Müller Lajos

A penitenciatartás

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Müller Lajos S. J.

A penitenciatartás

Nihil obstat.

Dr. Nicolaus Töttössy

censor dioecesanus.

Nr. 1417. Imprimatur.

Strigonii, die 17. Junii, 1927.

Dr. Julius Machovich

vic. generalis.

3/1927. Imprimi potest.

Budapestini, die 13. Aprilis 1927.

Adalbertus Csávossy S. J.

praep. prov.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv a Szent István Társulat kiadásában jelent meg 1928-ban Budapesten. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szent István Társulaté.

A könyv apró betűs részeit itt beljebb szedve közöljük.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

A penitenciatartás mint erény

A penitenciáról általában

Az igaz vallásból nem hiányozhatik

Ellenfeleink

A penitencia helyes fogalma

Mikor kötelez a penitencia?

A penitencia történetéből

Az első századokban

A keleti Egyházban

A későbbi századok

A hanyatlás korszaka

A kereszteshadak

Az újkorban

A penitencia gyakorlatai

A belső és külső penitencia

A belső penitencia jelentősége

Hogyan gyakoroljuk a belső penitenciát?

Hogyan gyakoroljuk a külső penitenciát?

Alapelvek

A passzív penitencia

Indítóokok

A penitenciatartás mint szentség

A penitenciatartásról mint szentségről általában

Ellenfeleink

A katolikus tan

Krisztus alapítja

Ellenvetések

A kulcshatalom a püspökökre s papokra is átszállott

A hagyomány tanúsága

Valóságos szentség

A penitenciatartás szentségének szükségessége

Az üdv szükséges eszköze

Isteni parancs folytán

Mikor kötelező?

Az egyházi törvény

A penitenciatartás hatásai

A penitenciatartás anyaga és alakja

A penitenciatartás anyaga

Szükséges anyag

A feltételes keresztség előtti bűnök

A keresztség felvételében elkövetett bűnök

Szabad anyag

Bizonyos és kétséges anyag

Elégséges és elégtelen anyag

A penitenciatartás alakja

A feloldozás szertartása

A feloldozás kellékei

Feloldozás telefon útján

A feltételes feloldozás

A bűnbocsánat

Alapelvek

A bocsánatos bűnök megbocsátása

A gyónáson kívül

A gyónásban

A büntetés elengedése

A penitenciatartás alanya

A bánat

A tökéletes bánat

A tökéletes bánat hatása

A tökéletes bánat szükségessége

A tökéletlen bánat

A tökéletlen bánat hatása

A gyónáshoz szükséges bánatnak tulajdonságai

Néhány gyakorlati kérdés

Az erősfogadás

Mi az erősfogadás?

Az erősfogadás tulajdonságai

A szokásos, visszaeső és bűnalkalomban levő bűnösök

A szokásos bűnösök

A visszaesők

A bűnalkalomban levők

A gyónás

Mi a gyónás?

A gyónás szükségessége és haszna

A jó gyónás tulajdonságai

Mi tartozik a gyónás teljességéhez?

A kétes bűnök

A Szentatyák

Néhány példa

Okok, amelyek a gyónás teljessége alól felmentenek

A bűntárs felfedezése

A lelkiismeretvizsgálat

Hibák a lelkiismeretvizsgálatban

A napi lelkiismeretvizsgálat

Az elégtétel

A szentségi penitencia hatása

A szentségi penitencia szükségessége

Kötelesség a penitencia elfogadására és elvégzésére

Mikor s hogyan végzendő el a penitencia?

A búcsú

A penitenciatartás kiszolgáltatója

A gyóntató

Joghatóság

A joghatóság pótlása

A tengeren utazó pap joghatósága

A joghatóság korlátozása

A szerzetesek és szerzetesnők gyóntatása

A bűnök fenntartása

A gyónási pecsét

Mi tartozik a gyónási pecsét alá?

Ki köteles a gyónási pecsét megőrzésére?

Az általános gyónás

Mikor szükséges?

Mikor hasznos?

Hogyan végezzük az életgyónást?

Mikor ártalmas?

Függelék

Az egyházi büntetések

Általános tudnivalók

A kiközösítés következményei

A kiközösítés fajai

I. A pápának legkülönösebben fenntartott kiközösítés

II. A pápának különös módon fenntartott kiközösítés

III. A pápának egyszerűen fenntartott kiközösítés

IV. A püspöknek fenntartott kiközösítés

V. Senkinek sem fenntartott kiközösítésbe esnek

A kiközösítés feloldása

Végszó

Források

Előszó

„Ha azokban, kik a szent keresztség által újraszülettek, megvolna Isten iránt az a hála, hogy az ő jóvoltából s kegyelméből megkapott igazságot (megszentelő malasztot) állhatatosan megőrzik, nem lett volna szükség még egy más bűnbocsájtó szentség alapítására. Minthogy azonban Isten, ki oly gazdag az irgalomban, ismeri törékenységünket, orvosságról gondoskodott azok számára, akik megint csak a bűn rabszolgaságára, a gonosz lélek hatalmának szolgáltatják ki magukat. Ez a penitenciatartás, amely a keresztség után elbukottakra Krisztus halálának jótéteményét alkalmazza.” Így kezdi a tridenti szent zsinat fenséges s kimerítő tanítását a negyedik szentségről.

És csakugyan a mindennapi tapasztalás szomorú bizonysága szerint az újjászületés fürdőjében megtisztult, a bérmálásban Krisztus katonájává avatott s az angyalok kenyerével táplált ember újra meg újra kieshetik Isten kegyelméből, hálátlanul elpártolva az ő legnagyobb jótevőjétől. Az áteredő bűn által kigyújtott szenvedélyek, az elhomályosult értelem s meggyengült akarat szörnyű, szinte titokzatos átka ez. Ebben a nem ritkán ismétlődő hajótörésben, amelyet, sajnos, kevés lélek kerül el, dobja oda az isteni végtelen irgalom a mentő deszkaszálat. Megalapítja a penitenciatartás szentségét a végveszélyben fuldokló, örök kárhozat örvénye felett lebegő ember számára. Ezt a szentséget tárgyalja könyvecskénk minden szempontból s a szűk keretek között lehető alapossággal. Eddigelé közrebocsátott dolgozataink elterjedése bőven meggyőztek arról, hogy éppen katolikus intelligenciánk, melyet elsősorban tartunk szem előtt, nem éri be azzal a tudással, amelyet a kátéból s közkézen forgó aszketikus könyvekből hit-erkölcs dolgában meríthet, hanem szinte mohón vágyik bővebben megismerni vallása igazságait s tájékozódni azokban a kérdésekben, amelyek lelkivilágát annyira érdeklik. Ha az orvosi tudomány igyekszik magát népszerűsíteni, miért maradna hozzáférhetetlen a nagy közönségre nézve a hittudomány mérhetetlen gazdagságú kincsesbányája, amelyet eddig előtte a latin nyelv s nehézkes tudományos modor többnyire zárva tartott.

Különös érdeklődésre számíthat azonban éppen a penitencia szentségének részletesebb s behatóbb ismertetése. Hiszen ennek a szentségnek használata át- meg átszövi életünket s hozzá még nem ritkán égető s bonyolult kérdésekkel állít szembe. Végül a részletesebb tárgyalást megokolja az a körülmény is, hogy éppen ez a szentség a benne rejlő értékeket nem minden fáradság, önlegyőzés s áldozat nélkül közli. A hálátlanul, könnyelműen elhagyott, megbántott Istent csak – legalább is szívünk mélyén – sírt könnyekkel, vezekléssel lehet megengesztelni; Isten szolgálatának kevélyen lerázott igáját csak önmegalázással lehet megint vállunkra venni. Sírni s megalázkodni nehéz dolog. De megbarátkozik vele az ember, ha a penitenciatartás szentségének egész isteni tervét, szerkezetét, célzatait áttekinti és megérti.

Az anyag tárgyalását két főrészre bontjuk. Az első, rövidebb részben a penitenciatartásról, mint erényről szólunk. Hiszen a bűnbánat, a vezeklés mint erény, éltető szelleme s hordozója a szentségnek is, sőt magának az egész keresztény életnek. Az Egyház voltaképpen nem más, mint a penitenciát tartó világ. A második részben tárgyaljuk azután a penitenciatartást mint szentséget. Megismertetjük hitágazati, jogi s főleg erkölcstani szempontból. A gyónásról mint kötelezettségről már „Az Anyaszentegyház öt parancsa” című könyvünkben szólottunk, ahol egyben már számos e pontban felmerülhető nehézséget, ellenvetést eloszlattunk. Most inkább a penitenciatartás belső felépítését, szerkezetét illető tudást akarjuk mélyíteni. De azért itt sem zárkózunk el az apológiai kitérésektől. Hiszen annyi homályt kell eloszlatnunk, még a művelteknél is, mit szóljunk akkor a hitben járatlanokról, sőt másvallásúakról, ha ugyan könyvünk talán ilyennek is kezébe kerül? Eszünkbe jut az eset, midőn 1853-ban egy hajócskában a Michigan-tavon egy metodista szónok Weninger Xav. Ferenc hírneves jezsuita misszionáriushoz ezzel a kérdéssel fordult: „Gyónik-e a pápa is?” „Természetesen – felelé Weninger – mert ha a pápának nem kellene gyónnia, akkor senkinek sem kellene. Hiszen ő is ember, ő is vétkezhet.” „De kinek gyónik, – érdeklődik tovább a metodista – Krisztusnak?” „Nem – viszonzá Weninger – hanem egy papnak.” „Ezt még sohasem hallottam” – szólt erre a szónok bámulva. „Kérdezzen uram – mondá erre a jezsuita – kérdezzen minél többet a katolikus Egyházról, mert ön még sokfélét nem hallott…” Adná Isten! hogy szerény dolgozatunk minél több égető kérdésre s minél többeknek adna megnyugtató feleletet!

A penitenciatartás[1] mint erény

A penitenciáról általában

Az igaz vallásból nem hiányozhatik

A tenger háborgása a felette dúló viharok szülötte. Az emberi nemnek szinte állandó háborgását belső, lelki mozgalmakra vihetjük vissza. A léleknek pedig voltaképpen egyetlen alapproblémája van: a vallás. Az ember majd közeledik Istenhez, majd távolodik tőle, majd emelkedik, midőn a végcélhoz segítő erkölcsi törvényeket megtartja, majd megint süllyed, mikor azokat elhanyagolja. A hullámverés kiinduló pontja pedig mindig csak az, mert az ember törekszik magában a lelki egyensúlyt helyreállítani, visszasírja a békét, az elvesztett paradicsomot, Istent. Mi egyéb ez, mint a bánat, a penitencia?

Vannak ugyan az emberiség nagy családjának tékozló fiai, akik addig, amíg a mulandó javak öröksége tart, élvezetbe próbálják belefojtani a bánatot, s azt hirdetik a világnak, hogy a földi jólét az igazi vallás. Ebből a vallásból természetesen hiányzanak a bánat, a penitencia. Az emberi nem nagy zöme nem érti meg ezeket a prófétákat, s nem hallgat reájuk. Mindhiába! az emberiségnek az a vallás kell, amelyben kisírhatja magát, amely megmagyarázza könnyeit s meg tudja azokat édesíteni.

Azért az egyedül igazi, az ember természetének megfelelő vallás az lehet, amely megmondja a bánat, a penitencia okát s megadja annak vigaszát. Ez a vallás pedig az ószövetségben a zsidó, az újszövetségben a katolikus vallás. Mind a kettő erőteljesen s kifejezetten bánatos vallás. Az ószövetségi törvény voltaképpen a bűnbánatot kodifikálta, s a próféták nem szűntek meg azt sürgetni. „Térjetek hozzám teljes szívetekből böjttel és sírással és jajgatással. És szaggassátok meg szíveiteket, nem pedig ruháitokat és térjetek a ti Uratokhoz, Istenetekhez …” szól az Úr Joel próféta által. (2,12.13). De a többi próféta is mindezt visszhangozza.

A felvirradó újszövetségben is az első akkord, amely felhangzik s aztán különféle változatban szűnős szüntelen ismétlődik: „Tartsatok bűnbánatot, mert elközelgetett mennyeknek országa”. (Mt 3,2) Ez úgyszólván a kereszténységnek alapdogmája.

Az Üdvözítő, a második Ádám ugyan véres vezeklésével az emberi nem nagy családját a bukásból felemeli, de nem oly értelemben, mintha az egyéni penitenciát feleslegessé tenné, hanem megadja ennek a kiengesztelő, elegettevő erőt, az értéket, az érdemet. A megváltó kereszthalál nem helyezte hatályon kívül a minden időkre szóló krisztusi szózatot: „Ha bűnbánatot nem tartotok, mindnyájan hasonlóképpen elvesztek”. (Lk 13,3)

Ellenfeleink

Mielőtt a katolikus értelemben vett penitencia helyes fogalmát megmagyaráznók, már csak a tiszta látás kedvéért is, megismertetjük azokat a lényegbevágó, végzetes tévedéseket, amelyekre a protestantizmust hamis alapelvei szükségképpen rávezették. Luther s követői azt tanították, hogy az ősbűn az embert alapjában megrontotta, szabad akaratától megfosztotta, s így az erkölcsi értékkel bíró jócselekedetekre, de viszont az igazi bűnre is képtelenné tette. Ámde, ha nincs bűn, akkor a penitenciának sincs értelme. A protestantizmusnak tehát választania kellett. Vagy egyszerűen kiküszöböli a penitenciát vallási rendszeréből, vagy pedig a penitencia neve alá az ősi hagyománytól eltérő, saját maga alkotta új fogalmat csúsztat. A penitenciát a biblia oly kiáltóan sürgeti, hogy azt a napirendről levenni túlságos botrány nélkül nem lehetett annak, aki a Szentírásban látja a hit egyetlen forrását. Tehát nem maradt egyéb hátra, mint a fogalomhamisítás. Luther szerint tehát a penitencia nem egyéb, mint érzületünknek megváltoztatása Isten iránt. A rettegésnek ugyanis, amelybe az embert vétkeinek tudata ejti, Krisztusba vetett bizalommá kell átalakulnia, kinek érdeméért bocsánatot remélünk. Ez szerinte a megigazulás. Bánatról, bűngyűlöletről, vezeklésről tehát a Luther-féle penitenciában szó sincs többé! Még a radikális Kálvin sem mert ily messze menni s némiképpen megjavította a lutheránus penitenciafogalmat. Szerinte a penitencia bizalomból s komoly istenfélelemből eredő életváltoztatás, új élet kezdése, amely a régi ember testét halálnak adja, lelkét pedig feléleszti. Elégtételről azonban, amelyet vétkeinkért Istennek nyújtanunk kellene, sem Luther, sem ő tudni nem akarnak. Szerintük Krisztus mindenért túlbőven megfizetett és sértő volna, ahhoz nekünk még valamit hozzáadni.

A modern protestánsokat a helyes érzék még közelebb hozza az alapítóik által elhagyott igazsághoz. Azt tanítják, hogy az új élet elkezdése csak feltétele a megigazulásnak. Az igazi penitencia azonban magában foglalja vétkeinknek Isten előtti őszinte beismerését, a bűntől való borzalmat s az élet megjobbítását. Elégtevésről, vezeklésről azonban náluk sincs szó.

A penitencia helyes fogalma

Ezzel szemben a penitenciának – a Szentírásból s hagyományból leszűrt meghatározását így adhatjuk:

A penitencia mint erény, bánat az elkövetelt bűnök felett s azok megutálása s pedig azért, mert a bűn igazságtalanság Istennel szemben.

Ha mélyebben a fogalmába hatolunk s azt boncoljuk, a teljes értelemben vett penitencia a következő többé-kevésbé kifejezésre jutott elemeket tartalmazza. Megvan benne: a) a bűn gyűlölete, utálata, amellyel a bűnös elfordul vétkétől s hőn kívánja azt meg nem történtté tenni; b) a szomorúság s bánkódás a bűn felett; c) az akarat a bűnt megsemmisíteni s így az eszközt is felhasználni, melyet Isten evégből rendelt, ti. a szentgyónást; d) az akarat a jogtalanságot, igazságtalanságot, amely Istent a bűn által érte, jóvátenni; e) végül a szándék a vétket ezentúl feltétlenül kerülni.

A leglényegesebb mindezekben a gyűlölet, amelyet a bűnben megismert rossz az akaratban ébreszt, s amely a bűn megsemmisítésére s elkerülésére irányuló szándékot is valamiképpen mindig magában foglalja.

