt 26 papjával együtt Sopronkőhidára hurcolták. Köztük volt Lékai László későbbi prímás is. Az üldözöttek mentése miatt a nyilas uralom alatt is sokan haltak mártírhalált, köztük Salkaházi Sára szerzetes nővér és Kálló esperes.

A magyar egyház története 1989-ig

A szovjet uralom a megszállt országokban

Sztálin a második világháború lezárása előtt kijelentette, hogy minden győztes hatalom a maga társadalmi rendszerét valósítja meg az általa megszállt területeken. Valóban ez történt a Vörös Hadsereg által megszállt Kelet-Európában. A berendezkedés fő eszközei: a fegyverszüneti szerződések, a jóvátételi követelések és a katonai megszállás voltak. A diktatúra kiépítésének módszere: a kommunisták a nemzeti ellenállási csoportokat „antifasiszta népfrontokban” fogják össze, amelyeket később felszámolnak. Ideiglenes kormányokat hoznak létre moszkvai emigráns kommunistákból, akiket kulcspozíciókba juttatnak (pl. belügy, újjáépítés). Földreformot, pénzügyi reformot, gazdaságirányítási reformot vezetnek be. A koalíciós kormányok úgynevezett szabad választásokat tartanak, amelyeknek során a kommunistáké lesz a belügyminisztérium és a rendőrség. A következő lépés az egypártrendszer megteremtése. A polgári politikusokat eltávolítják a közéletből (fenyegetéssel, erőszakkal, koncepciós perekkel). A polgári pártokat fokozatosan kiszorítják a hatalomból, a későbbiek során pedig felszámolják. A „társutas pártokkal” blokkpolitikát folytatnak, és irányított választásokkal próbálnak legitim hatalomhoz jutni. Megvalósítják a gazdasági és a kulturális élet államosítását. Kezdik a bányák, a bankok és az ipar területén a magántulajdon megszüntetésével. Azután a korábbi vezetőket leváltják. Bevezetik a szovjet típusú tervgazdálkodást, végül pedig államosítják és uniformizálják a kultúrát. Az egyes országok vezetői szolgalelkűen átveszik a sztálinizmus gazdaságpolitikáját. Az ipar területén egyoldalúan fejlesztik a nehézipart, a mezőgazdaságot kollektivizálják, s mind ideológiai, mind pedig fizikai terrort alkalmaznak. Az egyházi vezetők ellen üldözést folytatnak, az azóta boldoggá avatott Stepinac horvát érseket házi őrizetbe veszik, később megmérgezik. Mindszenty Józsefet letartóztatják és életfogytiglani börtönre ítélik. Berán prágai kardinálist szintén börtönbe zárják, Wyszinsky lengyel bíborost szintén börtönbe csukják, Márton Áron gyulafehérvári püspököt előbb börtönre, majd később házi őrizetre ítélik, Slipyj lvovi érseket szintén letartóztatják. Őt végül Hruscsov uralma alatt kiengedik Rómába. Mindezekből látható, hogy a végső cél kimondva-kimondatlanul az egyén atomizálása volt. Azt akarták elérni, hogy sem gazdasági, sem politikai, sem ideológiai, sem vallási támasza ne legyen, és így az egyénnel, mint kiszolgáltatott egyeddel, bármit meg lehessen tenni.

Az úgynevezett „csatlós államok” jellemzői a következők. Központi diktatórikus irányítás és ellenőrzés az élet minden területén. Egy törpe kisebbség akaratának az „élcsapaton” keresztül való rákényszerítése az egész társadalomra. Ide tartozik még a központi gazdasági irányítás, az ötéves tervek. Verseny nincs, „eszi, nem eszi, nem kap mást”. Minőség helyett mennyiségi növekedés, ennek következményei például az eladhatatlan áruk. A szabadság háttérbe szorítása: nincs szólás-, sajtó-, vélemény-, vallás-, szervezkedési és gyülekezési szabadság, eluralkodik a kontraszelekció, azaz a szakmai tudás helyett a politikai megbízhatóság számít. A produktumok területén mindenütt a színvonalromlás a jellemző, és értékvesztés lép fel szellemi, anyagi és erkölcsi téren.

A magyar egyház története a szocializmus korában

Mivel ennek a korszaknak a pontos történetét kevesen ismerik, itt egy kicsit részletesebb ismertetés következik.

1945 tavaszán a Moszkvában tárgyaló jugoszláv követség előtt jelenti ki Sztálin: „Ez a háború eltér a múltbéli háborúktól, ha valaki területeket foglal el, ezekre a területekre rákényszeríti a saját társadalmi rendszerét. Ahova a hadserege eljut, ott a saját rendszerének szerez érvényt. Másképp nem is volna lehetséges.” A kommunista ideológia szerint a politika osztálytevékenység, melynek középpontjában a hatalom megszerzése, megtartása és kiterjesztése áll. Ez a hatalom a Szovjetunióban kiterjedt az emberek lelke fölötti uralomra is, hiszen a húszas évek elejétől kiépült a totális diktatúra, melynek lényege, hogy az élet legintimebb területét is ellenőrizni és irányítani akarja. Vagy ha úgy adódik, akkor a vallást és az egyházat is fel lehet használni hatalmi célok érdekében. Ehhez engedelmes egyház kellett, amiről a Szovjetunióban gondoskodott a sztálini terror. Ezt az engedelmes egyházat, egyházakat kell majd létre hozni a megszállt országokban is. A cél Magyarországon is a szovjet-típusú „szocializmus” megvalósítása volt. Az egyént meg kell fosztani minden támaszától. Az államosításokkal az egzisztenciális biztonságot és függetlenséget, a többpártrendszer felszámolásával a politikai kontroll és a politikai váltógazdálkodás lehetőségét, a társadalom érdekérvényesítését szüntetik meg. Az egyesületi élet és az egyesületek felszámolásával az egyének közösségi szerveződését és támaszát veszik el. Megszűnik a szólás, a sajtó, a véleménynyilvánítás szabadsága az uniformizált írott és elektronikus sajtóval. A kultúra egyenirányításával a szellemi, lelki értékek sérülnek és pusztulnak. A vallási élet ellenőrzésével és korlátozásával szűkül, illetve megszűnik az egyes emberek lelki szolgálata és megsegítése. Az így magára hagyott ember pedig ott áll kiszolgáltatottan és elnyomorítva.