És valóban, minden bűn gyűlöletre nagyon is méltó, mert sokszoros rosszat jelent, oly rosszat, amelyet, ha a hit szemével nézzük, semmiféle fizikai bajjal, szerencsétlenséggel össze sem hasonlíthatunk. A bűn ugyanis engedetlenség a feltétlen, teremtői jogcímen parancsoló Úr ellen; lázadás, forradalom a legfőbb tekintély ellen; megsértése a végtelen jóságnak és fenségnek; eljátszása a természetfeletti, mennyei javaknak s megérdemlése a rettentően szerencsétlen örökkévalóságnak.

Mindez bőséges és hatásos indító ok a penitenciára, amelyet azonban, mint különös erényt, akkor gyakorlunk, ha a bűnben az Isten ellen elkövetett igazságtalanságot tekintjük s ennek kiegyenlítése céljából akarunk vezekelni.

A keresztény penitencia tehát több a puszta életjobbítási szándéknál; sőt több a puszta „sajnálomnál”, amelyet oly könnyen kifejezünk az előtt, ki magát részünkről sértve érzi. A penitencia leszáll a lélek mélyibe, elönti azt keserűséggel, megtöri a lázadó, bűnös akaratot s szinte megsemmisíti, hogy módot nyújtson a végtelen irgalmú Istennek újrateremteni azt. „Mikor ott keresni fogod a te Uradat, Istenedet, megtalálod őt, ha teljes szívedből keresed, és lelkednek teljes keserűségéből.” (MTörv 4,29) Így beszél az ószövetségi törvény. „Áldozat Istennek a kesergő lélek; a töredelmes és alázatos szívet, ó Isten! nem veted meg” (Zsolt 50,19), sóhajtja a vezeklő királyi próféta.

A szent hagyomány pedig hadd szólaljon meg a penitencia egyik elméleti s gyakorlati klasszikusának ajkán: „Lásd – mond Szent Ágoston – minőnek kell a bűnbánatnak lennie! Sokan folytonosan bűnösöknek mondják magukat, és mégis a bűnben még mindig örömüket lelik. Ez megismerés, de nem megtérés; vádolják ugyan, de nem gyógyítják lelküket; beismerik, de nem szüntetik be a megbántásokat. Csak ha a bűn utálata és Isten szeretete kezd működni: az az igazi bűnbánat. Csak ha ily bánatod van, melynél fogva keserű a szívedben, ami előbb édes volt az életben, s gyötri lelkedet, ami előbb gyönyörködtette testedet, csakis akkor sóhajtasz Istenhez s fogod felkiáltani: Egyedül neked vétettem s gonoszt előtted cselekedtem”. (S. Aug. Sermo 7. de temp.)

Mikor kötelez a penitencia?

Ki kételkedett valaha józan ésszel abban, hogy az apját, anyját megbántó gyermeknek szüleit meg kell kérlelnie; hogy annak, ki felebarátját, sőt felebbvalóját megsértette, méltó elégtételt kell adnia? Mennyivel inkább fennáll ez a kötelezettség a legjobb atya, a legmagasabb felebbvaló Istennel szemben. Oly természetes igazság ez, amelyet semmiféle eretnekelmélet a gyakorlati életben nem tud elhomályosítani. A protestáns embernek is ösztönszerűleg éreznie kell, hogy, ha vétkezett, Istenével csak vezeklés árán békülhet ki. Határozott isteni törvények ugyanezt sürgetik:

„Tartsatok … bűnbánatot és térjetek meg, hogy eltöröltessenek a ti bűneitek”, hirdeti az apostolok fejedelme az embertömegnek, amely a születésétől fogva sánta koldus csodás meggyógyításakor összecsődült. (ApCsel 3,19) „Tartsatok bűnbánatot! mert elközelgetett mennyeknek országa”, hangsúlyozza az Üdvözítő mindjárt nyilvános fellépésének kezdetén. (Mt 4,17)

Erkölcstani szempontból két fontos és érdekes igazságra kell itt a figyelmet felhívnunk.

a) Minthogy van különös isteni parancs a penitenciára, tehát külön bűnt, a penitenciátlanság vétkét, követi el az, aki megtérését bizonyos határidőn túl halasztja.

b) Mindazonáltal a penitenciatartás parancsa nem kötelez nyomban a bűn elkövetése után. Ellenkező esetben minden perc újabb s újabb súlyos bűnt jelenthetne arra nézve, ki a parancsot tudatosan meg nem tartva megtérni késik.

Hogy azonban mennyi haladék után áll be a penitenciátlanság különös vétke, nem könnyű meghatározni.

Némelyek egy hetet, mások egy hónapot tartanak akkora időtartamnak, amelyen túl halálos bűnben élni már is a penitenciátlanság külön vétkét jelenti.

Ismét mások a húsvéti áldozás és évi gyónás egyházi törvényében egyúttal az isteni parancs magyarázatát s közelebbi meghatározását is látják s éppen azért ez utóbbi elmulasztóit egyúttal a penitenciátlanság bűnéről is vádolják.

A kitűnő Suarez hatalmas érvekkel azt vitatja, hogy a penitenciátlanság különös bűnébe azok estek, kik életük hosszabb szakát megszakítás nélkül súlyos bűn állapotában töltik.

Ez a nagy változatosság s különbözőség a véleményekben oda enged következtetni, hogy mégis csak Szent Tamásnak van igaza, aki csak azoknál látja a penitenciátlanságot mint különös bűnt fennforogni, akik még halálos veszélyben sem akarnak megtérni. A halál órája a megtérés lehetőségének utolsó határideje. Kimúlásunk után már a penitenciát sürgető törvény tárgytalan, mert „a pokolból nincs megváltás”. Abban tehát, hogy életveszély idején mindenki megtérni köteles, nemcsak saját legfőbb érdekében, hanem külön isteni parancs folytán is, – senki sem kételkedhetik.

Jaj volna azonban annak, aki ezt az utolsó oly kétséges, kockázatos terminust akarná bevárni, hogy Istennel kibéküljön s lelke üdvét biztosítsa. Jaj annak, aki élete legjavát halálos bűnben, tehát a boldog végcélra vezető úton kívül, terméketlenül tölti el, az érdemgyűjtésre adott drága időt egy szörnyű adósság felhalmozására fordítja! „Ha a fa délre esik, vagy északra, amely helyre esik, ott marad” (Préd 11,3) mondja a Szentlélek. Ez a szép hasonlat pompásan megvilágítja azt az igazságot, hogy amilyen az élet, olyan szokott a halál is lenni s aztán – a változatlan örökkévalóság. Megtörténhetik ugyan, hogy az isteni kegyelemnek ereje a haláltusa viharában az északra hajló fát délre csavarja át. De ez a legnagyobb ritkaságok közé tartozik. Lesz-e időnk a megtérésre s ad-e akkor hozzá Isten megfelelő kegyelmet? Mind a kettő bölcs okokból el van rejtve előttünk.

Nagy Szent Gergely pápa beszéli el a következő megrendítő esetet. Chryacrius nevű gazdag ember dőzsölő élettel vesztegette a drága időt s megtérését vakmerő bizalommal a halál órájára halogatta. És a halál, a kíméletlen halál, pontosan be is állított az Istentől megszabott órában, hogy a dúsgazdagot megfossza mindenétől, még az élettől is. A vén bűnösnek a gonosz lelkiismeret iszonyú szörnyalakokat varázsol ágya köré: „Fiam, Maximus – kiáltja esengve – szabadíts meg e vadállatoktól!” Nyöszörög, jajgat, ordít fájdalmában. Majd felugrik. „Ó türelem! – esdekel vonagló ajakkal. – Ó türelem! Még csak egyetlenegy napot a bűnbánatra. Ó Istenem, még csak holnapig engedj élnem!” De már késő volt. Isten, ki oly soká várta irgalmasan bűnbánatra, ezt az egy napot nem adta meg. Néhány pillanat múlva kétségbeesetten lehelé ki lelkét. „Használjuk tehát most a drága időt – jegyzi meg a szent pápa – mert Isten a bűnbánónak bocsánatot ígért ugyan, de a töredelmetlennek még a következő reggelt sem ígérte meg.”

És e nevezett egyháztudós hathatós figyelmeztetésének a számtalan tapasztalati tény csak annál nagyobb nyomatékot ad.

Néhány évvel ezelőtt Felső-Ausztria egyik vidéki városkájában este néhány vendég ült a korcsma asztal mellett s kedélyesen elbeszélgetve ürítgette a sörös-poharakat. „Tagadhatatlan – jegyezte meg valamely esettel összefüggésben egyik erős, egészséges férfi – hogy a halál bizonytalan, de már azt mégis merem állítani, hogy ma még nem halok meg.” A többi nem értett vele mindenben egyet. „No már arra mernék fogadni is – erősködik az elbizakodott ember – hogy ma még nem halok meg.” Másra terelték át a beszédet s kevéssel utóbb az illető szájhős kiürítvén poharát, valamennyinek jó éjt kívánt s távozott. Alig múlik el néhány pillanat, midőn egyszerre nagy zuhanás hallatszik kívülről. Megragadják a lámpát s sietve utánanéznek. Íme, a lépcső alján ott fekszik holtan az imént eltávozott barátjuk, ki bizonnyal megcsúszva a lépcsőn, elesett s nyakát törte. „Nem tudjátok sem a napot, sem az órát” – mondja az Úr.

A puszták atyáinak történetében olvassuk, hogy egy szentéletű ősz remete haláltusája közben háromszor feltűnően mosolygott. Még volt annyi ereje, hogy a kérdezősködőknek az okát is megmondja. „Először a felett mosolygok – szólt – hogy a haláltól annyira féltek; másodszor, hogy bár féltek a haláltól, mégis oly kevéssé készültök reája; harmadszor, hogy az élet fáradalmaiból végre örök nyugalomba mehetek …”

A penitencia történetéből

A keresztény egyháztörténelem legmeghatóbb s egyben legtanulságosabb lapjai, amelyek a penitencia fejlődéséről számolnak be. Tárgyunk szinte megköveteli, hogy mi is, legalább néhány adattal, vázlatosan megismertessük azt.

Az első századokban

Az első keresztény századok nemcsak az életszentségnek s vértanúságnak voltak hőskora, hanem a penitenciának is. Megvan ennek elsősorban a természetfeletti oka. „Még nem hűlt meg Krisztus vére – mondja szépen Szent Jeromos – azért forró volt a lelkük.” Keresztény eleinkben eleven volt a hit, áthatotta egész valójukat a pokol félelme, a bűn borzalma. Főleg pedig lángolt bennük a szeretet az isteni Megváltó iránt, akit az ősi Egyház annyira szeret a hárfazenével sziklákat lágyító Orfeushoz hasonlítani. Igen, az isteni Orfeus szívének hárfájával meg tudja puhítani a bűnös szívet, még ha sziklából volna is az, s bánatkönnyeket tud abból fakasztani. Szeretetre tud gyullasztani s pedig oly szeretetre, amely kész mindenre, csakhogy a megbántott Istent kiengesztelje s neki elégtételt nyújtson.

De meg magát az Egyházat is a külső körülmények arra kényszerítették, hogy bűnös gyermekeivel szemben – mert, sajnos, akkor is akadt ilyen – szokatlan szigorral lépjen fel.

Ugyanis egészen a trák fővezérből császárrá kiáltott Maximinig (Kr. u. 235) nem volt sem zsidó, sem pogány törvény, amely egyenesen s közvetlenül a kereszténység ellen irányult volna. Az üldözőknek tehát valamely egyéb ürügyet kellett keresniük, hogy a gyűlölt keresztényekkel kikezdjenek. Ilyeneknek kínálkoztak azok a bűnök, amelyeket a római törvény is üldözött, mint a gyilkosság vagy paráznaság. Jaj volt a kereszténynek, de az egész környékbeli hívő seregnek, ha egyhez közülük ily véteknek még csak gyanúja is férkőzött. Az Egyház viszont már csak csupa önvédelemből is kizárta kebeléből nagyobb bűnbe esett hívét, nehogy a többit veszélybe sodorja. A megtérőt pedig csak hosszú kemény vezeklés után vette vissza, mikor már a büntetés veszélye a világi hatóság részéről nem fenyegetett. De meg azt sem szabad figyelmen kívül hagynunk, hogy minő rettentő fertőből emelte ki az Egyház a pogányokat, mikor őket Isten kegyelmével a kereszténységnek megnyerte, s ezek a fiatal csemeték minő romlott, züllött környezetnek mocsárgőzét voltak kénytelenek szüntelenül belehelni, midőn azzal érintkeztek. Az erkölcstelenség minő csábos példáit kellett látniuk nap-nap után pogány honfitársaik, sőt rokonaik részéről! Az Egyháznak tehát nemcsak szeretettel, hanem másrészt imponáló, fenyegető szigorral kellett őket a jó úton, az életszentségben megőriznie.

Mindazonáltal jóidéig inkább a könyörülő szeretet, mint a szigor érvényesült a bukottakkal szemben.

Szent Pál értesülvén, hogy a korinthusi Egyház egyik önmagáról megfeledkezett tagja a vérfertőzés szörnyű bűnébe esett, levélben kiközösíti azt: „az ilyen ember – írja – adassék át a Sátánnak a test veszedelmére, hogy a lélek üdvözüljön a mi Urunk Jézus Krisztus napján”. (1Kor 5,5) Mindenesetre szigorú büntetés, mert a sátánnak való átadás a Krisztus országából, a kegyelemeszközökből, imádságból, áldozatból, szentségekből való kizárást jelentette, s szigorú böjtre, vezeklőöv viselésére, földön alvásra, gyászruha viselésére stb., szóval keserves vezeklésre kötelezett. Ámde alig múlik el egy esztendő, a következő levelében már így ír az apostol: „elég annak, ki ilyen vala ez a feddés, mely sokaktól lett, úgy hogy viszont inkább engedjetek meg neki és vigasztaljátok őt, netalán a felettébb való szomorúságtól megemésztessék”. (2Kor 2,7) Ismerjük Szent János evangélista esetét, ki a rabló ifjút megtéríti. Nem ró ki reája évekre szóló penitenciát, hanem miután jól kisírta s kiimádkozta magát s megböjtölt vétkéért, felvéteti őt újra a keresztény egyházközségbe. Hermas, Szent Pál tanítványa Pastor című híres könyvében egy angyalt szólaltat meg, aki szüntelen a penitenciát hirdeti. Szavaiból azonban inkább abban az időben dívó rövid, de őszinte penitenciára lehet következtetni. Maga a túlszigorú Tertullian a penitenciáról írt könyvében így szól: „Mikor a testvérek lábaihoz borulsz, Krisztust fogod, Krisztust kéred. Mikor azok feletted sírnak, Krisztus szenved, Krisztus kéri az Atyát érdekedben. És amit Krisztus kér, azt könnyen megnyeri”. Bajos e szavak kapcsán évekre szóló vezeklésre gondolni. És ugyancsak Tertullian idézi a korabeli lanyha vezeklőknek panaszait a reájuk kirótt egyházi büntetés ellen. Nehezükre esett: „hogy öröm és vígság nélkül kell élniük, zsákban és hamuban ülniük, beesett arccal a sok böjt miatt”. De azt, mintha évek sorára nyúlnék a kiszabott penitencia, nem hányják fel.

Lassankint azonban az egyházi penitencia mind ridegebb alakot ölt. Ugyanis az üldözések egy-egy rohama, amely sokakat aposztaziába kergetett, mindannyiszor túlzó rigoristákat támasztott fel, akik az Egyháznak a bűnösökkel s visszatérőkkel szemben követett enyhe eljárásában vélik a bukások okát felfedezni. A rajongó Montanus, ki magát a Krisztus által megígért „vigasztalónak” hirdeti, a második század közepe táján nyíltan tagadja, hogy az Egyház az ún. kapitális bűnöket is: a gyilkosságot, paráznaságot s hithagyást is meg tudja bocsájtani. Sajnos, maga Tertullian, az Egyháznak ez a ragyogó csillaga, irodalmi műveiben 207-től fogva ezt az eretnek tant vallja. Kevéssel utóbb Novatianus, a nagyravágyó római pap, ki Korneliussal szemben (251–53) a pápaválasztásnál megbukott, felcsap eretnekvezérnek s ellenpápának. Korneliust, a törvényes egyházfőt, túlságos enyheségről vádolja a megtérő aposztatákkal szemben és nyíltan hirdeti, hogy az Egyháznak voltaképpen nincs is hatalma a hithagyás bűnét megbocsátani. Követői, a nováciánok makacs szektája, amely magát „a szentek egyházának” nevezé, letagadja a bűnoldó hatalmat minden halálos bűnnel szemben.

Krisztus Egyháza azonban, mely híven Mestere szelleméhez, megmaradt a bűnösök menedékének, mindig tiltakozott az effajta túlzások ellen s határozottan elítélte azoknak a püspököknek eljárását, kik még a halál óráján sem voltak hajlandók a megtérni kívánó hithagyókat az egyházi közösségbe visszafogadni s feloldozásban részesíteni.

A túlszigorú irányzatoknak azonban megvolt az egyházi gyakorlatra is a maga hatása. Az Egyház maga is megszorítja a fegyelem gyeplőit s a vezeklést, mondhatnók, hivatalosan szervezi, organizálja.

A templomok a III. századtól kezdve nagy lelki kórházakká válnak, ahol a püspök s a presbyterium a vezeklőket bűneik nagysága szerint külön osztályokban csoportosítja. Négy ily penitencia-fokozat alakult ki előbb a keleti, utóbb a nyugati Egyházban is.

Az önként vállalkozó, illetőleg az Egyház által elítélt nyilvános bűnöst legelsőbb a siránkozók csoportjába osztották be.

Ezeknek nem volt szabad lábukat a bazilika küszöbére tenniük. A templom előtt nyilvánosan, gyászos öltözetben, elhanyagolt külsővel siratták Istennek eltékozolt kegyelmét s az istentiszteletre gyülekező hívek lábaihoz borulva esengve kérték őket, hogy a püspök, a klérus s az egész egyház színe előtt érettük közbenjárjanak. Szent Cyprián szépen megadja ennek a megható siránkozásnak okát: „mert ha valakit kedveseid közül elvesztenél, bánkódva siratnád; mosdatlan arccal, elváltozott ruhában, kuszált hajjal, szomorúan tanúsítanád fájdalmadat. Lelkedet immár elvesztetted … és ne sírnál szüntelen?”

Szent Jeromos megrendítően írja le egy ily siránkozónak, Fabiolának, a nemes római hölgynek fenséges vezeklését. Ez ugyanis elvált házasságtörő férjétől s könnyelműen máshoz ment nőül, mint, sajnos, napjainkban akárhány megteszi hasonló helyzetben. De aztán magábaszállt, megbánta szentségtörő tettét s vállalta a kánoni penitenciát. Besorozták a „flentes”, a siránkozók közé.

„Ki hinné azt – írja róla Jeromos mesteri módon – hogy második férjének halála után magába térve – midőn különben az özvegyek kiszabadulva a házasélet korlátai közül, fellélegzenek, fürdőbe járnak, utcákon csatangolnak s kihívólag, gyanúsan viselkednek – Fabiola szőrzsákot öltve, bűnét nyilvánosan bevallja s Róma színe előtt a penitensek soraiban, a püspök, a presbyterek s az egész nép könnyei közt megjelenik szétbontott fürtökkel, mosdatlan arccal, piszkos, szennyes kezekkel és nyakkal? Van-e bűn, amelyet ez a sírás le ne törölne? Nem szégyellte bevallani az Urat a földön, az Úr sem fogja megtagadni őt az égben. Feltárta mindnyájunk előtt bűnét s a könnyező Róma látta az ijesztő sebet. Rongyos volt ruhája, födetlen feje, néma ajka. Nem lépett be az Úr templomába, hanem Mózes nővérével, Máriával, a táboron kívül egymagában ült, hogy akit a pap kitiltott – ugyanaz hívja vissza. Arcát, amellyel második férjének tetszett, marcangolta. Gyűlölte a gyönyöröket s a finom szöveteket látni sem akarta. Minden díszt utált. Úgy bánkódott, mint aki házasságtörést követett el és sokféle orvossággal igyekezett behegeszteni lelke sebét.”

–  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –

A siránkozásban kitöltött hónapok, esetleg évek után a vezeklő a „hallgatók”, „audientes” csoportjába lépett át. Hajdanta a „hallgatók” számára külön hely volt fenntartva az Isten házában, ti. a templom átriuma, pitvara. Itt volt helyük a keresztségre készülőknek, a katechumeneknek, de meg a zsidóknak, pogányoknak, eretnekeknek is, ha mintegy vendégképp a keresztény istentiszteletet meglátogatták. Mindezek résztvehettek az ún. katechumenek miséjén, mely különböző imákat, bűnbánati kézfeltevéseket s tanításokat foglalt magában. Mihelyt azonban az eucharisztikus áldozat a felajánlással megkezdődött, a zsidókkal, pogányokkal együtt a hallgatóknak is – fájó szívvel – távozniuk kellett.

Mindez azonban csak mintegy bevezetés, lépcső a tulajdonképpeni bűnbánó, vezeklő állapotba, amely a harmadik, ún. „substráció”, „leborulás” fokozatán veszi kezdetét.

Miután az audientes, a hallgatók a templomból távoztak, a püspök még a felajánlás előtt sorba ment és az előtte térdelő leborulókra egyenkint rátette kezét s érettük a hívekkel egyetemben imádkozott. Erre azután nekik is távozniuk kellett s kezdetét vette a hívek miséje. A „leborulóknak” sokat kellett imádkozniuk, böjtölniük és serényen gyakorolták a keresztény irgalmasság cselekedeteit. Ez az állapot is hosszú évekig elhúzódhatott.

Innen a vezeklők a negyedik, ún. „consistentes”, „résztvevők” állapotába, fokozatába léptek át. Alázatos várakozás volt ez a hívekkel való teljes közösségbe való felvételre.

Ezek már résztvehettek az egész szentmisén, de nem áldozhattak s – ami nagy megaláztatás volt számukra – nem tehették az offertoriumkor ajándékukat az Úr oltárára. Régi időben ugyanis ez a vagyoni erőkhöz mért önkéntes adózás, amely alól úgyszólván csakis a koldusok voltak felmentve, a hívekkel való közösség jele volt, s mintegy jogot adott a szentáldozásra. Ennek az ősi, hagyományos szokásnak nyoma egyes vidékeken napjainkig fennmaradt. Néhol ugyanis a hívek bizonyos alkalmakkor az offertorium alatt az oltárt körüljárva, valamelyes pénzt áldoznak az Egyház céljaira. Iszonyúan megszégyenítő büntetés volt az ősi Egyházban, ha ezt az adományt visszautasították. És mégis meg merték azt tenni császárokkal is. Így Szent Ambrus nem fogadta el a hatalmas Theodosius ajándékát, bármennyire dúlt s fúlt is miatta az udvar. Ugyanezt meg merte tenni Nagy Szent Vazul, Valens, árián érzületű császárral szemben.

Az elmondottakhoz még csak két megjegyzést kell fűznünk. Ezt a nyilvános penitenciát sokan önként, erényből is elvégezték. Eltekintve tehát a nyilvános bűnösöktől, általában véve nem lehetett tudni, kicsoda minő vétekért vezekel. A szentségi gyónás akkoriban is titkos volt.

Különösen megható vonás továbbá ebben a kánonok által szabályozott penitenciában az, hogy azt az ősi Egyház hívei nem annyira büntetésnek, mint különös kegyelemnek tekintették. Hermas, Tertullian, Cyprián nem fogynak ki a penitencia magasztalásából. Azt hirdetik róla, hogy „valamint egy a keresztség, úgy csak egy lehet a nyilvános penitencia is”. Ha valaki újra bukott, tartozott ugyan vezekelni, de már mintegy magánúton. Arra, hogy vele újra az egész Egyház sírjon, bánkódjék, többé már nem volt érdemes.

A keleti Egyházban

A kánoni penitencia a keleti Egyházban csakhamar hanyatlásnak indult, s az V. században Nektarius patriarcha alatt egészen kiment a szokásból. Főképp abban látjuk ennek okát, mert a világi papság császári hivatalnokká süllyedt s teljes egészében a papi nőtlenséget sohasem fogadta el. Az ilyen tekintélyét vesztett klérus nem volt alkalmas a penitencia szellemének élesztésére. Nikeforoszt, kit a császári kegy egyszerű világi, állami kórházigazgatóból szinte átmenet nélkül a konstantinápolyi patriarchai székbe emelt, már arra kérik hívei, hogy lelki ügyeiket – az ilyen világi klérus mellőzésével – a szerzeteseknél intézhessék el. S miután ezt az engedélyt elnyerték, a penitencia, a gyóntatás ügye a keleti egyházban szinte kizárólag a szent tisztaság fogadalmát tartó szerzetesek kezébe ment át.

A későbbi századok

A nyugati Egyház, habár némi módosításokat enged is, de még soká fenn tudja tartani hívei között a szigorú penitencia szellemét. Kivált a műveltebb, nőtlenül élő papság jóval nagyobb tekintélyének tulajdonítjuk e jelenséget. Úgyszólván az egész középkort a vezeklés szelleme jellemzi.

A bűnbánók messze vidékekről gyalog Rómába, Jeruzsálembe, Compostellába zarándokolnak, évente többször nagyböjtöt tartanak, csuhát öltenek, szűk börtönökbe zárkóznak s ostorozzák testüket. Még előkelő urak s hölgyek is a földön, hamura fektetve akarják lelküket kilehelni s végrendeleteikben intézkednek, hogy barát- vagy apácaruhában temessék őket el.

A VIII. s IX. század zsinatai is felette szigorú penitenciákat szabnak ki a bűnösökre. Így pl. a Nagy Károly korabeli kánonok rendelik: A gyilkos a templomba öt évig be ne lépjen, hanem a kapu előtt siránkozzék. Öt év múlva beléphet, de nem áldozhatik. – Aki feleségét meggyilkolta, a templomban a többitől elkülönítve bánkódjék az ajtó közelében; a ki-bemenők közbenjárásáért esedezzék s egész életén át tartsa magát méltatlannak a szentáldozásra. A bestializmus bűnéért 20 évi penitencia volt kiszabva s csak azután vehette a vezeklő az Úr testét.

Különösen kedvelték a hétévi penitencia kiszabását, amely főleg a nagyböjt folyamán volt legszigorúbb. Azért találkozunk manapság is az Egyház nyelvében gyakran a hétévi és hét quadragénai (40 napi) búcsú kifejezéssel, ami a hétévi és hét nagyböjti szigorú vezeklés elengedését jelenti.

A hanyatlás korszaka

A IX. századtól fogva a nyilvános vezeklés rohamos hanyatlásnak indul. Főoka ennek abban keresendő, mert az Egyházat a bűnbánó szellem csökkenése szinte arra kényszeríté, hogy a szigorú penitenciákat enyhébb gyakorlatokkal s áldozatokkal helyettesítse. Gyakorlatba jött a penitenciák megváltása is. Aki böjtölni nem tudott, az annál többet imádkozott, avagy alamizsnálkodott. Az így begyűlt összegeket azután az Egyház közcélokra, nevezetesen templomok s kolostorok építésére fordította. Így pl. a párizsi Notre Dame-templom penitencia-pénzeknek köszöni létét. A meglazult zsilipen azután a lanyhulás, sőt számos visszaélés tódult át. A gazdag bűnös könnyen lerótta akár századokra összegeződött penitenciáit, sőt, ha kellett, ám fizetett, hogy mások böjtöljenek s ostorozzák magukat helyette. Hiába! a gyarló ember kezében idők múltán még a legfenségesebb dolog is elsekélyesedhetik.

De még a visszaélések is csak azt árulják el, hogy a penitencia vágya, ösztöne, szükségérzete sohasem halt ki egészen az ember lelkéből. A parázs csupán a hamu alá került s csak alkalom kellett, hogy megint lángra lobbanjon.

A kereszteshadak

Élénk bizonyság erre a kereszteshadjáratok története, amely voltaképpen a penitencia szellemének hatalmas, elemi erejű előtöréséről számol be.

II. Orbán pápa Clermontban megindítja ezt a mozgalmat, melynek párja nincs a világtörténelemben: „A lopást, rablást, gyilkolást, gyújtogatást és minden egyebet, ami Isten országából kizár, Istennek tetszetően váltsátok meg, hogy ájtatosságtok gyakorlatai bűneiteknek gyors bocsánatát eszközöljék ki a szentek imáival egyetemben. Intünk tehát és buzdítunk az Úrban és a bűnök bocsánatjáért azt rójuk ki rátok, hogy keleti keresztény testvéreink s az örök élet örököseinek gyászos sorsán megindulva, a hitetlenek garázdálkodását kellőleg megtörjétek”. Így a pápa.

És íme, a vezeklésre szólító pápai szózatnak, a megígért bűnbocsánatnak óriási az ereje. Szinte megrázkódtatta a föld színét. „A földbirtok, mely eddig drága volt – írja Ordericus Vitalis a 1095-ik évről – olcsón kelt el, s a pénzen fegyvert vettek… A tolvajok, zsiványok, kalózok s az elvetemült emberek hosszú sorai a Szentlélek kegyelme folytán bűneik mélyéből fölkeltek, azokat bevallották és megutálták, és hogy Istennek bűneikért eleget tegyenek, útra keltek.”

Igen sokan tiszta idealizmusból, buzgalomból csatlakoztak ehhez a vezeklő vállalathoz. „Kiürülnek a városok és falvak – írja Szent Bernát – és hét asszonyra alig jut egy férfi; mindenütt megözvegyülnek az asszonyok még férjeik életében.” „Nem volt, ki a földet művelje – beszéli el Malmesburgi Vilmos – s a városok kiürültek. Megszakad a rokoni kötelék és elvész a hazához való ragaszkodás … örvendeznek a távozók, búsulnak az otthonmaradtak.”

A kereszteshadjáratokkal leáldozott a kánoni penitencia napja. Valóban pompás s dicső volt ez a naplemente. Fénye mellett minden elfogulatlan szemlélődő meggyőződhetik arról, hogy ha a középkornak voltak is nagy hibái, de voltak nagy, fenséges erényei is, melyek előtt tisztelettel kell meghajolni. Ha voltak durva vétkei, de volt magasztos lelki ereje is, azokért megvezekelni.

Az újkorban

Az újkor penitenciájáról kevés a mondanivalónk. Hiszen a régi értelemben vett vezeklés már – úgyszólván – csak a fegyelmezett szerzetesrendek káptalantermeire, celláira szorult vissza, s zárdák bástyafalai közt vonta meg magát. A nagy világ – főleg a vezeklést még elvben is megtagadó protestantizmus hatása alatt – a penitencia felett már csak csodálkozni s mosolyogni tud s azt a középkor durva, barbár jelleméből folyó – ma már régen elavult – jelenségnek tekinti. A jelenlegi enyhe böjti fegyelem ugyanis már alig több, mint az Egyház iránti engedelmesség gyakorlata s a gyónásban feladott penitencia inkább csak jelképezi, hogy készek vagyunk bűneinkért Istennek eleget tenni. A vétkekkel azonban, amelyekért felkapjuk, arányban semmiképpen sincsenek.

Az Egyház tehát, mint a gyermekei sorsán aggódó édesanya, kényszerülve van a külső vezekléstől irtózó, gyenge híveinek más úton-módon segélyére sietni. Megteszi ezt, mikor búcsúkat enged. Megnyitja Krisztus s a szentek fölös érdemeinek kifogyhatatlan kincstárát, s abból pótolja azt a rettentő büntetésadósságot, melyet a modern ember ugyan nem szűnik meg felhalmozni, de külső vezekléssel le nem törleszt.

A szent búcsú ugyan megszabadítja az erre diszponált lelket az ideigvaló büntetésektől, nevezetesen a reá várakozó tisztítótűztől. De a vezeklésnek egyéb roppant előnyeit, jellemfejlesztő, érdemszerző, engesztelő s kieszközlő erejét, hatását nem pótolhatja. Miért is a penitencia erényének viszonyainkhoz alkalmazkodó gyakorlatai örökre időszerűek s nélkülözhetetlenek maradnak.

A penitencia gyakorlatai

A penitencia nem csupán a lélekmentésnek egyetlen s nélkülözhetetlen horgonya azokra nézve, kik súlyos bűnbe estek, hanem – miként már láttuk – valóságos keresztény erény, melynek fokozatai vannak egészen a hősiességig. Sőt mi több, az emberi nem jelen bukott állapotában nincs is igazi erkölcsi erény, amelynek gyökerei nem a penitencia szellemébe nyúlnának le. Hiszen minden szerzett erény,– miként e neve is elárulja – főleg eleinte bizonyos erőkifejtéssel, áldozattal, önmegtagadással jár, amire pedig csakis a penitencia szelleme tesz képessé. A katolikus Egyházban tehát, amely az erénynek virágos kertje s iskolája, a penitencia gyakorlatai nem hiányozhatnak. Minden katolikusnak, ki Egyháza szelleme szerint akar élni, meg kell barátkoznia az erejéhez s viszonyaihoz alkalmazott vezekléssel. És így nem mulaszthatjuk el, hogy a penitencia erényéről szólván, annak gyakorlatait s indító okait rövidesen meg ne ismertessük.

A belső és külső penitencia

Minthogy a penitencia a bűnért akar eleget tenni, azért alkalmazkodik annak természetéhez.