A szovjet csapatok Magyarországra 1944 őszén érkeznek, és 1945. április 13-án foglalják el az országot. Velük együtt érkeznek haza Moszkvából a magyar kommunista vezetők is, akik pártjukat tulajdonvédő és vallásvédő pártként népszerűsítik. Megszerzik majd 1945 novemberében a belügyminisztérium illetve korábban a rendőrség és a politikai rendőrség irányítását, és így kezdettől fogva kezükben van a hatalom megszerzésének eszköze. A Vörös Hadsereg által megszállt Debrecenben 1944. december 21-én ült össze az Ideiglenes Nemzetgyűlés, és itt alakult meg az Ideiglenes Nemzeti Kormány. Ez a kormány rendelte el 1945. március 15-én és hozta nyilvánosságra március 18-án a száz holdon felüli birtokok, köztük az egyházi birtokok kisajátítását és kiosztását, kártalanítást ígérve. A magyar katolikus püspöki kar tudomásul vette a rendeletet.

Március 28-án meghalt a szívbeteg Mikes János volt szombathelyi püspök, másnap az ország prímása, Serédi Jusztinián bíboros, esztergomi érsek. Március 30-án egy részeg szovjet katona halálosan megsebesítette Apor Vilmos győri megyéspüspököt, mert az megtagadta, hogy a püspökvárba menekült nőket kiszolgáltassa a katonáknak. A püspök április 2-án a kórházban belehalt sérüléseibe. (Boldoggá avatása a rendszerváltás után vált csak lehetségessé.)

Április 4-én a Szovjetunió követelésére megszakadtak a diplomáciai kapcsolatok Magyarország és az Apostoli Szentszék között, a pápai nunciust, Angelo Rottát pedig kiutasították az országból. A diplomáciai kapcsolatokat 1990. február 9-én állítják majd helyre.

XII. Piusz pápa 1945. október 2-i keltezésű bullájával Mindszenty József veszprémi püspököt esztergomi érsekké, Magyarország hercegprímásává nevezte ki, majd 1946. február 18-án bíborosi méltóságra emelte.

Az 1946:I. sz. tc döntött Magyarország államformájáról (február 1.). Eltörölte a királyság intézményét, és Magyarországot köztársasággá nyilvánította, és ezzel megszűnt a magyar katolikus egyházfő közjogi szerepe. Az 1947:IV. sz. tc majd intézkedik az egyes rangok és címek eltörléséről. E törvény szüntette meg az esztergomi érsek-prímás hercegi rangját, majd pedig 1951-ben XII. Piusz pápa törli el a katolikus egyházfők feudális eredetű címeit. Ezzel az egyház részéről is megszűnik a hercegprímási cím.

1946 március 23-án hirdetik ki az 1946:VII. sz. tc-et a demokratikus államrend és a köztársaság büntetőjogi védelméről, amit a köznyelv csak „hóhértörvény”-ként emlegetett. E törvény alapján fognak majd elítélni számos politikai vezetőt, katonai és egyházi személyt, illetve egyszerű állampolgárokat. Ugyancsak ebben az évben már megindulnak a támadások az egyesületek ellen. „Diákösszeesküvések” címén az egyházi iskolásokat, és a vallásos, főleg katolikus egyesületeket támadják. Belügyminisztériumi rendelettel oszlatják fel a Magyar Cserkésszövetséget, ezt követően pedig több mint 1500 katolikus egyesületet oszlatnak fel. A rendszer kiépülésének végére 14365 különböző jellegű egyesületet szüntetnek meg.

A Katolikus Szülők Vallásos Szövetsége 1946 júniusában országos nagygyűléseket tartott, és memorandumokban tiltakozott a hitvallásos iskolák elleni rágalomhadjárat miatt. Az egyre nyíltabban érvényesülő politikával és sajtóval szemben Mindszenty, illetve a püspöki kar zarándoklatokon és nagygyűléseken vonultatta fel a hívek tízezreit. Az 1946. május 5-i máriaremetei zarándoklaton több mint százezer férfi vett részt. Az 1948. május 13-i fatimai ájtatosságon a budapesti Gellért hegyi sziklakápolna előtt százezernyi hívősereg volt jelen. Május 30-án Budapesten mintegy kettőszázötvenezer főnyi tömeg részvételével rendezték meg a 34. Eukarisztikus Világkongresszus jubileumi ünnepségeit. Ezen alkalomból XII. Piusz pápa este 18 órakor rádiószózatot intézett a magyar néphez. 1948 a Boldogasszony éve volt, amelyet december 8-án Te Deummal zártak az ország valamennyi katolikus templomában. Az év folyamán 4,6 millió ember vett részt összesen az ünnepségeken.

1946 júniusában volt a vallásszabadság első nyílt megsértése azzal, hogy az Actio Catholica elnöksége által bejelentett útvonalon az úrnapi körmenetet a rendőrség nem engedélyezte. Az 1947-es hírhedt kékcédulás választásokon a hívek jelentékeny részét kizárták a választói jog gyakorlásából. Mindszenty ez ellen is tiltakozott a miniszterelnöknél. A kötelező hitoktatás eltörlése és a fakultatív hitoktatás bevezetése 1947 márciusában merül fel a koalíciós pártok értekezletén. A Szabad Nép 1947. március 13-án közölte Losonczi Géza kommunista képviselő parlamenti beszédét, amelyben többek között a fakultatív hitoktatás bevezetését követelte.