Minden bűnben két mozzanat van: külső és belső. A vétkező belsőleg elfordul Istentől s külsőleg a teremtményekhez hajol s azokban keres tiltott kielégülést. Ugyanezért a penitenciának is belsőnek és külsőnek kell lennie.

A belső penitencia jelentősége

A belső penitenciát s annak a külső penitenciához való viszonyát Szent Ágoston a következő találó szavakkal jellemzi: „Az önsanyargatás (külső penitencia) a test fenyítésében áll, böjtölés, vezeklés, csemegemegvonás, kemény ágy használata és hasonló más dolgok által, amelyek a testet némiképp mind gyötrik s tőle a kellemest és a kényelmet megvonják. Az önmegtagadás (belső penitencia) magasztosabb és értékesebb. Ez az indulatok megfékezésében áll: ha rossz erkölcseink ellen naponkint harcolunk, saját akaratunkat folytonosan leküzdjük, saját ítéletünket alávetjük, haragunkat és türelmetlenségünket elfojtjuk, nyelvünket, szemeinket és rossz hajlamainkat fékezzük. Aki így cselekszik, áttöri szenvedélyeinek falát és erőszakkal emelkedik fel a mennybe”.

Nyilvánvaló, hogy ez a belső penitencia ezerszerte fontosabb, mint a külső. A külső penitencia ugyanis csak az út, az eszköz, hogy a belsőre eljussunk. A voltaképpeni cél a „töredelmes és alázatos szív” (Zsolt 50,19), amely nélkül a külső penitencia mit sem ér.

Indítóokok, hogy a fősúlyt a belső penitenciára helyezzük, nevezetesen a következők:

A külső penitencia a belső nélkül csak a fakírok önkínzása, állatidomítás; erkölcsileg értéktelen. Az érték ugyanis a belsőből forrásozik.

A külső penitenciát, ha azt pl. egészségünk gyengesége miatt nem igen gyakorolhatjuk, pótolhatja a belső, minő a lelki összegyűjtöttség, a teremtményektől való szent függetlenség, szívtisztaság, alázatosság, engedelmesség. Ámde a belső penitenciát semmi sem helyettesítheti.

A külső penitencia nem ritkán az időhöz, helyhez, körülményekhez kénytelen alkalmazkodni, a belsőre azonban mindig s mindenütt nyílik alkalom.

A lelki élet minden mestere elsősorban a belső penitenciát javalja.

Szalézi Szent Ferenc pl. így nyilatkozik: Főteendőnk az legyen, hogy magunkat legyőzzük s az önmagunkról való lemondásban tökéletesítsük. Kiváló nagy gondot kell fordítanunk, hogy leküzdjük a bennünk jelentkező bosszankodást, mérgelődést, haragot, gyanakvást, féltékenységet, hiúságot, irigységet, így kapunk azután erőt nagyobb nehézségek meggyőződésére is.

Keresztes Szent János pedig ezeket mondja: „Többet halad az ember egy hónap alatt, ha indulatait állhatatosan féken tartja, mintha esztendők során át szigorú (külső) penitenciával sanyargatja testét. Ez utóbbihoz ugyanis nem ritkán önszeretet és hiúság is keveredik”.

Maga az Úr Jézus is mennyiszer s mily szigorral ostorozza a farizeusok álszentségét, amely a külsőségekben állott a belső elhanyagolásával.

És amily szükséges a belső penitencia, valljuk be őszintén éppoly nehéz is. Sokkal nehezebb, mint a külső. A belső penitencia ugyanis igazán nekimegy a romlott természetnek s üldözőbe veszi azt a legbelsőbb búvóhelyéig. Mennyivel könnyebb viselni a testi fájdalmakat, mint belső összegyűjtöttségben élni, állandóan Isten jelenlétében járni s állandóan féken tartani s ostromolni a szenvedélyeket. Mennyire igazolja mindezt az élet! Külső penitenciával még csak hellyel-közzel találkozunk, de minő kevés a belső penitenciát gyakorló, igazán önmegtagadott lélek! Jellemzők ez ügyben Aranyszájú Szent János szép igéi: „A katona addig valahogyan takargatja gyávaságát, míg a harcra ki nem vezénylik, de ha oda jutott, akkor már kénytelen megmutatni mi az értéke. Így van ez a kereszténnyel is: a magányban elpalástolhatja hibáit, gyarlóságait, meg nem fékezett szenvedélyeit, de ha az élet harcába kilép, kénytelen kimutatni, hányadán van erényességével”.

Azért is az igazi életszentség főképp a belső penitencia szellemében s gyakorlataiban mutatkozik.

Hogy a számtalan példa közül csupán egyre hivatkozzunk, a szentéletű de la Colombière jézustársasági atya (1641–1682) Alacoque Szent Margit gyóntatója életéből közlünk egy-két adatot. Nagy volt ugyan a külső penitenciában, de belső vezeklése még sokkal csodálatosabb. Midőn elöljárói őt az akkor már protestáns Angolországba a buzgó katolikus Mária Beatrix yorki hercegnő lelki segélyére küldték, a Saint-James királyi palotában kapott lakást. Huzamos ott tartózkodása alatt a fényes királyi termeket meg nem nézte s csakis azokba a helyiségekbe tette lábát, amelyekbe hivatása, kötelmei szólították. Ablaka népes, mozgalmas térre nyílott, de soha az ablakhoz nem közeledett, hogy azon kitekintsen. Az udvar mulatságain, szórakozásain sohasem vett részt. Egyetlen útja csak a betegekhez vezetett, s csupán azokkal társalgott, ki lelki segélyét igénybe venni óhajtották. Mily összegyűjtött lelkületet, a belső penitencia mily magas fokát tételezi fel mindez!

Hogyan gyakoroljuk a belső penitenciát?

A szorosabb értelemben vett belső penitenciát s annak járulékait főleg úgy gyakoroljuk, ha vétkeink súlya, rútsága stb. felett elmélkedünk, lelkiismeretünket vizsgáljuk, bűneinket töredelmesen megbánjuk, komoly életjobbításra határozzuk el magunkat s a feladott penitenciát elvégezzük. Ide számíthatjuk azt is, ha valaki nyíltan és őszintén feltárja lelkét s mintegy leleplezi magát lelkivezetője előtt.

Hogyan gyakoroljuk a külső penitenciát?

Külső penitenciát gyakorlunk, ha érzékeinknek valami kellemetlenséget, fájdalmat okozunk azért, hogy bűneinkért eleget tegyünk, lakoljunk s adósságainkat Istennél törlesszük. Loyola Szent Ignác az ő Lelkigyakorlataiban háromféle külső penitenciát említ: böjtöt, virrasztást és testi fenyítéket1[2] (ostort, sanyargató-ruhát, övet stb.).

Alapelvek

Mindezek használatában a következő bölcs alapelveket szegzi le:

1. Voltaképpen csak az mondható penitenciának, mikor az ember abból von el valamit, ami a természetet jogosan megilletné. Éppen azért a táplálkozásban való egyszerű mértékletesség még nem penitencia. Aki azonban bűnbánatból ennél kevesebbet eszik, vagy a tápláléktól hellyel-közzel egészen megtartóztatja magát, az böjtöl, az külső penitenciát gyakorol.

2. Minél nagyobb a penitencia, – a maga nemében – annál jobb. Feltéve mindig, hogy az embernek magasabb érdekei sérelmet nem szenvednek. Mert az okosságnak egyetlen erényben sem lehet hiányoznia.

3. A penitencia folytán egészségünk soha jelentékeny kárt ne szenvedjen. A penitencia ugyanis nem cél, hanem csak eszköz s éppen azért nem szabad, hogy nagyobb jónak útját állja. Kisebb kár azonban senkit se riasszon vissza a penitenciától, mert ezért bőven kárpótolnak a lelki előnyök, amelyekről még alább szólunk.

Azért int Szent Ignác, hogy a vezeklés gyakorlataival élénk fájdalmat ugyan igen, de sebeket ne okozzunk, vért ne ontsunk, ami különben is igen gyakran inkább a hiúságot táplálja, semhogy a penitencia szellemét s célját szolgálná.

Valamennyi penitencia közt a szent – bizonyára saját tapasztalatából is – legkeményebbnek s ártalmasabbnak az alvás megvonását ítéli. Azért megjegyzi, hogy rendszerint ne igen rövidítsük meg a pihenésre szükséges időt; kivéve abban az esetben, ha rendetlen hajlamunk volna a túlsok alvásra. Ilyenkor bizonyos fokú virrasztás a rendes kerékvágásba zökkenthet.

4. Továbbá azt ajánlja a szent, hogy ne ragaszkodjunk makacsul a vezeklés egyik vagy másik módjához, fajához, hanem lehetőleg váltogassuk azokat. Majd ezt a penitenciát gyakoroljuk, majd meg amazt. És ugyan miért?

a) Mert ily eljárással nem kell félnünk attól, hogy egészségünk kárt szenved. Ami ugyanis testünknek ártalmas, nem az egyszer-egyszer alkalmazott szigor, pl. böjt, virrasztás, hanem ugyanannak a vezeklési módnak szünös-szüntelen való alkalmazása.

b) Mert így kikerüljük a ravasz természet furfangját, mely kész ugyan tenni valamit, de inkább csak olyfélét, mely igazában nagyon nehezére nem esik. Változtatás folytán azonban mindenre rá kerül a sor.

c) Ezzel az eljárással legkönnyebben megtudhatjuk, mi használ legtöbbet nekünk, s melyik penitencia találkozik leginkább Isten tetszésével. Isten ugyanis a neki kedves bűnbánati cselekedetet igen sokszor különös lelki vigasszal viszonozza. Ezt a penitenciát azután gyakrabban megismételhetjük.

Ezekhez a mély bölcsességre s sok tapasztalatra valló irányelvekhez még a következő megjegyzéseket csatolhatjuk.

Gyakoroljuk a vezeklést mindig nagy szerénységgel. Kövessük e pontban is az Úr Jézus bölcs utasítását: „Mikor pedig böjtöltök, ne legyetek szomorúak, mint a képmutatók; mert meghervasztják orcáikat, hogy böjtölni láttassanak az emberektől. Bizony mondom nektek, hogy elvették jutalmukat. Te pedig, mikor böjtölsz, kend meg fejedet, és orcádat mosd meg, hogy ne láttassál böjtölni az emberektől, hanem a te Atyádtól, ki… megfizet neked”. (Mt 6,16–18) Ugyanígy járjunk el egyéb vezekléseinkben is.

Végül a külső penitenciagyakorlatokban vessük magunkat alá valamely hozzáértő s buzgó lelkivezér irányításának. Enélkül szinte lehetetlen a helyes mértéket eltalálni. Vagy többet, vagy kevesebbet fogunk tenni, mint ami nekünk hasznos s Istennek kedves.

A passzív penitencia

A penitencia gyakorlataihoz számíthatjuk méltán az ún. passzív penitenciát is, amely az élet gondjainak, terheinek, szenvedéseinek békés, megnyugvó, sőt – ha telik – örvendező elviselésében áll. Isten ugyanis az ő mérhetetlen jóságában hajlandó mindezt elégtételnek elfogadni s vezeklésnek beszámítani, ha az ő kezéből fogadjuk s a penitencia szellemében viseljük.

Ó, minő tágas tér nyílik itt a penitenciára! Mert mennyi kellemetlenség nehezíti életutunkat. Ott a küzdelem a létért, a keserves munka terhe, számtalan betegség, kísértés, aggály, belső lelki lehangoltság, a felebarátok, sőt nem ritkán elöljárók részéről tapasztalt félreismertetés, hálátlanság s zaklatás. Hiszen lépten-nyomon keresztre bukkanunk. Ezek láttára a vezeklőszellemű ember Szent Ágostonnal felkiált: „Itt égess, Uram, itt vágj, csak aztán örökre kímélj meg!”

A passzív penitenciának nagy előnyei, hogy úgyszólván minden pillanatban gyakorolható, nem árt az egészségnek, nem ejt az önfejűség s hiúság veszélyében s számos nagy erénnyel karöltve jár, aminő a türelem, felebaráti szeretet s a hajlékony engedelmesség főleg az isteni Gondviseléssel szemben.

Indítóokok

Kemény s keserves szó az a penitencia, vezeklés! De az ember mégis nekibátorodik, sőt fellelkesül érte, ha a velejáró óriási előnyökre gondol. Soroljunk fel néhányat belőlük, nagyobbára a Lelkigyakorlatok nagy mesterének gondolatmenetét követve.

1. Az önsanyargatás által megfékezzük érzéki természetünket s könnyebben, biztosabban hajtjuk a lélek igája alá. Így azután sokkal alkalmasabbakká válunk az állapotunktól megkövetelt jóra. Ha ugyanis a testnek mindent megengedünk s minden kellemetlentől óvjuk, sok s nagy nehézségeket fog nekünk okozni. Vakmerő támadásokat intéz a lélek ártatlanság ellen s megtagadja a neki tartozó engedelmességet.

A csikó, ha jól abrakolják s munka nélkül hagyják, ficánkol, kirúg s nagykönnyen elragadja vagy leveti magáról a rajta ülőt. Éppen ilyen az elkényeztetett test is.

Ellenben a sanyargatás által olyan lesz a test, mint a kezes bárány, szelíd és szolgálatkész. Az állatokat is rendesen úgy szelídítik, hogy előbb megböjtöltetik.

A sanyarúsághoz szoktatott test bámulatosan szívóssá, kitartóvá, hajlékonnyá válik a legnehezebb feladatok megoldására. Pompás bizonyságok erre a szentek, kiknek vonzó példájára még alább hivatkozni fogunk.

2. Egy másik ok az önsanyargatásra az, hogy általa sok kegyelmet kapunk Istentől. Nevezetesen a penitencia gyakorlatait nem kis vigasz szokta kísérni. Az ember lelke felvilágosodik, akarata hatalmas lendületet kap a jóra, a kétségek, aggályok eloszlanak, a kísértések enyhülnek vagy elmaradnak. Mindez sokszor szinte kézzelfoghatóan bizonyítja, hogy a penitencia Isten tetszésével találkozott. Szépen kifejezésre juttatja mindezt az Egyház a nagyböjti prefációban: „Isten, ki a testi böjt által a vétket megtöröd, a szellemet felemeled, erényt s jutalmat adsz …”

Isten, ha az ő kedvéért a testi örömről lemondunk és sanyarúságra vállalkozunk, bő lelki örömmel szokott kárpótolni. Ellenben mi sem űzi el oly könnyen s hamar a lelki vigaszt, mint ha az ember érzéki kielégülést keres és testi örömmel töltözik. Nem igen élvezheti az ember Isten édességét, ha előbb nem ízlelte meg keresztjének keserűségét.

Főleg könnyebb, lelkiesebb, magasabb imaélet az önsanyargatás nélkül elgondolhatatlan.

A vezeklés tehát voltaképpen a szenvedésnek s örömnek csodálatos vegyüléke.

Midőn Ezdrás a jeruzsálemi templomot újra építteté, a nép majd siránkozott s gyászdalokat zengett, midőn lelki szeme előtt felmerült a régi, rombadőlt, utolérhetetlenül szép templomnak emléke; majd örömrivalgásba tört ki, mikor a bár szerényebb falakat újra emelkedni látta, úgy hogy „senki sem ismerheté meg a vigadók kiáltásának szavát a nép sírásának szavától”. (Ezd 3,13)

A vezeklés is ilyféle titokzatos összeolvadása az örömnek és fájdalomnak. A bűn romjai felett kesergő lélek érzi, tudja, hogy éppen ezáltal Istent könyörületre indítja s a Szentlélek már építi benne fenséges templomát, hogy aztán kiöntse ott vigasztalásait, amelyek a könnyeket oly édesekké teszik. „Ó, boldog az – kiáltja Szent Ágoston – ki ekképp nyomorult.” A szentek nem győzik magasztalni a penitencia poharának fenekén rejlő gyönyört.

„A fa gyökerei – mondja Aranyszájú Szent János – magukban véve keserűek, de mégis a legédesebb gyümölcsöt termik nekünk. Így az Istenért érzett szomorúság is sok gyönyört terem lelkünkben.” „Ha pénzveszteséged felett szomorkodol –mondja ugyanő – ezzel nem nyered azt vissza, ha betegséged miatt bánkódol, ezzel nem enyhíted fájdalmadat, hanem csak súlyosbítod; de ha a bűneid felett bánkódol, ezzel eltörlöd azokat s nagy örömet szerzesz magadnak.

3. Harmadik ok a vezeklésre kötelességünk s egyben legkézzelfoghatóbb érdekünk, hogy bűneinkért eleget tegyünk. „A bűn ne maradjon büntetés nélkül, int szépen Szent Ágoston; ez nem illik, nem jó, nem igazságos! Minthogy tehát a bűnnek bűnhődnie kell, ám büntesd te önmagadat, nehogy megbüntessenek érte.”

A bűnhődést amúgy sem kerülhetjük el. Vagy itt, vagy a másvilágon át kell rajta esnünk. Nem mutatna keresztény okosságra mindent a másvilágra hagyni.

A földi élet, az irgalom korszaka, amidőn Isten kevés jóakaratért sokat elengedni kész; ha egyszer a másvilágon az adósok börtönébe, a tisztítótűzbe kerültél, „bizony mondom neked, ki nem jössz onnét, míg le nem fizeted az utolsó fillért”. (Mt 5,26)

A Szentírás át meg át van szőve példákkal, amelyek a vezeklés hatékonyságát igazolják a bűn s a büntetés eltörlésére. Még a hírhedt Ákáb király is meg tudta kötni az isteni igazságosság kezét bűnbánatával. Midőn ugyanis Ákáb „megszaggatá ruháit és szőrzsákkal fődé be testét és böjtöle és zsákban hála és lehajtott fővel jára…” akkor lőn az Úr szava Illés prófétához: „Nem látod-e, hogy Ákáb megalázta magát előttem? mivel tehát megalázta magát énérettem, nem hozom rá a veszedelmet az ő napjaiban …” (1Kir 21,27–29) Mikor látja Isten a niniveiek vezeklését, nyomban megkönyörül „és elengedé a büntetést, melyről szólott vala, hogy megcselekszi rajtok és nem cselekvé”. (Jón 3,10)

Ehhez járul még, hogy szent hitünk tanítása szerint mi – bizonyos feltételek mellett – nemcsak a saját magunk, hanem mások bűneiért is eleget tehetünk, szépen mondá ez ügyben Stolz Albán egyik lelkipásztornak: „Ugyan Krisztus vére váltá meg a világot, de a mi vérünk alkalmazza reá a megváltás gyümölcseit”. Főleg ez magyarázza az apostoli lelkek s nagy és igazi reformátorok heves, szinte kielégíthetetlen szomját a vezeklés után. Tekintsünk csak végig az Egyház történetén. Minden nagy reformátor azon kezdte, hogy legelsőbb magát reformálta kemény penitencia által. És csak azután hirdette másoknak is a bűnbánatot. S íme nyomukban fellendült a valláserkölcs, kivirágoztak a keresztény erények. Igen! elkezdve Keresztelő Szent Jánostól, minden igazi reform Isten földi országában a szigorúan vezeklő apostoloktól indult ki. Már ebből is megítélhetjük, hogy minő méltatlanul viselik a XVI. század aposztatái a reformátor nevet, kik a „tiszta evangélium” cégére alatt mint magukban, mint másokban szabadlábra helyezték a romlott természetet s a benne dúló szenvedélyeket. Nevetségessé tették a vezeklést, a böjtöt, a szüzességet, túladtak a gyónáson, a tekintélytiszteleten s ezzel elvetették a társadalomban a forradalom csíráit. Ugyanekkor reformálja Szent Terézia Kármelt, alapítja Szent Ignác a Jézustársaságot, Szalézi Szent Ferenc Chantallal a Visitatiót, támadnak egyéb szerzetesrendek, melyek imával s vezekléssel kérlelik Istent a „reformációnak” csúfolt nagy világbotrányért.

Ezek voltak a tridenti szent zsinat által megindított igazi világreformnak első gyümölcsei, végrehajtói s terjesztői.

4. Utoljára a szentek példáját hagytuk, akik ha mindnyájan kifejezetten világreformátorok nem is voltak, de a kereszt királyi zászlaja alá, mint a vezeklés hősei, egytől-egyig sorakoztak. A katolikus szellem bennük zenitjén ragyog, Isten csodákkal tünteti ki őket. És íme, ami legjobban jellemzi valamennyit, ez az isteni szeretet után a kiolthatatlan égető szomj: vezekelni. Tényleg, volt-e valaha szent, aki e tekintetben nem tett annyit, amennyit csak tehetett?

A szentek fenséges társadalma minden korból, nemből, állapotból toborzódik. Erény dolgában is ki ebben, ki abban viszi a hősi fokra. Azért látja már a zsoltáros jósszeme az Egyházat királyleánynak, ki arannyal szegélyezett sokszínű öltözetet visel. (Vö. Zsolt 44,14.15) A penitencia szellemében azonban valamennyi hasonlatos.

Vezekelnek már a szent gyermekek. Szent Kázmér lengyel herceg zsenge ifjúságában mezítelen testén vezeklőövet visel, s oly szigorral böjtöl, hogy még betegségében sem kér semmi enyhítést.

Szent Alajos, mint gyermekifjú, bámulatos találékonyságot tanúsít az önsanyargatásban. Minthogy a szokásos vezeklőeszközökhöz nem juthatott, lovaglósarkantyúkból készített magának sanyargatóövet s kutyakorbáccsal ostorozta magát. Ágyába fadarabokat dugdosott el, hogy kényelmetlenné tegye a pihenést s könnyebben felébredjen az imádságra. Éjjel-nappal sok órát töltött imába merülten, többnyire – még a legnagyobb hidegben – a puszta földön ingben térdelve.

Mint ifjú jezsuitát figyelmeztették némelyek, ha nem mérsékli szigorát önmagához, később meg fogja bánni. Ő szerényen az engedelmességre hivatkozott, amelynek korlátait sohasem lépi túl. Ami pedig a késő bánatot illeti, erre nézve a feleletet ünnepélyesebb pillanatra tartotta fenn. És csakugyan, halálos ágyán elérkezettnek vélte a pillanatot annak kijelentésére, hogy szigorú vezeklését nem bánta meg, sőt csak azt sajnálja, hogy elöljárói több és nagyobb önsanyargatásra nem adtak neki engedélyt.

Kanizius Szent Péter, az Egyház e kiváló tudósa, már tíz éves korában folyton vezeklőövet viselt. Nem egyszer találták a ház félreeső zugában még éjféltájt is térdre borulva, imába merülten. A farsangi napokban különösen szigorú önmegtartóztatást szabott magára, hogy Isten szent felségét engesztelje azokért a megbántásokért, amelyekkel a kicsapongó keresztények e napokban illetik.

Szent Ödön már gyermekkorában, mielőtt valamit evett volna, naponkint térden állva elimádkozta a bűnbánati zsoltárokat. Minden pénteken kenyéren s vizén böjtölt. Jellemző az akkori ízig-vérig katolikus nevelésre, hogy midőn fitestvérével, Róberttel Párizsba ment tanulni, bölcs édesanyjuk mindkettőjük számára sanyargatóövet is tett a csomagjukba, hogy azt hetenkint egyszer-kétszer hordozva, könnyebben ellenállhassanak a világ csábjainak.

A gyengéd női nemet is Isten s lelkek szeretete szent versenyre hívja ki a vezeklésben a férfiakkal. Jézusról nevezett Boldog Marianna Quitóban, Dél-Amerikában, 1618 körül, mint 12 éves gyermek elzárkózik kicsi szobácskában, amelyet 14 éven át, egészen boldog haláláig csak akkor hagyott el, midőn szentmisére vagy prédikációra ment. Rendesen egy kereszten vagy lépcsőn aludt; a vezeklőostor csaknem mindig kezében forgott s töviskoronával övezte fejét. Csupán kenyérből és vízből élt s ezt is gyakran megvonta magától. Idejét kézimunka, a halálról való elmélkedés és imádság között osztá meg.

Hogy kedvességével az egész világot meghódító lesieuxi Szent Teréz mily szigorúan vezekelt, közkézen forgó életrajzaiból mindenki előtt ismeretes.

Főleg pedig az apostoli hivatásokra jellemző, hogy minél szelídebbek s irgalmasabbak voltak másokkal szemben, annál szigorúbbak önmagukhoz.

Bizonyság erre nézve, miképp tartotta az angyali lelkületű, oly szelíd modorú Boldog Faber Péter, Németországnak Kanizius után legnagyobb apostola, lelkiatyjának, Szent Ignácnak vezetése alatt lelkigyakorlatait. Gonsalvez atya bizalmas feljegyzéseiben ezt olvassuk róla: „Le Févre[3] lelkigyakorlatait S. Jaques (Párizs) környéken végzé oly időben, midőn a Szajnán kocsikkal lehetett átjárni, annyira keményen be volt fagyva. S jóllehet atyánknak (Szent Ignácnak) szokása volt, hogy a lelkigyakorlatot végzőnek ajkait is megfigyelte, nem ragadnak-e össze (a szomjúság, kiszáradtság miatt), hogy így meggyőződjék, vajon az illető vesz-e magához táplálékot, mégis ebben az esetben csupán kérdezősködésére értesült arról, hogy Le Févre már hat álló napon át semmit sem evett-ivott. Azt is megtudta, hogy azt a fát, amelyet tüzelésre hoztak néki, csakis arra használta, hogy rajta feküdjék s pedig csupán ingével takarózva; elmélkedéseit pedig az udvaron, a havon végzi. Mikor atyánk minderről értesült, így szólott hozzá: Egészen biztosra veszem, hogy mindezzel semmi bűnt sem követtél el, sőt nagy érdemeket szereztél. De mégis, majd egy óra múlva visszajövök neked megmondani, hogy mit kelljen tenned. És erre atyánk a szomszédos templomba ment imádkozni. Kívánsága eközben az volt, hogy Le Févre éppen oly soká tartson ki táplálék nélkül, mint ahogy ezt ő tette és már nem is sok hiányzott ebből. Ámbár ezt kívánta, de imája végeztével nem merte neki az engedélyt erre megadni. Visszatérve tehát, begyújtott számára s táplálékot tett eléje”.

Ismeretes, hogy Fabert ez az egy exercitium (lelkigyakorlat) valóságos szentté alakította át.

Maga Loyolai Szent Ignác is a vezeklő szentekben kereste követendő mintaképeit s nem tűrheté, hogy ő, ki Istent többször megbántotta, valamiben is mögöttük maradjon. Manrézában olykor hét óránál is tovább elmélkedett, imádkozott egyfolytában, térdre állva. Alig evett mást, mint silány főzeléket vagy penészes kenyeret, de azt is csak akkor, mikor már múlhatatlanul szükséges volt. Ostorozás közben saját vérével fecskendezte be a manrézai komor barlangot, híres Exercitiumainak szülőföldjét.

Borgias Szent Ferenc, a Jézustársaság generálisa, kit Isten arra hívott, hogy bűnhődjék a Borgiák vétkeiért, azért a szégyenfoltért is, melyet egyik őse, VI. Sándor magára a pápai székre hozott, az Egyház legnagyobb vezeklői közé tartozik.

Midőn magasztalni hallá valakinek jámborságát, rendesen ezt a megjegyzést tette: „Ha gyakorlott az önmegtagadásban, akkor szent, ha igen gyakorlott benne, akkor nagy szent”. És ezt az elvet magára is alkalmazta. Reszketett arra a gondolatra, ha netán előbb meghal, semhogy a mennyországot maga számára biztosította. Innen folytonos imája sűrű könnyhullatás között az állhatatosság kegyelméért; innen szigorú vezeklése, amelyet csupán lelki vezére parancsa tudott korlátozni. Szent Ignác külön szerzetestestvért rendelt melléje, ki véres önostorozásait ellenőrizze és mérsékelje.

A legújabb időkből csak a Castresban 1895. január 10-én elhunyt Ginhac Pál s az 1917-ben augusztus 16-án az yperni harctéren elesett Doyle Vilmos jezsuita atyákat említjük fel. Mindkettőnek szinte szenvedélye volt a vezeklés. Az előbbi élete folytonos böjt, virrasztás s egyéb vezeklések szakadatlan láncolata. A fiatalabb Doyle Ginhac életét nem csupán hazája nyelvére lefordította, hanem önsanyargatás dolgában szinte megismételte. Mint tábori lelkészüket, az ír katonák kedves, megnyerő modoráért, humoráért s önfeláldozó szeretetéért szinte rajongásig szeretik, de azt alig sejtik róla, hogy a fiatal, mosolygó páter mily hallatlanul szigorú önmagával szemben, hogy apró borotvákkal (zsilett) is ostorozza, hogy mezítelenül csalánbokorba veti magát stb., csakhogy Jézus Krisztusért valami nagy szenvedésre vállalkozzék. Megesett, hogy az Úr Jézus az ő közelségét valami csodálatos, meggyőző módon vele éreztetve, ezt neki hálásan meg is köszönte. Viszont minő végtelenül boldogító volt ez az ifjú hősre! A világ bizonnyal túlzásnak, bolondságnak bélyegzi az ily önkínzást. A kereszt bolondsága ez, melyről Szent Pál azt mondja: „A kereszt igéje az elveszendőknek ugyan bolondság, azoknak pedig, kik üdvözülnek… Isten ereje”. (1Kor 1,18)

Nem akarjuk mondani, hogy a szentek mindenben s mindenkire nézve utánozhatók, de igenis állítjuk, hogy vezeklésükkel hatalmas felkiáltójelek a világon. Arra figyelmeztetnek mindenkit: ha szereted Istent, szereted lelked javát s főleg, ha apostol akarsz lenni, gyakorolj penitenciát, amennyire Isten kegyelmével erődtől telik!

A penitenciatartás mint szentség

A penitenciatartásról mint szentségről általában

Ellenfeleink

Mielőtt a penitenciatartást hitágazati szempontból is röviden megismertetnők, tartsunk előbb egy kis seregszemlét ellenfeleink felett. A tévelyek ismerete szinte kiemeli lelkünk előtt az igazságot s nagyon megkönnyíti, hogy arról helyes fogalmat alkossunk.

Miként láttuk már, az első keresztény századok a penitencia kérdését hamarosan előtérbe tolják. Tertullian s a montanisták nem tagadják az Egyház kulcshatalmát a bűnök megbocsátására általában véve, inkább csak célszerűtlennek tartják annak korlátlan gyakorlatát. Maguk a nováciánok a IV. században még mindig nem vonják kétségbe, hogy az Egyház bűnöket oldhat, csupán azt vitatják el tőle, hogy a halálos bűnöket is elengedheti. A donatisták egyszerűen kizárták a bűnösöket az egyházi közösségből, mint akikre nem létezik bűnbocsánat. A voldiak, Hus és Wiclif szerint semmi szükség sincs a papi bűnoldó hatalomra, mert azt minden keresztény gyakorolhatja.

A XVI. század reformátorai e kérdésben sokat ingadoztak. Hitrendszerükbe, melyet a hitre, mint a megigazulás egyetlen s kizárólagos eszközére építettek fel, a penitencia semmiképpen sem illett. De mégis bele kellett valamiképpen erőszakolni, hogy a másfél ezredes keresztény hagyománnyal szemben magunkat igazolni tudják.

Luther majd állítja, majd megint tagadja a penitenciatartás szentségi jellegét s azt tanítja, hogy a feloldozás csupán kinyilvánítása, konstatálása a hit által eszközölt bűnbocsánatnak. A radikális Kálvin már határozottan elveti a penitenciatartás szentségét, illetőleg abban nem lát egyebet, mint a keresztségre emlékeztető jelet.

Szerinte ugyanis a keresztség mintegy bizonyítvány, amely a hit által egyszersmindenkorra elnyert bűnbocsánatról tanúskodik. Csupán erre emlékeztet a penitencia, amely tehát lényegileg egy s ugyanaz a keresztséggel. Célja nem egyéb, mint megvigasztalni s megnyugtatni a bűnei miatt aggodalmaskodó lelkiismeretet, emlékeztetve arra, hogy a hit által egyszer megszerzett megigazultság többé el sem veszthető. (Vö. Calvinus Instit. I. IV. c. 15.)

A liberális Harnack azt hirdeti, hogy az ősi Egyház a III. századig nem is volt öntudatában a bűnoldó hatalomnak, csupán Kallisztus pápa tulajdonítja ezt magának legelsőbb a paráznaság bűnére nézve. Az aposztatákat pedig csak a IV. századtól kezdve oldozzák fel. (Dogmengeschichte I. 439–444.) A modernisták szintén letagadják, hogy az ősi Egyház tudott volna arról, hogy a keresztény bűnöst Istennel újra kibékítheti. Sőt még később is, midőn már ehhez a gondolathoz lassankint hozzászokott, szégyellte volna ezt az eljárását „szentségnek” nevezni, minősíteni. (Vö. „Lamentabili” n. 46.) Az anglikánok ugyan elismerik, hogy a presbyterek azokat, kik akár a halálos ágyon, akár a közös áldozás előtt valami miatt aggodalmaskodnak, megnyugtatás kedvéért feloldozhatják, de szükségesnek ezt nem tartják.

Az Egyházhoz leginkább közeledő angol ritualisták a penitenciát már az ún. „kisebb szentségek” közé sorolják. Előttük ugyanis „nagy szentségnek” csak a keresztség és az úrvacsora számít.