Ez ellen is tiltakozott Mindszenty, őt követően pedig a református és az evangélikus egyház vezetősége. Áprilisban az érsek-prímás pásztorlevelet adott ki a hitoktatás védelmében.

1948-at a „fordulat éveként” tartották számon a kommunisták, hiszen az 1948. június 12-14-én rendezett közös MKP és SZDP kongresszus kimondta a két párt egyesülését, és ezzel létre jött a Magyar Dolgozók Pártja. Így megszűnt a nagy múltú és egykor nagy tömegtámogatottságú Szociáldemokrata Párt, mint a kommunisták rivális munkáspártja. 1948 az egyházpolitikában is a fordulat éve. Ebben az évben államosítják az egyházi iskolákat, állítják félre az egyházak vezetőit, és próbálják az egyházakat belülről megosztani.

Először szerkezeti változtatást hajtanak végre az iskolarendszerben. 1945. augusztus 18-án jelent meg a rendelet a nyolcosztályos kötelező általános iskolákról. A rendelet teljesítése komoly gondot okozott az iskolafenntartó felekezeteknek. Állami részről is hiányoztak a tárgyi és személyi feltételek, hiszen háború után vagyunk. A tankönyveket újra kell írni, és felmerült az államilag jóváhagyott, kötelező tankönyv használatának a terve. Ez ellen 1946 decemberében tiltakozott Mindszenty.

Az iskolák államosítása 1948 tavaszától van napirenden, minden tiltakozás ellenére. Június 3-án Pócspetriben a község képviselőtestülete gyűlést tartott az iskolák államosításáról. Este a hívek a községháza elé mentek, hogy megtudják a képviselőtestület határozatát. A jelenlévő rendőrök közül az egyik fegyvere elsült, és az illető rendőr meghalt. A helybeli segédjegyzőt gyilkosság vádjával halálra ítélték és kivégezték, a plébánost mint felbujtót előbb halálra, majd életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték. Az eset hatékony propagandaanyagnak bizonyult az egyházi iskolák államosítás érdekében. Június 16-án szavazták meg az 1948:XXXIII. sz. tc-t: a nem állami iskolák fenntartásának az állam által való átvétele, az azokkal összefüggő vagyontárgyak állami tulajdonba vétele és személyzetének állami szolgálatba való átvétele tárgyában. 6505 egyházi iskolát államosítottak (több mint a fele katolikus), 18 ezer tanárt és tanítót vett volna át az állam. Az államosítás révén 4500 szerzetes tanár vált állás nélkülivé.

1948. január 10-én Rákosi Mátyás az MKP budapesti funkcionáriusainak értekezletén bejelentette, hogy a klerikális reakcióval az év végéig végezni kell. A három történeti egyház vezetője nem volt hajlandó az egyházukat és híveiket hátrányosan érintő egyezményeket aláírni az állammal, ezért mindhármuknak, Mindszenty Józsefnek, a katolikus egyház fejének, Ravasz Lászlónak, a református egyház vezető püspökének, valamint Ordass Lajos evangélikus püspöknek távoznia kellett, így vagy úgy… Párhuzamosan zajlottak a „puhítások”. Ravasz Lászlót Veres Péter honvédelmi miniszter és Dobi István, a kisgazdapárt akkori vezetője „az összes pártok és a kormány nevében” lemondásra szólították fel, március 31-én. Karl Barth svájci teológust is fölhasználták, hogy Ravasz Lászlót lemondassák. Veres Péter néhány nap múlva megismételte fölszólítását, de most a köztársasági elnök jelenlétében. Nem egészen egy hét múlva, április 14-én Rákosi fenyegette meg, arra célozva, hogy Turóczy Zoltán evangélikus püspököt kisebb hibákért tíz évi szabadságvesztésre ítélték. Ugyanezen a napon Ordass Lajos és Szabó József evangélikus püspökök látogatást tettek Rákosi Mátyásnál, aki sürgette az egyházi vezetés őrségváltását.

Ravasz László végülis április 30-án lemondott a református egyház Zsinati Tanácsa ülésén. Lemondását május 11-én elfogadták. Utóda Bereczky Albert lett.

Nehezebben ment Ordass Lajos „meggyőzése”. Először házkutatást tartottak nála, majd szeptember 8-án a gazdasági rendészeti ügyosztály őrizetbe vette. Október 1-én pedig a Budapesti Uzsorabíróság dollársegély bejelentésének szándékos elmulasztása vádjával két évi fegyházra, öt évi hivatalvesztésre és politikai jogfosztásra, valamint 3000 forint pénzbüntetésre ítélte. Őt még a saját egyházával is elítéltette az állam „püspöki hivatalától való elmozdításra”. Utóda Dezséry László lett.

A főpásztorok leváltása után a megfélemlített egyházi vezetők rögtön aláírták az egyházukat megcsonkító megállapodást: október 7-én a református, december 14-én az evangélikus egyház is elfogadta az állam által diktált feltételeket.

Ezután következett a katolikus egyház. Márciusban felmerült a pártvezetés részéről az a gondolat, hogy a hazai egyházat önálló nemzeti egyházzá alakítsák át. Áprilisban Független Katolikus Egyház elnevezéssel hét papból álló egyházi tanács jött létre laikusokból. A mozgalom, ahogy ők mondták: „a népi demokrácia egészséges kialakulását” hátráltató katolikus klérus ellensúlyozására alakult, „semmiben sem tér el ugyan a római katolikus egyház dogmáitól, de nem ismeri el a pápa politikáját a baloldali munkásmozgalommal szemben”. Ebből a szervezkedésből azonban semmi sem lett. A nyár folyamán (július. 19.-23.) zajlott a katolikus egyház jelentős szervezete, az Actio Catholica vezetőinek pere, melynek során súlyos ítéletek születtek. Az augusztus 20-i állami ünnepségek az új kenyér ünnepe jegyében zajlottak. A Szentjobb körmenet már elmaradt. Rákosi Mátyás a kecskeméti ünnepi nagygyűlésen elhangzott beszédében a mezőgazdaság szocialista átalakítását és „a klerikális reakcióval” való leszámolást fő feladatként említette.

November 19-én az ÁVH letartóztatta Mindszenty titkárát, Zakar Andrást, három nap múlva pedig házkutatást tartottak a prímási palotában. Rákosi november 27-én az MDP KV ülésén kijelentette, hogy a mezőgazdaság szocializálásának és az egyházi reakció felszámolásának kérdését párhuzamosan kell megoldani.

December 8-án Mindszenty egy jelentős katolikus értelmiségi küldöttséget fogadott. A küldöttségnek az lett volna a megbízatása, hogy az érseket lemondásra bírja. Mivel ez nem sikerült, ezért került sor Mindszenty letartóztatására december 26-án. A vád hűtlenség, a köztársaság megdöntésére irányuló bűncselekmény, kémkedés és valutaüzérkedés. A lefogatása előtt néhány nappal az érsek-prímás világhírűvé vált levelet írt letartóztatása esetére. Ebben többek között ez olvasható. „Nem vettem részt semmiféle összeesküvésben. Nem mondok le érseki tisztemről. Nincs vallanivalóm és semmit sem írok alá. Ha mégis megtenném, az csak az emberi test gyengeségének a következménye, s azt eleve semmisnek nyilvánítom.”

Mielőtt sor került volna a perre, a Demokrata Néppárt, amely mögött a hazai keresztény, mindenekelőtt a katolikus társadalom állt, kimondta feloszlását. A kirakatperben a Budapesti Népbíróság 1949. február 8-án hozott ítéletet. Mindszenty életfogytiglan tartó fegyházbüntetést kapott.

1949. augusztus 18-án szavazta meg az országgyűlés az új alkotmányt, amely létre hozta a jórészt az országgyűlés helyett működő Elnöki Tanácsot. Ennek az 1949:V. sz. rendelete törölte el a kötelező és vezette be a fakultatív hitoktatást. A püspöki kar erre válaszul közös pásztorlevélben figyelmeztette a hívő szülőket gyermekeik vallásos nevelésének szükségességére.

Az állammal kötendő megállapodást azzal siettették, hogy körülbelül kétezer szerzetest illetve szerzetesnőt rendházaikból elhurcoltak és internáltak. Ezzel kényszerítették a püspöki kart az aláírásra, amely végül 1950. augusztus 30-án megtörtént. A katolikus egyház mindössze négy hittudományi főiskolát és nyolc szerzetesek által vezetett középiskolát tarthat fenn, valamint hat ezekhez kapcsolódó kollégiumot. A szerzetes rendek közül a bencés, a ferences, a piarista és egy női tanítórend (iskolanővérek) kap működési engedélyt. A plébániai rendszer mellett csak ezek az intézmények létezhettek, valamint néhány szociális otthon.

1950. szeptember 7-én hirdették ki, és aznap életbe lépett az Elnöki Tanács 1950:XXXIV. sz. tc-e, amely megvonta a fentiek kivételével a szerzetesrendek működési engedélyét Magyarországon. December 5-ig ki kellett üríteni a rendházakat, és át kellett adni az államnak. A rendelet 23 férfi és 40 női szerzetesrendet érintett 635 rendházzal, 2582 illetve 8956 rendtaggal.

1951. május 19-én hirdették ki az 1951:I. sz. törvényt, amely létre hozta az Állami Egyházügyi Hivatalt, a minisztertanács felügyelete alatt. Az előtte való nap este tartóztatták le Grősz József kalocsai érseket, az ő perére 1951. június 22. és 26. között került sor. Az ítélethirdetés június 28-án volt. A vád: a demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés, valutaüzérkedés, külföldre szöktetés, bűnpártolással elkövetett népellenes bűnök. Az ítélet 15 év börtön. A Grősz pernek huszonnégy mellékpere volt, melyek során tizenöt halálos ítéletet hoztak, és ezek egy részét végre is hajtották.

Megindult az egyes egyházi vezetők ellenőrzése és irányítása. Az ÁEH az összes egyházmegyei hatósághoz miniszteri biztost nevezett ki („bajuszos püspökök”). Velük együtt békepapok kerülnek az aulákba, valamint a jelentősebb plébániák élére.

Az 1951:XX. sz. elnöki tanácsi törvényerejű rendelet dönt a „főkegyúri jogról:” Ez itt azt jelenti, hogy minden jelentősebb egyházi hivatal élére a kinevezéshez az Elnöki Tanács előzetes hozzájárulása szükséges.

A nyár folyamán kezdődött el a Dózsa György úti Regnum Marianum templom bontása. A helyén 1951. december 16-án leleplezték Sztálin szobrát.

1954. október 23-24-én jött létre a Hazafias Népfront, melynek vezetésébe püspököket és papokat is beválasztattak. A HNF-hez csatlakozott a Katolikus Papok Országos Békebizottsága.