A katolikus tan

Ezekkel szemben a katolikus tan az, hogy a penitencia Krisztustól alapított valóságos szentség, amelyben az arra feljogosított pap bírói feloldozás útján megbocsátja a keresztség után elkövetett vétkeket, ha a bűnös azokat kellően megbánja s meggyónja.

Krisztus alapítja

Isten az emberi nemnek prometheusi erőlködését a bocsánat, az engesztelődés elnyeréséért nem nézhette az égben érzéketlenül. Könyörületre indul. Irgalmának okát nemcsak jóságában, hanem egyszersmind bölcsességében találjuk. Hiszen ismeri törékenységünket. Keresi s megtalálja annak orvosságát. Már az Írás első lapjain, az ősbűn történetében felismerhetjük a bocsánat, a megigazulás egész nagyszerű tervét. Az ősszülő szégyenli és elismeri vétkét, alázatosan bevallja s vállalja az érte kiszabott büntetést. „És (Isten) kihozta őt vétkéből és erőt adott neki bírni mindenekkel.” (Bölcs 10,2) És ez a történet számtalan formában s esetben ismétlődik az Ószövetség folyamán. A nép minduntalan hűtelen, megtöri a vele kötött szövetséget, de Jahve a megfelelő vezeklés után megint csak megbocsát. A próféták által majd fenyegetve, majd meg édesgetve hívogatja a bűnöst bűnbánatra, hogy legyen módja mindent feledni. „Mosdjatok meg, legyetek tiszták, vegyétek el gondolataitok gonoszságát szemem elől, szűnjetek meg gonoszt cselekedni… Azután jöjjetek és panaszkodjatok rám! úgymond az Úr. Ha bűneitek leendnek, mint a karmazsin, mint a hó megfehérednek; és ha pirosak leendenek is, mint a bíbor, lesznek mint a fehér gyapjú … Hogyha ellenszegültök és engem haragra ingereltek, fegyver emészt meg titeket.” (Iz 1,15.20) A béke s bocsánat teljét a Messiásnak tejjel-mézzel folyó lelki országában ígérik a prófétai jóslatok.

„Az időn így szól az Úr: Én Istene leszek Izrael minden nemzetségeinek és ők népemmé lesznek … Én örök szeretettel szeretlek téged, azért vontalak magamhoz, könyörülvén … Sírva jőnek és irgalmasságban hozom vissza őket és vízpatakokon át hordozom őket és egyenes úton, melyen nem botlanak meg. Halljátok az Úr igéjét nemzetek! és hirdessétek a távollevő szigetekben és mondjátok: Aki elszélesztette Izraelt, összegyűjti őt és megőrzi, mint nyájat a pásztor. Mert az Úr megváltja Jákobot és megszabadítja a hatalmasabb kezéből… Akkor a szűz örvendezni fog a karban az ifjakkal és vénekkel egyetemben; az ő siralmokat örömre fordítom és megvigasztalom őket és felvidámítom búsongásukból.” (Jer 31,1–13)

És a Messiás csakugyan eljön, hogy valóra váltsa a prófétai ígéreteket s benne „a mi Üdvözítő Istenünk kegyessége és emberisége megjelent”. (Tit 3,4) Azt hirdeti magáról, hogy nem az egészségesekért, hanem a betegekért jött s nem az igazakat, hanem a bűnösöket hívja elsősorban magához. És tényleg számtalanszor hallottuk ajkáról földi zarándoklása útjain: bízzál! bűneid meg vannak bocsátva! Hogyan? Nem tudott vagy nem akart gondoskodni arról, hogy ezt meghallhassa minden lélek, amely arra rászorul?

Ha a bűnbocsájtó hatalmát magával az égbe visszavitte, akkor a nagyszerű prófétai ígéreteknek nincsen értelmük s a messiási ország csak pünkösdi királyság, a megváltó munka vége: nagy fiaskó.

De nem így történt, hála Istennek!

Az Üdvözítő előbb – szokásához híven – ígéretekkel készítgeti elő választott apostolainak lelkét a nagyszerű, titokzatos hatalom átvételére, melyet tőle örökölni fognak. Filep Cezarea határában Péternek híres vallomását megjutalmazandó így szól hozzá: „Én is mondom neked, hogy te Péter vagy és e kőszálon fogom építeni Anyaszentegyházamat és a pokol kapui nem vesznek erőt rajta. És neked adom a mennyek országa kulcsait. És amit megkötendesz a földön, meg leszen kötve mennyekben is, és amit feloldasz a földön, fel leszen oldozva mennyekben is”. (Mt 16,18.19) Így beszélt külön Péterhez, az apostoli kollégium fejéhez, az első pápához. Kevéssel utóbb most már az egész apostoli testülethez intézi kevésbé ünnepélyes szavait: „Bizony mondom nektek, amiket megkötöztök a földön, meg lesznek kötve mennyben is; és amiket feloldoztok a földön, fel lesznek oldozva mennyben is”. (Mt 18,18) A „kulcshatalom”, az „oldás-kötés” az Üdvözítő lelki országában – tekintve főképp a szentírási nyelvhasználatot – teljesen értelmetlen volna, ha elsősorban nem a bűnökre vonatkoznék.

Fenséges ígéretét az Úr feltámadása után, húsvétvasárnap estéjén váltja be. János így beszéli el: „Eljöve Jézus és megálla középen és mondá nekik: Békesség nektek! És midőn ezt mondotta, megmutatá nekik kezeit és oldalát, örvendenek a tanítványok, látván az Urat. Mondá azért nekik ismét: Békesség nektek! Amint engem küldött az Atya, én is küldelek titeket. Ezeket mondván, rájuk lehelé és mondá nekik: Vegyétek a Szentlelket. Akiknek megbocsátjátok bűneiket, megbocsátatnak nekik és akiknek megtartjátok, meg vannak tartva.” (Jn 20,19–23) Krisztus e szavai oly világosak s határozottak, hogy elfogulatlan elme azokat félre nem értheti.

Ellenvetések

A XVI. század reformátorai ugyan igyekeztek e fényes, ragyogó szöveget valamiképpen elhomályosítani s így a bocsánat után sóvárgó emberiség kezéből a reménység e biztos horgonyát kiragadni. Szerintük itt csak arról a felhatalmazásról van szó, amelynél fogva az apostolok a bűnbocsánatot kihirdethették s általában az evangéliumot prédikálhatták, amely az embereket hívőkre s hitetlenekre osztja. Az előbbiek ezáltal bocsánatot nyernek, az utóbbiak bűnösök maradnak. Ki nem lát itt kétségbeesett erőlködést s makacs tusakodást a nagyon is könnyen felismerhető igazság ellen? A tridenti szent zsinat határozottan vissza is utasítja őket. „Ha valaki az Úr e szavait: Vegyétek a Szentlelket, akiknek megbocsátjátok bűneiket… az értelem elcsavarásával az evangélium hirdetésére adott hatalomra vonatkozóknak mondja: átok alatt legyen” vagyis legyen kizárva az Egyházból.

Hasonlóképpen teljesen alaptalan Kálvin véleménye, aki az oldó-kötő hatalomban csupán a keresztségnek valami járulékát látja. Keresztelni ugyanis csak egyszer lehet, az oldás-kötés gyakorlatát azonban az Úr minden megszorítás nélkül adta meg. A keresztség által lépünk az Egyházba s válunk annak alattvalóivá, az oldó-kötő hatalom pedig már alattvalókat tételez fel. Végül, ha a kulcshatalom a keresztséggel azonos volna, semmi értelmét sem találnók ennek a vagy – vagynak: Vagy oldozni vagy kötözni.

A kulcshatalom a püspökökre s papokra is átszállott

Hogy pedig a bűnoldó hatalom az apostolok törvényes utódaira is átszállott, nem nehéz bizonyítani. Következik ez már abból is, mert e hatalom nélkül Krisztusnak világot üdvözítő szándékai javarészt meghiúsulnának.

Bocsánatot igénylő lelkek ugyanis mindig bőven lesznek a világ végéig. Az ő végtelen irgalmú szívének ezekről is gondoskodnia kellett. Nem is mulasztja el. Apostolait az ő érdekükben szinte halhatatlanokká teszi: „Íme – szól hozzájuk búcsúzóra – én veletek vagyok mindennap a világ végezetéig”. (Mt 28,20) Az Úr e szavaknál bizonyára nemcsak apostolaira gondol, kik őt nemsokára a vértanúság útján követni fogják az égi trónra. Látja bennük jogutódaikat, a kezükre bízott lelki kincsek örököseit.

És valóban, ha az Űr azt akarta, hogy mennybeszállta után legyenek, kik a világ végéig evangéliumát hirdetik, keresztelnek s Úrvacsorát osztanak stb., miként ezt ellenfeleink is készséggel elismerik, miért is tett volna kivételt a nem kevésbé fontos oldó-kötő hatalommal? Vajon kevésbé szükséges-e ez, mint az evangélium hirdetése avagy az Úrvacsora? Már a IV. században Pacianus püspök ezzel a kérdéssel szorongatta a nováciánusokat s azok éppen oly kevéssé tudtak rá felelni, mint a XVI. század ún. reformátorai.

Senki se hozza fel ellenvetésül, hogy az apostoloknak a csodák ajándéka is meg volt adva, anélkül, hogy utódaikra átszállott volna. A felelet erre nagyon egyszerű. A csodák ajándéka ugyanis nem volt minden időkre szükséges, hanem csupán a zsenge Egyház palántájának bővebb öntözésére volt szánva Istentől. A megerősödött Egyháznak erre már nem volt szüksége. Ellenben a bűnbocsátó hatalom a rendes és nélkülözhetetlen eszközök közé tartozik, amelyek nélkül az Egyház üdvözítő hivatását nem teljesítheti.

A hagyomány tanúsága

De egyébként is arról, mintha Krisztus a bűnbocsátó hatalmat csupán az apostolokra korlátozta volna, a hagyomány, az Egyház mit sem tud, sőt éppen az ellenkezőről van meggyőződve. A katolikus Egyház mindenkor a Krisztustól s az apostoloktól átörökölt kulcshatalom letéteményesének, örökösének érzi, tudja magát.

Elég legyen evégből csak néhány szentatyát idéznünk, kik az újszövetségi papságot, mint a kulcshatalom letéteményesét szinte az egekig magasztalni meg nem szűnnek.

„A papság trónja – mond Aranyszájú Szent János – mennyben van felállítva s hatalmával a mennyeiek felett uralkodik. Ki mondja ezt? Az egek királya maga. Ugyanis: Amiket megkötöztök a földön – úgymond Máténál (18,18) – meg lesznek kötve mennyben is… stb. Mit lehetne e méltósághoz hasonlítani?” – Másutt ismét ugyanő így beszél: „Azokra, kik a földön laknak, van bízva a mennyeiekről való gondoskodás és hatalmat kaptak, aminőt Isten nem adott sem angyaloknak, sem főangyaloknak. Ezeknek ugyanis nem mondották: Amit megkötöztök a földön stb. A világ hatalmasainak van ugyan hatalmuk kötözni, de csak a testét, ám az a kötelék, amellyel a papok kötöznek, a lelket köti meg s elér a mennyekbe. Amit a papok tesznek itt alant, azt jóváhagyja Isten a magasban. Mi mást adtak nekik, mint minden mennyei hatalmat. Mert hiszen így szólt hozzájuk (az Úr): Akiknek megbocsátjátok bűneiket stb. Mely hatalom volna ennél nagyobb? Miként Jánosnál olvassuk (5,22), az Atya minden ítéletet átadott a Fiúnak. És én úgy látom, hogy a Fiú ugyanezt teljesen átadta nekik … Mintha csak már az égbe volnának áthelyezve, oly fenséges hatalommal vannak felruházva. A zsidók papjainak hatalmuk volt a poklosságtól megtisztítani, vagyis inkább csak megvizsgálni a megtisztultakat; és tudod, mégis mennyire keresett volt akkor a papság. Ezek azonban (az újszövetségi papság) nem a test poklosságára nézve kaptak hatalmat, hanem a lélek tisztaságát illetőleg és pedig nem csupán megvizsgálni, vajon megtörtént-e a tisztulás, hanem egyenesen magát a tisztulást eszközölni”. Így beszél az aranyszájú pátriárka. Ma sem lehetne e kérdésben szebben, világosabban, meggyőzőbben beszélni.

Szent Ambrus pedig így érvel a novácián-féle eretnekek ellen: „A nováciánok azt mondják, hogy ők részükről Istennek adják a dicsőséget, midőn a bűnbocsájtó hatalmat egyedül neki tulajdonítják. Ellenkezőleg! gyalázattal, a legnagyobb gyalázattal illetik Istent, mert rendeletét megmásítják, az átruházott közbenjárói tisztet visszautasítják. Miután ugyanis maga az Úr Jézus mondotta az Evangéliumban: Vegyétek a Szentlelket. Akiknek megbocsátjátok bűneiket … stb. Kérdem, ki tiszteli meg őt jobban; az-e, aki rendeletének engedelmeskedik, vagy az, aki annak ellenszegül? Az Egyház engedelmességet tanúsít az Üdvözítő iránt mind azáltal, hogy a bűnöket megköti, mind azáltal, hogy azok kötelékét megoldja”.

Szent Ágoston intelméből is ugyanez a katolikus tan sugárzik elő: „Tartsatok – úgymond – penitenciát, miként ez az Egyházban történik. Senki se mondja, én titkon, Isten előtt tartok penitenciát; és Isten, ki látja a szívet, megbocsát nekem. Tehát akkor hiába van mondva: Amiket megkötöztök a földön … stb.? Vajon hiába kapta az Egyház a kulcsok hatalmát?”

Itt van végül maga az Egyház, mely általános, közös hitében nem tévedhet. A hívek csakúgy, mint a papság, nemcsak állandó tudatában vannak az Egyház által birtokolt kulcshatalomnak, hanem gyümölcsöztették is azt kezdettől fogva a mai napig.

Midőn az egykorú Vitai Viktor tanúsága szerint a vandalok Afrikában Hunnerich parancsára a papokat Karthágóból s vidékéről száműzik, a megrémült hívek szívetfacsaró hangon kiáltozzák távozó pásztoraik után: „Kiknek kezére bíztok bennünket, szánalomraméltókat, ti, kik a vértanúi korona elé siettek? Kik fogják ezentúl nekünk a penitenciatartás szentségének áldásait kiszolgáltatni? Ki oldja meg bűneink kötelékeit s engesztel ki minket Istennel? Hiszen hozzátok vannak az Úr igéi intézve: Amiket megoldoztok a földön, meg lesznek oldva a mennyben is …”

Valóságos szentség

A kulcshatalom gyakorlata az Egyházban a hét szentség egyike. A tridenti szent zsinat ezt az „újítókkal” szemben határozottan és erélyesen hangsúlyozza. Már maga a józan ész ezt várja, erre következtet. Ha az Üdvözítő az első kegyelem közlésére s annak gyarapítására szentségeket alapít, ti. a keresztséget s az Eucharisztiát, bizonyára az elvesztett kegyelem visszaadását is szentségi úton akarja eszközölni. De egyébként is a penitenciatartás, ha kissé boncoljuk, valóban tartalmazza s feltünteti mindazokat az elemeket, amelyek valamit igazi, valóságos szentséggé tesznek. Megvan benne: a) az érzékelhető jel. Krisztus ugyanis azt akarta, hogy a pap ne csupán akarati ténnyel, hanem kiejtett szavakkal hajtsa végre a bűnbocsátást; b) a láthatatlan malaszt. Hiszen ez az, ami a bűnös szívet tisztára mossa; c) Krisztus rendelése s pedig intézményszerű formában. Erről a fent elmondottakból eléggé meggyőződhettünk.

Sajátos jellege továbbá e szentségnek, hogy bírói ítélet alakjában gyakorlandó. Bírói ítélethez ugyanis három dolog kell: a) az ügy ismerete; b) bírói ítélet, amely c) nem önkényesen, hanem érdem szerint ment fel vagy marasztal el. Hogy pedig a penitenciatartás szentségében mind a három kellék érvényesül, a részletes tárgyalásból, melybe alább bocsátkozunk, világosan ki fog tűnni.

A penitenciatartás szentségének szükségessége

Az üdv szükséges eszköze

A tridenti szent zsinat e kérdésben a következő nagyfontosságú döntést hozza: „A penitenciatartás szentsége a keresztség után a (súlyos bűnbe) bukottaknak éppúgy szükséges, miként a még újjá nem szülötteknek maga a keresztség”. Sokat mond ez a párhuzam a keresztség s a penitenciatartás között.

Amint tehát a még meg nem keresztelt ember a keresztséget, ha üdvözülni akar, ki nem kerülheti, éppen úgy a keresztség után halálos vétekbe esett lélek a penitencia szentségét, a gyónást, nem mellőzheti. Mert egyik, csakúgy mint a másik, az üdvnek Istentől rendelt szükséges eszköze. De mégis ez a szükségesség mind a két szentségnél feltételes, vagyis a lehetőségtől függő.

Amint tehát a keresztséget, ha nincs mód annak felvételére, felnőtt egyéneknél a vágy keresztség pótolhatja, hasonlóképpen, midőn a gyónás lehetetlen, elegendő annak óhajtása is, ha emellett megfelelő töredelmet, vagyis tökéletes bánatot indítunk szívünkben.

Ez az utóbbi egyébként a gyónás utáni vágyat, ha burkoltan is, de mindig magába zárja. Mert hiszen a tökéletes bánat indítóoka, forrása a tiszta szeretet, amely szükségképpen minden lényeges dologban összeforrasztja akaratunkat Isten szent akaratával. Ámde a gyónást Isten akarja s parancsolja minden kereszténynek, ki halálos bűnbe esett. – Tehát még a jóhiszemű protestáns is, ha Isten kegyelmével vétkeit tökéletesen bánja – bár öntudatlanul – bírja lelkében a gyónás vágyát s ezen a címen kapja meg bűneinek bocsánatát.

Másrészt minő vigasztaló ez oly esetekben, ha valaki saját hibáján kívül halála óráján nem gyónhat meg, jóllehet talán arra nagyon is rászorulna.

A hitetlen Voltaire egyik vallásgúnyoló munkájában azt állítja s vele számtalan tudatlan avagy tudva rágalmazó, hogy a katolikus Egyház tanítása szerint: „minden felnőtt, aki gyónás nélkül hal meg, tekintet nélkül az okra, elkárhozik”. A katolikus Egyház ezt sohasem tanította. Hiszen nem tudhatjuk, mi megy Isten s a lélek között végbe ott a halál küszöbén. Lehet, hogy a haldokló ott az örökkévalóság mezsgyéjén még tökéletes bánatot indít s általa Istenével kibékül.

Szalézi Szent Ferenc szépen feltünteti e tekintetben az Egyház érzületét, gondolkodásmódját. IV. Henrik (1589–1610) tudvalevőleg gyilkosságnak esett áldozatul s meghalt anélkül, hogy öntudatának, a bánatnak jelét adhatta volna. És mégis, a szent genfi püspök s egyháztudós elősorolva a szerencsétlenül járt fejedelem érdemeit, odakövetkeztet, „hogy mindeme körülmény remélnem engedi, hogy a mennyei Atya jóságos és könyörületes gondviselése életének végpillanatában megadta királyi szívének a boldog halálhoz szükséges bánatot. Azért kérem a jóságos Istent: legyen irgalmas aziránt, aki annyi ember iránt könyörületes vala; bocsásson meg neki, aki annyi ellenségének megbocsátott; vegye fel dicsőségébe azt a lelket, amely annyival érezteté kegyelmét”. (Nouv. Encycl. cath. 222.)

Isteni parancs folytán

Egyébként a penitenciatartás szentsége nem csupán mint az üdvösség szükségszerű eszköze, hanem isteni s egyházi parancs folytán is kötelező azokra nézve, kik a keresztség után súlyos bűnbe estek.

Az isteni parancsot világosan kiolvashatjuk az üdvözítőnek már idézett igéiből: „akiknek megbocsátjátok bűneiket, megbocsátatnak nekik, és akiknek megtartjátok, meg vannak tartva”. (Jn 20,23) Ennek a parancsnak, melyet Krisztus apostolainak adott, semmi értelme sem volna, ha a súlyos bűnbe esett hívek az ő ítélőszékét mégis önkényesen kikerülhetnék.

Mikor kötelező?

Feltétlenül kötelező isteni parancs folytán a penitenciatartás szentségének felvétele, a gyónás, halálveszély idején, feltéve, hogy súlyos bűnben érezzük magunkat. Vajon ezen az eseten kívül is kötelez-e valaha isteni parancs a gyónásra, annál nehezebb bizonyítani, mert hiszen Istennel a tökéletes bánat által is kibékülhetünk. Ez a kérdés azonban inkább csak elméleti, mint gyakorlati jelentőségű. Van ugyanis egyházi törvény, mely a gyónásra meghatározott időn belül kötelez. Erről alább szólunk.

Megeshetik azonban, hogy bizonyos esetleges okból a gyónás életveszélyen kívül is isteni jogon kötelezővé válik. Ily helyzet állhat be:

a) mikor valakinek áldoznia kell, de súlyos bűnben érzi magát; b) ha halálos vétek állapotában levőnek szentséget kell kiszolgáltatnia s nem tud magában előbb tökéletes bánatot indítani. A tökéletlen bánat ugyanis csak a gyónással kapcsolatban szerzi vissza a megszentelő malasztot, melyet a szentség kiszolgáltatójának bírnia kell. Annak azonban, aki súlyos vétek elkövetése után misézni vagy áldozni akar, feltétlenül gyónás által kell erre felkészülnie, s nem szabad pusztán tökéletes bánattal beérnie; c) ha valakinek oly súlyos kísértései vannak, amelyeket tapasztalat szerint nem tud legyőzni, hacsak a szentgyónáshoz nem járul.

Az egyházi törvény

Az Egyháznak idevonatkozó rendelkezéseit „Az anyaszentegyház öt parancsa” című könyvünkben bőven kifejtettük. Ezek értelmében minden hívő, ki már eszét használhatja, tartozik minden évben legalább egyszer bűneit meggyónni.

Ezt a parancsot a IV. lateráni zsinat hozta, a tridenti zsinat s az új törvénykönyv a 906-ik kánonban újra kihirdette s megerősítette. Ugyancsak az új törvénykönyv a 907-ik kánonban azt is kijelenti, hogy aki szentségtörően vagy tudva érvénytelenül gyónik, az egyház törvényének nem tesz eleget.

A penitenciatartás hatásai

Nem beszélünk itt a penitenciatartás minden gyümölcséről, amelyet főleg a szentgyónás eszközöl, itt csupán azokat a hatásokat soroljuk fel, amelyeket ez a szentség „a végrehajtott cselekvény erejével (ex opere operato), ahogy a teológia magát kifejezi, szinte gépszerűleg létesít”. (Vö. Az isteni malasztról. 83. lap.) Valóban fenségesek, isteniek ezek a hatások!

A penitenciatartás, mint szentség, ugyanis:

1. Visszaadja a megszentelő kegyelmet, illetőleg, ha ezt már a lélekben találná, gyarapítja. A megszentelő kegyelem ámulatba ejtő értékét, kincsét, titokzatos nagyszerűségét igyekeztünk az isteni malasztról szóló bevezető értekezésünkben[4] legalább megsejtetni. Mert azt teljes egészében felfogni, az emberi elme sohasem fogja tudni.

„Ha a világi bíró előtt bevallja valaki vétkét – mondja ez ügyben Szent Ambrus – életével lakol, ha pedig (a szentgyónásban) Isten előtt vallja be, életet nyer.” A penitenciatartást Szent Efrem olvasztókemencéhez hasonlítja, amely az ólmot ezüstté, az ércet arannyá változtatja. Megadja tehát a léleknek azt a szépséget, amelyhez csak a teremtetlen isteni szépséget lehet hasonlítani. „Ha a napsugár rávetődik a harmatcseppre, csodaszép színpompában ragyog az, magának a napnak képe tükröződik leírhatatlan szépséggel belőle vissza. Így érinti az ember lelkét a megszentelő kegyelem által az Istenség sugara s visszatükröződik benne”. Maga a teremtetlen végtelen isteni szépség saját hű arcképét látja a malasztos lélekben. Nem tudja szemét levenni róla, gyönyörködve szemléli. „Ó, ha felértenők ezt – mondja Vianney Szent János – meghalnánk örömünkben!” Isten túlságosan nagylelkű ahhoz, hogy valamit árán alul vegyen meg, de viszont bölcs is, semhogy túlsokat fizessen érte. És íme, hogy malasztos lelkeket birtokolhasson, Fia vérét s életét adta oda! Ezt a kincset, a megszentelő malasztot, adja vissza tehát, illetőleg gyarapítja a penitenciatartás szentsége. A többi hatás mindezzel áll szoros összefüggésben.

A penitenciatartás szentsége:

2. bűnbocsánatot eszközöl. A beözönlő isteni kegyelem szükségképpen megsemmisíti a lélekben a halálos bűnt s bennünket igazakká tesz. A megszentelő malaszt, Isten szerelme, bennünk lakozása és a halálos bűn lényeges ellentétben vannak, és csakúgy kizárják egymást, mint tűz a vizet, a világosság a sötétséget. Isten nem szeretheti a lelket s gyűlölheti, nem gyönyörködhetik benne s utálhatja azt ugyanegy időben. Nem lehet egyszerre barátja s ellensége. A bocsánatos bűnök közül azonban, amelyek – mint tudjuk, még megférnek Isten barátságával – a penitenciatartás szentsége csak azokat törli el, amelyeket a bűnös igazán megbánt s meggyónt.

A bűnbocsánattal viszont szorosan összefügg, hogy a penitenciatartás szentsége által

3. Isten elengedi az örök büntetést. A gyónás tehát bezárja a pokolnak a bűnös alatt tátongó rettentő örvényét s megnyitja feje felett a szép mennyországot. Az elmélkedő lélekre bízzuk itt, hogy összehasonlítsa a kárhozottnak milliárd és milliárd kétségbeesett önvádját, átkait, káromlásait egy egész örökkévalóságon keresztül – a pokol rettentő tüzes örvényében –, az üdvözült léleknek megszámlálhatatlan örömteli, hálás gondolatával, szent elragadtatásban zengett himnuszaival a felfoghatatlan örök boldogság ölén. Hasonlítsa össze s ítélje meg, mit ér a szentségi feloldozás, amely a kárhozat ítéletét feloldja s jogot ad a mennyországra! A világ összes nagyhatalmai összes hadseregeikkel, ágyúikkal, gépfegyverekkel nem tudják egyetlen lélekről a halálos bűn békóit leoldani, számára a poklot bezárni, az eget kinyitni. A katolikus Egyház legszerényebb papja néhány halkan elsusogott szóval megcselekszi azt.

Azonban a penitenciatartás a pokollal együtt nem töröl el minden ideiglenes büntetést is, csupán csökkenti azokat. Hogy mily mértékben, ezt az isteni bölcsesség a gyónó áhítatától s töredelmétől tette függővé. Az összes ideigtartó büntetések megsemmisítését, mint a tridenti szent zsinat magát jellemzően kifejezi, csak nagy sírás s szenvedés eszközli. (Sess. XIV. c. 2.)

Felette értékes hatása továbbá a penitenciatartás szentségének

4. az érdemek feléledése. Jellemző Isten végtelen jóságára, hogy míg az egyszer megbocsátott vétkek soha többé fel nem élednek, hanem a beszámítást illetőleg feledve maradnak mindörökre, addig a megbénult érdemek a gyónásban kapott feloldozás által megint felújulnak s jutalomra számíthatnak. A penitenciatartás szentsége tehát olyan, mint a jótékony eső a hosszas szárazság folytán elhervadt mezőre; ébresztő langy tavasz a fagyasztó, zord tél után.

Itt azonban a szabatosabb megértés s minden félreértés elkerülése okáért bizonyos fontos megkülönböztetéseket kell tennünk. Az emberi cselekedetek értékét az örök jutalom szempontjából következőképpen osztályozhatjuk. Vannak élő, vagyis érdemszerző cselekedetek, amelyeket ti. az ember a lelki életnek, a megszentelő kegyelemnek állapotában hajt végre. Ezek mennyei jutalomra érdemesek. Vannak azután, halálthozó cselekedetek, amelyek a lelki életet, a megszentelő malasztot kiölik, vagy legalább is diszponálnak, hogy azt könnyebben elveszítsük; ezek a halálos, illetőleg bocsánatos bűnök. Vannak holt cselekedetek. Ezek azok a jótettek, amelyeket a halálos bűn állapotában művelünk. Holtaknak azért nevezzük ezeket, mert az örök élet számára el vannak veszve és sohasem élednek fel. Legfeljebb ideigvaló, földi jutalomra számíthatnak s Isten irgalmától kieszközölhetik a bűnös számára a megtérés kegyelmét. Sajnos, igen sok tisztességes ember élete telesded-tele van holt cselekedetekkel, amelyek egytől-egyig élők lehetnének, ha az illető a kegyelem állapotában hajtotta volna végre azokat. Hányan szentek lehetnének végtelen sok szenvedésük által, ha nem a halálos bűn állapotában hordoznák keresztjüket!

Végül vannak feléledt cselekedetek. Ezek ti. már egyszer éltek, minthogy a megszentelő malaszt állapotában voltak végrehajtva. De azután közbejött súlyos bűn folytán „elhaltak”. Jutalmat érdemlő hatékonyságuk szunnyad, fel van függesztve, míg csak a lelket a halálos vétek terheli. Ha ily állapotban halunk meg, az effajta cselekedetek velünk együtt örökre elvesznek. A megtéréskor azonban az ily „elhalt” cselekedetek Isten végtelen jóságából újra felélednek s megint joggal várják a mennyei jutalmat. Az üdvözült léleknek mennyei jutalomra való igénye tehát azoknak az időszakoknak jócselekedeteiből összegeződik, amelyeket a megszentelő kegyelem állapotában töltött. A halálos bűnben eltöltött napok, hetek, évek azonban örökös kipótolhatatlan hézagot s így kárt jelentettek az ég számára.

A penitenciatartás szentségének gyakori felvétele rövidíti, ritkítja, sőt egészen eltüntetheti ezeket a szomorú, sötét hézagokat.

A penitenciatartás szentségének az elmondottakon kívül megvan még

5. a sajátos szentségi kegyelme is. Nem egyéb ez, mint jog a töredelem szentsége céljának megfelelő segítő malasztokra, hogy ti. a múlt bűneiért az isteni igazságosságnak könnyebben eleget tehessünk s a jövőben megint bűnbe ne essünk.

Miként az evangéliumi atya tékozló, de megtért fiával tévé, Isten is a penitenciatartásban sarut ad lábunkra, hogy a bűntövis azt többé fel ne vérezze s biztosabban járjuk az igazság útját.

A penitenciatartás anyaga és alakja

Midőn a penitenciatartás „anyagáról” beszélünk, bizonyára ezt nem oly értelemben vesszük, mint ahogy ezt a többi szentségnél tettük. Itt szoros értelemben vett „anyagról”, minő a víz, az olaj, a kenyér s bor nem lehet szó, hanem – tekintve ennek a szentségnek sajátos természetét, amely, mint mondottuk, bírói eljárás – csupán szellemi, lelki műveletekről. Az arisztoteleszi bölcselet szerint, amelyet Egyházunk is felhasznál – mindaz anyag, ami még magában véve határozatlan s egy másik elemre, az alakra, formára vár, hogy határozott dologgá váljon. (Vö. Az isteni malasztról 82 lap. Ker. Kis Könyvtár 16.)

Ily anyaga a penitenciatartásnak a bánatos bűnvallomás s a szándék a kiszabadandó elégtétel elvégzésére. Ehhez járul azután, mint forma, alak, a papi feloldozás, amely az anyaggal együtt a szentséget létesíti.[5]

A penitenciatartás anyaga

Vegyük előbb szemügyre a penitenciatartás anyagát. Távolabbi s közelebbi anyagot szoktak az erkölcstani írók megkülönböztetni. A távolabbi anyag, „ami körül” a szentség hivatását betölti, a bűn. A közelebbi anyag pedig, amely ezt a távolabbit mintegy felkészíti s a feloldozásra alkalmassá teszi, a bánatos és az elégtétel szándékával kapcsolatos bűnvallomás. Minket e helyütt csak a távolabbi anyag érdekel. Hogy miképp válik ez közelebbivé, majd ott fogjuk elmondani, ahol e szentség alanyáról, a gyónóról s annak teendőiről beszélünk.

A penitenciatartás (gyónás) távolabbi anyaga lehet szükséges vagy szabad; bizonyos vagy kétes; elégséges vagy elégtelen. Röviden megmagyarázzuk.

Szükséges anyag

Szükséges anyaga a penitenciatartás szentségének az, amit Krisztus rendelkezése folytán tartozunk meggyónni. Ez pedig minden a keresztség után elkövetett halálos bűn, amely a szentségi feloldozás által egyenesen megbocsátva nincs, avagy ha egyenesen fel is van oldozva, meg is van bocsájtva, de nem úgy gyóntuk meg, ahogy kell.