1955 nyarán, illetve őszén Mindszenty és Grősz börtönbüntetését felfüggesztették, majd először Püspökszentlászlón, később pedig Felsőpetényben tartották őket házi őrizetben. Innen Grőszt a tószegi plébániára internálták. 1956. május 12-én a püspöki kar kérésére az Elnöki Tanács kegyelmi úton elengedte Grősz József hátralévő büntetését. Grősz letette az esküt az alkotmányra, és újra átvehette a kalocsai főegyházmegye kormányzását. Az októberi felkelés során 30-án Mindszenty visszanyerte szabadságát, a forradalom leverése után, november 4-én azonban az amerikai követségen kért és kapott politikai menedékjogot. Ezt 1971. szeptember 28-ig vette igénybe, amikoris nyugatra távozhatott. Az Elnöki Tanács kegyelemben részesítette, és megszüntette ellene a büntető eljárást. Mindszenty József 1975. május 6-án hunyt el Bécsben.

1956. rövid, reményteljes időszaka után a Kádár-rendszer felújította az elnyomás módszereit. 1960-tól több éven át tiltott szervezkedés címén kirakatpereket rendeztek ifjúsági lelkipásztorok és világi apostolok ellen.

1964-ben részleges megállapodás született a Vatikán és a magyar állam között a püspöki székek betöltésének tárgyalásos módjáról, és a római Pápai Magyar Intézet megnyitásáról. Mindszenty bíboros utóda az esztergomi érseki székben Lékai László (1976-1986), majd Paskai László lett. Az enyhülés korszaka több apró eredményt hozott, elsősorban a nyugati utak és a nyugati teológiai szakirodalom tanulmányozási lehetőségeinek terén. Megindulhatott a világiak teológiai képzésének lehetősége is, eleinte elég korlátozott formában. A teológiai könyvkiadás és a  hitoktatás lehetőségei is javultak.

A mustármag reménye

A szocialista rendszer összeomlása után szabadság köszöntött a magyar katolikus egyházra. Saját törvényei szerint tölthetők be az egyházi állások. Huszonegy férfi és ötvennégy női szerzetes közösség szabadon folytathatja 1950-ben megszakított életét. Az újjáalakulás természetesen nem megy nehézségek nélkül.

Jelentős esemény az új egyházmegyei rendszer kialakítása. II. János Pál pápa 1993. május 31-én a „Hungarorum gens” kezdetű bullájával az országot négy érseki tartományra osztotta. Az Esztergom-Budapesti Főegyházmegye alá tartozik a Győri Egyházmegye és a Székesfehérvári Egyházmegye. A Veszprémi Főegyházmegye suffragáneusa a Szombathelyi Egyházmegye és a Kaposvári Egyházmegye. A Kalocsa-Kecskeméti Főegyházmegye alá tartozik a Pécsi Egyházmegye és a Szeged-Csanádi Egyházmegye. Az Egri Főegyházmegye érseki tartományába tartozik a Váci Egyházmegye és a Debrecen-Nyíregyházi Egyházmegye. A magyar egyházszervezetbe tartozik még a Hajdúdorogi Görög Katolikus Egyházmegye és a Miskolci Görög Katolikus Apostoli Exarchátus, valamint a Pannonhalmi Területi Főapátság, amelynek része például a bakonybéli és a tihanyi apátság. Szintén újjáalakult a Tábori Püspökség.

A rendszerváltozás után a környező államokban is pozitív változás történt. A romániai forradalom után a pápa betöltötte a szatmári, a nagyváradi és a temesvári püspökségeket, Gyulafehérvárt pedig érsekség rangjára emelte. Az ottani papoknak és papnövendékeknek pedig lehetőségük nyílt a magyarországi klérussal való intenzívebb kapcsolattartásra, illetve magyarországi vagy nyugati tanulmányokra. Szlovákiában is megvalósult a vallásszabadság, azonban a magyar egyházmegye problémája még nem nyert megoldást. A kapcsolattartás és a külföldi tanulmányi lehetőségek ott is pozitív irányban mozdultak el. A nacionalizmus azonban sajnos az ottani katolikus hierarchián belül is megvan.

Függelék

Az egyetemes zsinatok

1. I. Niceai Zsinat – Nicaenum I.,  325

2. I. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum I.,  381

3. Efezusi Zinat – Ephesinum,  431

4. Khalkedoni Zsinat – Chalcedonense,  451

5. II. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum II.,  553

6. III. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum III.,  680-681

7. II. Niceai Zsinat    – Nicaenum II.,  787

8. IV. Konstantinápolyi Zsinat – Constantinopolitanum IV.,  869-870

9. I. Laterani Zsinat – Lateranense I.,  1123

10. II. Lateráni Zsinat – Lateranense II.,  1139

11. III. Lateráni Zsinat – Lateranense III.,  1179

12. IV. Lateráni Zsinat – Lateranense IV.,  1215

13. I. Lyoni Zsinat – Lugdunense I.,  1245

14. II. Lyoni Zsinat – Lugdunense II.,  1274

15. Vienni Zsinat – Viennense,  1311-1312

16. Konstanzi Zsinat – Constantiense,  1414-1418

17. Basel-Ferrara-Firenzei Zsinat – Florentinum,  1431-1442

18. V. Lateráni Zsinat – Lateranense V.,  1512-1517

19. Trentói Zsinat – Tridentinum,  1545-1563

20. I. Vatikáni Zsinat – Vaticanum I.,  1869-l870

21. II. Vatikáni Zsinat – Vaticanum II.,  1962-1965

Az újkor pápái

V. Miklós, 1447-1455

III. Callixtus, 1455-1458

II. Piusz, 1458-1464

II. Pál, 1464-1471

IV. Sixtus, 1471-1484

VIII. Ince, 1484-1492

VI. Sándor, 1492-1503

III. Piusz, 1503

II. Gyula, 1503-1513

X. Leó, 1513-1521

VI. Hadrián, 1522-1523

VII. Kelemen, 1523-1534

III. Pál, 1534-1549

III. Gyula, 1550-1555

II. Marcell, 1555

IV. Pál, 1555-1559

IV. Piusz, 1559-1565

V. Piusz, 1566-1572

XIII. Gergely, 1572-1585

V. Sixtus, 1585-1590

VII. Orbán, 1590

XIV. Gergely, 1590-1591

IX. Ince, 1591

VIII. Kelemen, 1592-1605

XI. Leó, 1605

V. Pál, 1605-1625

XV. Gergely, 1621-1623

VIII. Orbán, 1623-1644

X. Ince, 1644-1655

VII. Sándor, 1655-1667

IX. Kelemen, 1667-1669

X. Kelemen, 1670-1676

XI. Ince, 1676-1689

VIII. Sándor, 1689-1691

XII. Ince, 1691-1700

XI. Kelemen, 1700-1721

XIII. Ince, 1721-1724

XIII. Benedek, 1724-1730

XII. Kelemen, 1730-1740

XIV. Benedek, 1740-1758

XIII. Kelemen, 1758-1769

XIV. Kelemen, 1769-1774

VI. Piusz, 1775-1799

VII. Piusz, 1800-1823

XII. Leó, 1823-1829

VIII. Piusz, 1829-1830

XVI. Gergely, 1831-1846

IX. Piusz, 1846-1878

XIII. Leó, 1878-1903

X. Piusz, 1903-1914

XV. Benedek, 1914-1922

XI. Piusz, 1922-1939

XII. Piusz, 1939-1958

XXIII. János, 1958-1963

VI. Pál, 1963-1978

I. János Pál, 1978

II. János Pál, 1978-

A II. Vatikánum (1962-65) okmányai

Rendelkezés a szent liturgiáról  („Sacrosanctum Concilium”)

Hittani rendelkezés az Egyházról  („Lumen gentium”)

Hittani rendelkezés az isteni kinyilatkoztatásról  („Dei verbum”)

Lelkipásztori rendelkezés az Egyházról a mai világban  („Gaudium et spes”)

Határozat a hírközlés és tömegtájékoztatás eszközeiről  („Inter mirifica”)

Határozat a keresztény egységtörekvésről  („Unitatis redintegratio”)

Határozat a keleti katolikus egyházakról  („Orientalium ecclesiarum”)

Határozat az Egyház hithirdető tevékenységéről  („Ad gentes”)

Határozat a püspökök pásztori tisztségéről az egyházban  („Christus Dominus”)

Határozat a papi szolgálatról és életről  („Presbyterorum ordinis”)

Határozat a papság képzéséről  („Optatam totius”)

Határozat a szerzetesélet korszerű megújításáról  („Perfectae caritatis”)

Határozat a világiak apostolkodásáról  („Apostolicam actuositatem”)

Nyilatkozat a keresztény nevelésről  („Gravissimum educationis”)

Nyilatkozat a vallásszabadságról  („Dignitatis humanae”)

Nyilatkozat az Egyház viszonyáról a nem-keresztény vallásokhoz  („Nostra aetate”)

Ajánlott irodalom

Az Egyházi Tanítóhivatal megnyilatkozásai

Fila B. – Jug L.: Az Egyházi Tanítóhivatal megnyilatkozásai. Kisterenye-Budapest, 1997.

Cserháti J. – Fábián Á.: A II. Vatikáni Zsinat tanítása. A zsinati döntések magyarázata és okmányai. Budapest. 1975.

A Katolikus Egyház Katekizmusa. Budapest,

Az Egyházi Törvénykönyv. A Codex Iuris Canonici hivatalos latin szövege magyar fordítással és magyarázattal. Szerkesztette, fordította és a magyarázatokat írta Erdő Péter. Budapest, 1985.

Pápai megnyilatkozások 1980-

Egyetemes egyháztörténeti kézikönyvek

Adriányi G.: Az egyháztörténet kézikönyve. München, 1975.

Bangha B. – Íjjas A. (szerk.): A keresztény egyház története. I-VIII. köt. Budapest, 1937-1941.

Bréhier, J.: Bizánc tündöklése és bukása. I-II. Budapest, 1997.

Chadwick, H. – Evans, G. R.: A keresztény világ atlasza. Budapest, 1993.

Chobot F.: Jézus Krisztus egyházának története. I-IV. Budapest-Rákospalota, 1907.

Franzen, A.: Kis egyháztörténet. (Ford. Fejérvári B.) Szeged, 1998.

Gergely J.: A pápaság története. Budapest, 1982.

Hangay Z.: A pápák könyve. Budapest, 1991.

H. Küng – J.  Van Ess: Párbeszéd az iszlámról (kereszténység és világvallások) Palatinus, 1988.

Hefele, K. – Knöpfler, A.: A katolikus egyház tankönyve. Temesvár, 1905.

H. von Glasenapp: Az öt világvallás. Gondolat, Budapest, 1981.

Jedin, H.: A zsinatok története. (Ford. Víz L.) Budapest, 1998.

Karcsú A.: A római pápák története. I-III. Szeged, 1869..

Marx, I.: A katolikus egyház története. (Ford. Bilkei F.) Székesfehérvár, 1932.

Medvigy M.(szerk.): Isten népének története. Jegyzet a katolikus gimnáziumok használatára. Budapest, 1996.

Pierrard, P.: A katolikus egyház története. (Ford.: Hámori Gy.) Novi Sad, 1987.

Ranke, L.: A pápák története. (Ford. Horváth Z.) Budapest, é.n.

Szántó K.: A katolikus egyház története. I-III. Budapest, 1983-1987.

Timkó I.: Keleti kereszténység, keleti egyházak. Budapest, 1971.

Török J.: Egyetemes egyháztörténelem. I-II. köt. Budapest, 1999.

Tuba I.: Az üdvösség története. Jegyzet a piarista gimnáziumok tanulói számára. Budapest, 1997.

Az ókor története

Althaner, B.: Ókeresztény irodalomtörténet. (Ford. és átdolg.: Hermann I.) Budapest, 1947.

Borzsák I. (szerk.): Római történeti chrestomatia. Budapest, 1963.

Artner E.: Ókeresztény egyház- és dogmatörténet. Budapest, 1946.

Hamman A.: Így éltek az első keresztények. Budapest, 1981.

Kühár F. (szerk.): Keresztény remekírók. 1-16. Sorozat. Budapest, 1944.

Vanyó L.: Az ókeresztény egyház és irodalma. Budapest, 1980.

Vanyó L.: Ókeresztény írók. Sorozat. 1980-

A középkor története

Artner T.: A középkor művészete. Budapest, 1962.

Angi, J. – Bárány, A. – Orosz I., – Papp I. – Pósán A.: Európa a korai középkorban. Debrecen, 1997.

Bozsóky P. G.: Kereszteshadjáratok. Újvidék, 1995.

Duby, G.: Emberek és struktúrák a középkorban. Budapest, 1978.

Duby, G.: A lovag, a nő és a pap. Budapest, 1987.

Duby, G.: Katedrálisok kora. Budapest, 1985.

Duby. G. – Mandrou, R.: A francia civilizáció ezer éve. Budapest, 1975.

Eppelrein, S.: Nagy Károly. Budapest, 1982.

Endrei W.: A középkor technikai forradalma. Budapest, 1978.

Entz G.: A gótika művészete. Budapest, 1973.

Félegyházy J.: Az egyház a korai középkorban. Budapest, 1967.

Fügedi E.: Kolduló barátok, polgárok, nemesek. Budapest, 1981.

Mezey L.: Deákság és Európa. Budapest, 1979.

Le Goff, J.: Az értelmiség a középkorban. Budapest, 1980.

Pirenne, H.: A középkori gazdaság és társadalom története. Budapest, 1983.

Southern, R. W.: A nyugati társadalom és az egyház a középkorban. Budapest, 1987.

Székely Gy.: VII. Gergely. Budapest, 1984.

Sz. Jónás I. (szerk.): Egyetemes történeti szöveggyűjtemény. Európa és Közel-Kelet. I-II. kötet. Budapest, 1981.

Török J.: Az egyház története a korai középkorban. Budapest, 1984. A Hittudományi Akadémia jegyzete.

Váczy P.: A középkor története. (Egyetemes történet II.) Budapest, 1936.

Zöllner, W.: A keresztes háborúk története. Budapest, 1980.

Az újkor története

Bainton, R. H.: Luther.

Chadwick, O.: A reformáció. Budapest, 1997.

Friedenthal, R.: Luther élete és kora. (Ford. Terényi I.) Budapest, 1977.

Füssy T.: IX. Pius pápasága. I-III. köt. Budapest, 1878-79.

Grisar, H.: Luther Márton élete. (Ford. és átdolg.: Hoitsy L. P.) Budapest, 1929.

Hajnal I.: Az újkor története. (Egyetemes történet III.) Budapest, 1936.

Huizinga, J.: A középkor alkonya. Budapest.

Kis A.: Olaszország története. 1748-1968. Budapest, 1975.

Konkordia Könyv. Az evangelikus egyház hitvallási iratai. I-II. Budapest, 1957.

Makkai L.: A reneszánsz világa. Budapest, 1977.

Puskely M.: Akik a jobbik részt választották. Róma, 1978.

Puskely M.: Akik hittek a szeretetben. Róma, 1976.

Ranke, L.: A római pápák az utolsó négy században. I-III. köt. Budapest, 1889.

Sipos I.: A római kérdés. Pécs, 1917.

Urbán A. (szerk.): Új- és legújabb kori egyetemes történeti szöveggyűjtemény. Budapest, 1970.

Vadász S. (szerk.): Tanulmányok a francia forradalom történetéből. Budapest.

A magyar egyház története

Balics L.: A római katholikus egyház története Magyarországban. I-II. köt. Budapest, 1885-1890.

Balogh A.: Pannónia őskereszténysége.  Budapest 1930.

Balogh M. – Gergely J.: Egyházak az újkori Magyarországon. 1790-1992. Budapest, 1993.

Bitskey I.: Pázmány Péter. Gondolat, Budapest, 1986.

Bucsay M.: A protestantizmus története Magyarországon. Budapest, 1985.

Dümmerth D: Az Árpádok nyomában. Budapest. 1977.

Dümmerth D: Az Anjou-ház nyomában. Budapest. 1982.

Fraknói V.: Magyarország egyházi és politikai összeköttetései a római Szentszékkel. I-III. Budapest, 1901-1903.

Győrffy I.: István király és műve. Budapest, 1977.

Hermann E.: A katolikus egyház története Magyarországon 1914-ig. München, 1973.

Karácsonyi J.: Magyarország egyháztörténete főbb vonásokban 900-1900-ig. Veszprém, 1929.

Lányi K. – Knauz N.: A magyar egyház történelme. I-II. Esztergom, 1867-1869.

Mályusz E.: Egyházi társadalom a középkori Magyarországon. Budapest, 1971.

Meszlényi A.: A jozefinizmus kora Magyarországon. Budapest, 1934.

Miklósi L.: Magyar hősök az öt világrészen. Budapest, 1936.

Mindszenty J.: Emlékirataim. Frankfurt a. M. 1974.

Pirigyi I.: A görögkatolikus magyarság története. Nyíregyháza, 19982.

Salacz G.: A magyar kultúrharc. Bécs, 1938.

Salacz G.: Egyház és állam Magyarországon a dualizmus korában. 1867-1918. München, 1974.

Szilas L.: Kis magyar egyháztörténet. Róma, 19982.

Török J.: A magyar egyház ezer éve. Agape, Novi Sad, 1992.

Zombori I. (szerk.): Magyarország és a Szentszék kapcsolatának ezer éve. Budapest, 1996.

Zsilinszky M. (szerk.): A magyarhoni protestáns egyház története. Budapest, 1907.

Zsoldos A.: Az Árpádok és alattvalóik. Csokonai kiadó, Debrecen, 1997.

A szerzetesség története

Balanyi Gy.: Szerzetesrendek. Budapest, 1933.

Balanyi Gy.: A szerzetesség története. Szent István könyvek 5-6. szám. Budapest, 1932.

Balanyi Gy. –Bíró V. – Tomek V.: A magyar piarista rendtartomány. Budapest, 1943.

Csóka L.: Szent Benedek fiainak világtörténete. I-II. Budapest, 1969.

C. Zarnecki: Kolostorok, szerzetesek, barátok. Ford: Sarodi T. London, 1972.

Kisbán E.: A magyar Pálosrend története I-II kötet. Budapest 1940.

Lékai L.: Ciszterciek. Budapest, 1991.

Puskely M.: Keresztény szerzetesség. Történelmi kalauz. I-II. Budapest, 1995-1996.

Török J.: Szerzetes és lovagrendek Magyarországon. Budapest, 1990.

A szentek élete

Bocsa J.: Szentektől tanulni. Kecskemét, 1995.

Balanyi Gy: Assisi Szent Ferenc. Budapest, 1927.

Balanyi Gy: Kalazanci Szent József élete. SzIT, Budapest, 1923.

Balanyi Gy: Magyarországi Szent Erzsébet. Budapest, 1932.

Balanyi-Kühár-Íjjas-Juhász-Parragi: A tizenkét Pius. Arkádia kiadása, Athaeneum, Budapest 1942.

Bangha B.: Jellemrajzok a katolikus egyház életéből. Mária kongregáció kiadóhivatala, Budapest, 1914.

Béky G.: Szentéletű japánok. I-II. kötet. Parma Ohio, 1978.

Benkő A.: Három pápa. Prugg Verlag, Eisenstadt, 1979.

Biró M.: Az életadó oszlop. Georgiai szentek és vértanúk legendái. Szombathely, 1990.

Biró V. – Boros F. (szerk): Erdélyi katolikus nagyok. Kolozsvár, 1941.

Czapik Gy.: Példák a szentek életéből. Budapest, 1924.

Dedek Crescens L.: Szentek élete I-II. Budapest, 1900.

Diós I. (szerk.): A szentek élete. I-II. Budapest, 1988.

György A.: Jöjj, kövess engem (szemelvények a szentek életéből). SzIT, Budapest 1982.

Hám A.: Ifjú szentek élete. Budapest, 1909.

Hahnekamp Gy.: Magyar konvertiták. Budapest 1900.

Íjjas A.: Szentek élete. I-II. Budapest.

Just B. – Lippay L. – Nyisztor Z.: Korunk Szentjei. Magyar Katolikus Írók Könyvei sorozat. Budapest, 1938.

Kőváry K.: A gyóntatószék apostolai. Parma Ohio, 1977.

Marosi L. (szerk.): Testvéreink, a szentek. Eisenstadt, 1977.

Marosi L.: Sugárzó emberek. Eisenstadt, 1981.

M. Deésy G.: Krisztusba öltözötten. Oltárra emelt jezsuiták a rend első négy századában. Korda, Budapest, 1938.

Puskely M.: Árpádházi Szent Erzsébet. OMC 1985.

Puskely M.: Avilai Teréz. Róma, 1977.

Puskely M.: Virágoskert vala híres Pannónia. Budapest, 1994.

Schütz A. (szerk.): Szentek élete. I-IV. köt. Budapest, 1932-1933.

Sz. Jónás I: Árpádházi Szent Erzsébet. Életek és korok sorozat, Akadémia, 1986.

Tarczai Gy.: A nagy rendalapító. Budapest, 1918.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Előszó

Bevezetés. Az egyháztörténelem bemutatása

A források típusai

Az írás kialakulása

A történelem segédtudományai

A történettudomány könyvészete

Az egyháztörténelem tanulmányozásának jelentősége

Az Ókor

Bevezetés és általános jellemzés

Az ókor fogalma

A keresztény ókor

A kereszténység és a Római Birodalom

A kereszténység földrajzi elterjedése

A keresztényüldözések okai

A keresztényüldözések története

A vértanúk kora

A „konstantini fordulat”

Harcok a hit tisztaságáért – az eretnekségek története

Az első eretnekségek

Tévedések a Szentháromsággal kapcsolatban

A krisztológiai hitviták

A kegyelemtani tévedések

A szerzetesség kialakulása

A keleti szerzetesség kialakulása

A nyugati szerzetesség történetének kezdetei

A nyugati szerzetesség további alakulása

Az ókeresztény irodalom kialakulása

A hittudomány születése, az ókeresztény irodalom kialakulása

A hagyomány tanúi – a legjelentősebb egyházatyák

A Középkor

Általános jellemzés

Elnevezés

A középkor fő színterei

A középkor jellege

A középkor egyháztörténetének áttekintése

Egyéb jellegzetességek

Európa népeinek megtérítése

A kelta népek

A germán népek

A nyugati germánság

Az északi germánság

A szláv népek

A Pápai Állam kialakulása és a császárság felújítása

A Pápai Állam

A császárság felújítása

A középkori császáreszme

Bizánc a középkorban