A bűnök megbocsátása ugyanis egyenesen vagy közvetve történhetik. Egyenesen azok a bűnök vannak megbocsátva, amelyeket nemük s számuk szerint a szentgyónásban megmondottunk, s amelyek alól az erre felhatalmazott pap minket feloldozott. Közvetve történt a bocsánat, a) ha a bűnöket csak a tökéletes bánat törölte el; b) ha az egyébként jó gyónásból bűnöket kifelejtettünk, illetőleg nem gyóntunk meg nemük s számuk szerint. Egyenes feloldozásban, bocsánatban részesült, de kellőképp nem gyónt, pl. az a beteg, aki gyengesége folytán részletes bűnvallomást nem tehetett.

A csupán közvetve megbocsátott vagy nem kellőképpen meggyónt bűnöket a következő gyónásba kell belefoglalnunk, hogy így ezek is egyszer az Egyház kulcshatalma alá kerüljenek és egyenes feloldozásban részesüljenek.

A feltételes keresztség előtti bűnök

Az a hitigazság, amely szerint a keresztség előtti bűnök a gyónás anyagát nem alkothatják, mert az újjászületés fürdője az áteredő bűnnel egyetemben mossa le azokat lelkünkről, néhány érdekes s eléggé gyakorlati kérdés felvetésére nyújt alkalmat.

Vajon a felnőtt korában feltételes keresztségben részesülő egyén köteles-e előzőleg elkövetett bűneit meggyónni, vagy sem? Ha ugyanis az első keresztség tényleg érvénytelen volt s így a második, feltételesen kiszolgáltatott keresztség az érvényes, akkor ez utóbbinak bűntörlő ereje a gyónást feleslegessé teszi. A gyónási kötelezettség tehát ily esetben kétségesnek látszik. Az általános jogi elv szerint pedig a kétséges kötelezettség nem kötelezettség.

Gyakorlati jelentősége e kérdésnek főleg akkor van, midőn az Egyházba oly protestáns egyén, főleg unitárius tér, akinél, mint nem ritkán megesik, méltán lehet kételkedni, vajon érvényesen van e megkeresztelve.

Vannak tekintélyes hittudósok, kik az imént említett jogi elv alapján azt tanítják, hogy ily esetben a gyónás csak ajánlatos, de nem kötelező. A hivatalos Egyház azonban az ellenkező állásponton van s az ily megtérőknél a feltételes keresztség után a gyónást is megköveteli feltételes feloldozással. Így aztán egyik e két, feltételesen kiszolgált szentség közül biztosan megszerzi a bűnbocsánatot. Oka ennek az eljárásnak főleg az, mert Egyházunk az egyszer kiszolgált, habár talán érvénytelen, keresztség pillanatától fogva az illető egyént alattvalójának tekinti. De meg is akarja óvni a társadalmat a veszélytől, amely abból eredne, ha egyesek kétséges esetekben feljogosítva éreznék magukat a kötelességek szent terhét lerázni vállukról. Ugyanez irányelv szerint jár el Egyházunk akkor is, ha valakinél a felvett házasság vagy egyházi rend vagy a letett szerzetesi fogadalom érvényessége felett támad kétség.

Nagyon világos, ha valamely egészen ritka esetben katolikus egyént kellene feltételes keresztségben részesíteni, ennek csak a még meg nem gyónt bűneit kellene az Egyház kulcshatalma alá vetnie. Mert, ha az első keresztség érvényes volt, akkor ugyancsak érvényesek voltak a rákövetkező gyónásai is, ha pedig az első keresztség nem volt érvényes, akkor a második feltételes keresztségben nyeri meg a bűnbocsánatot.

A keresztség felvételében elkövetett bűnök

Hasonlóképpen vitatárgya az, vajon magában a keresztség felvételében elkövetett bűnök, pl. a hitetlenség, szentségtörés, szükséges anyaga-e a penitenciatartás szentségének? A legtöbb hittudós az ily vétkeket is kétséges anyagnak mondja, melyről majd alább szólunk.

Szabad anyag

Szabad anyaga a gyónásnak azok a bűnök, amelyeket meggyónhatunk ugyan, de nem vagyunk kötelesek meggyónni.

Ilyenek az összes bocsánatos bűnök s a már egyszer érvényesen feloldozott halálos és bocsánatos bűnök.

Ha tehát halálos bűnöket gyónunk, akkor a bocsánatosakat részben vagy egészen mellőzhetjük. Ha csak bocsánatos bűneink vannak, akkor azok egyik-másikát fel kell említenünk. De hogy melyiket választjuk a megvallásra, az tetszésünkre van bízva.

Az első öt-hat században a bocsánatos bűnök meggyónása szokatlan volt. A hívek akkor mentek gyónni, ha netán halálos bűnbe estek s így a szentáldozásban akadályozva voltak. A bocsánatos bűnök bocsánatát más alkalmas eszközzel, nevezetesen imával, böjttel, alamizsnával s főleg a gyakori szentáldozással igyekeztek megszerezni. Mindazonáltal senkinek sem ajánlhatjuk, hogy keresztény őseinket ebben is kövesse és csupán a halálos bűn alól kérjen feloldozást. Sőt a lelki vezetés szempontjából s számos más előnye miatt, a bocsánatos bűnöknek hetenkinti vagy havonkinti meggyónását felette üdvösnek tartjuk.

Minthogy azonban a bocsánatos bűnök bocsánatát – mint már a nevük is elárulja – számos más úton is elérhetjük s meggyónásuk amúgy sem kötelező, nagy kár volna a gyónási alkalom hiánya miatt a gyakori, napi szentáldozástól elmaradnunk.

Az sem volna szép s az Üdvözítő Szíve szerinti eljárás, ha a csupán bocsánatos bűnnel terheltek, akik tehát az Úr Jézus fogadására egyenesen az oltárhoz mehetnének a gyóntatószéktől s így a szentáldozástól is elzárják azokat, akiket halálos bűn terhel. Sajnos, ezek szoktak ugyanis a gyóntatószékek körül a legszerényebbek s a legkevésbé tolakodók lenni.

Végül megjegyezzük, hogy a bocsánatos bűnök meggyónását szinte szükségesnek tartjuk azokra nézve, kik a hitben való járatlanságuk s tudatlanságuk folytán a bűnök között különbséget alig ismernek.

Bizonyos és kétséges anyag

Biztos, anyaga a gyónásnak minden valóságos bűn. Kétséges anyag, aminek elkövetése vagy bűnvolta felett méltán kételkedhetünk. Kétséges anyagot gyónik pl. az, aki azt vallja: „kísértéseim voltak a hit s a szent tisztaság ellen; vádolom tehát magamat amennyiben Isten előtt bűnös vagyok. Kétséges anyag meggyónására szorosan senki sem köteles.

Aki csakis kétséges anyagot gyónik, az meglehet, hogy semmi igazi bűnt sem bocsát az Egyház kulcshatalma alá s így a szentséget voltaképpen meghiúsítja, megsemmisíti. Alkalmas anyag nélkül ugyanis szentség nem érvényesülhet.

A szentség iránt tartozó tisztelet azonban megköveteli, hogy azt a megsemmisüléstől óvjuk s érvényéről minden emberileg lehető módon gondoskodjunk.

Miért is, akinek az utolsó gyónás óta csupán csak kétséges bűnei volnának, mondjon hozzájuk, egyet-kettőt a már meggyónt biztos bűneiből. Teheti ezt körülbelül ily módon: „Ezekhez hozzácsatolom, amit egész életemben Istennek IV. és VI. parancsa ellen vétkeztem”. Vagy „idezárom mindazt, amit valaha a felebaráti szeretet, vagy az igazságosság ellen elkövettem”. Mindenesetre múltunkból oly vétkeket említsünk fel, amelyeket aránylag könnyen s komolyan meg tudunk bánni. Mert meg nem bánt vétkek felsorolása semmit sem használ és a gyónás érvényét éppen nem biztosítja.

Minthogy pedig a gyóntatónak is, és pedig elsősorban, kötelessége a szentség érvényéről gondoskodni, azért oly gyónót, aki csakis kétes bűnt tud vallani, csupán szükség esetén s akkor is csak feltételesen szabad feloldoznia.

Elégséges és elégtelen anyag

Elégséges anyaga a feloldozásnak, amit érvényesen fel lehet oldozni. Ilyen pedig minden személyes bűn, legyen bár az bocsánatos, feloldozott s megbocsátott. Elégtelen anyag az, ami szentségi feloldozásra egyáltalán nem alkalmas. Ilyenek az emberi tökéletlenségek,[6] annál is inkább a jó tulajdonságok és erények. Elégtelen anyag továbbá a kísértések, amelyekbe bele nem egyeztünk.

Többnyire teljesen felesleges és haszontalan dolog elégtelen anyagot a gyóntató elé terjeszteni, így tesznek azok, kik vádolják magukat: „nem szerettem Istent, amint kellett volna, nem készültem a szentáldozásra s nem imádkoztam oly buzgón, mint illett volna. Haragos, tisztátalan gondolataim s érzelmeim voltak, de küzdöttem ellenük stb.”.

Vannak azonban esetek, midőn igazi tökéletlenségeinket is haszonnal s üdvösen gyónjuk meg, ha ti. azok rendetlen indulatból forrásoznak s bocsánatos bűnnel kapcsolatosak. Így nem ritkán valamely nem kötelező jó vagy isteni sugallat elmulasztása helytelen, sőt bűnös indító okból származhatik. Pl. nem megyünk gyakrabban áldozni, nem imádkozunk, nem vetünk keresztet, nem adunk alamizsnát tisztán csak lustaságból vagy emberi félelemben. Ilyenkor nem maga a mulasztás, hanem a rendetlen indulat bűnös bennünk.

Végül a tökéletlenségek, sőt gyakori s veszélyes kísértések bevallása a rendes gyóntató előtt a lelki vezetés szempontjából is hasznos és célszerű lehet.

Jegyzet. Vitatott kérdés az erkölcstudósok között, vajon bizonyos esetekben elégséges-e, hogy valaki magát általában „összes bűneiről”, vagy összes halálos vagy bocsánatos bűneiről vádolja anélkül, hogy azok nemére, fajára kiterjeszkednék. Erre nézve a következő elvek az irányadók:

a) Szükség esetén elég az általános bűnvallomás, sőt a bánat bármely jele is, hogy feloldozást kapjunk.

b) Bizonyos, hogy szükség esetén kívül a szükséges anyagot, tehát a halálos bűnöket, fajuk s számuk szerint kell meggyónnunk.

c) Nincs akadálya annak, hogy a nem szükséges anyagról, tehát a bocsánatos vagy már feloldozott halálos bűnökről magunkat általánosságban vádoljuk, olyképpen, hogy csupán azok nemét vagy faját említjük meg. Pl. vádolom magamat a IV. parancs, vagy a hit, remény s szeretetet ellen elkövetett bűneimről.

d) Nem elégséges azonban – a szükség esetét kivéve – a teljesen általános bűnvallomás, még ha csupán bocsánatos bűnökről volna is szó. Pl.: „Vádolom magam bocsánatos bűneimről”. Az Egyház általános gyakorlata ugyanis, amelynek már törvény ereje van, ily általános vallomással nem éri be, sőt azt tilosnak minősíti. Az olyan egyéneket azonban, kik nagy korlátoltságuk vagy emlékezőtehetségük felette nagy gyengesége folytán egyebet tenni nem tudnak, minthogy magukat általában bűnösöknek vallják, az erkölcsi szükséghelyzet felmentheti a részletesebb bűnvallomástól. Amennyiben tehát a gyóntató az ily szellemi koldusokat még a közönséges és általános emberi hibák elismerésére sem tudja rávezetni, feloldozhatja ugyan őket, de csak néhányszor (3–4-szer) az esztendőben. Az ily hiányos gyónások elfogadását ugyanis csakis a szükséghelyzet teszi megokolttá. Amennyiben feltehető, hogy az ily egyének legalább is halálosan nem vétkeznek s az Oltáriszentséget kellő tisztelettel tudják fogadni, nincs akadálya annak, hogy gyakrabban áldozzanak.

A penitenciatartás alakja

A penitenciatartás szentségének alakját a következő szavak alkotják: Én téged feloldozlak bűneidtől.

Mihelyt e szavak elhangzanak, Krisztus rendelése folytán mintegy zsilipet nyitnak s az erre alkalmas lelket megszentelő kegyelemmel s tisztasággal árasztják el. A bűnbocsánat, a megigazulás ugyanis a kegyelem beözönlése által megy végbe, amely a bűnt, a szennyet kiűzi, megsemmisíti. Ha a szentség a megszentelő kegyelmet máris a lélekben találja, úgy a gyónó lelkülete s felkészültségének foka szerint gyarapítja azt.

Jegyzet. A fennidézett szentségi formában, úgy látszik csupán e két, illetőleg a magyar nyelvben egy szó a lényeges: „(téged) feloldozlak”. A helyzet s körülmények ugyanis világosan elárulják, hogy minő kötelék alól történik az oldozás. Abból is sejthetjük ezt, mert a keleti egyház, amely kétségkívül szintén a helyes szentségi formát birtokolja, így alkalmazza azt: „Légy feloldva!” Mindazonáltal súlyosan bűnös s veszélyes volna a latin Egyház formáját megcsonkítani.

A feloldozás szertartása

Sőt az Egyház bölcs intézkedése szerint a lényeges bűnbocsátó szavaknak bizonyos liturgikus imák s formák adnak illő s méltó keretet.

A gyóntatószékhez járuló bűnös a pap áldását kéri. Mire a pap így imádkozik felette:

„Az Úr legyen szívedben és ajkadon, hogy helyesen meggyónjad minden bűnödet az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében. Amen.”

Valóban jellemző Isten földi törvényszékére, hogy ott a legnagyobb bűnöst, a vádlottat is áldással fogadják.

A vétkek felsorolása után a gyóntató rendesen tanítást, esetleg utasításokat ad és kiszabja a penitenciát.

Erre így imádkozik:

„Irgalmazzon neked a mindenható Isten és megbocsátván vétkeidet vezéreljen téged az örök életre. Amen.”

Erre jobbját a gyónó felé fölemelve folytatja:

„Vétkeid elengedését, föloldozását és bocsánatát adja meg neked a mindenható és irgalmas Úr. Amen.

A mi Urunk Jézus Krisztus oldozzon fel téged és én az ő tekintélyével téged feloldozlak s kiközösítés (felfüggesztés) és tilalom minden kötelékétől, amennyire képes vagyok s te rászorulsz. Azután én téged feloldozlak bűneidtől (itt a pap keresztet vet) az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében.”

Most összetett kezekkel a pap ezeket mondja:

„A mi Urunk Jézus Krisztus szenvedése, a bold. Szűz Máriának és minden szenteknek érdemei, amit csak jót teszesz s bajt elszenvedsz, legyenek neked bűneid bocsánatára, a kegyelem gyarapodására s az örök élet jutalmára. Amen.”

Mielőtt tehát a gyóntató a szentségi bűnbocsátást megadná, az esetleges egyházi fenyítékek alól oldoz fel, amelyek közül a felfüggesztés csupán az egyházi rend tagjaira vonatkozhatik. A bűnösnek ugyanis előbb az Egyházzal kell kibékülnie s csak azután részesülhet jogosan annak szentségeiben.

„A mi Urunk Jézus Krisztus szenvedése” kezdetű végső könyörgéssel, illetőleg kijelentéssel némelyek szerint a gyóntató a gyónónak összes ezentúli jócselekedeteit s szenvedéseit szentségi elégtételi erővel ruházza fel. Mások viszont sokkal valószínűbben úgy vélekednek, hogy ezzel a kijelentéssel a gyónó érdemei csupán arra nézve kapnak erőt, hogy az illető gyónásban megbocsátott vétkekért járó büntetést hatékonyabban törlesszék.

A feloldozás kellékei

A feloldozást a) élő szóval kell megadni. Nem a dolog természetéből folyik ez, hiszen igen sok bírói ítéletet írásban hoznak, hanem Jézus Krisztus rendeletéből, amelyet Egyházunk a hagyományból ismer. Semmis volna tehát a feloldozás, ha a gyóntató azt nem érzékelhető szavakkal, hanem csupán gondolatban vagy jellel adná meg. Az azonban éppen nem szükséges, hogy az oldó szavakat a gyónó is hallja, értse. b) Feloldozás csak jelenlevőnek adható. Hiszen már a feloldozó szavaknak természetes értelme jelenlevőt tételez fel. „Én téged feloldozlak” szavakat csak olyanhoz intézhetjük ésszerűen, ki annyira s oly módon közelünkben van, hogy ítéletünkről közvetlenül tudomást szerezhet. Ilyennek tartja a közfelfogás azt, ki velünk egy helyiségben legfeljebb 20 lépésnyi távolra van. Érvénytelen volna tehát az a feloldozás, amelyet a pap levél vagy hírnök útján adna meg. VIII. Kelemen pápa (1602-ben) az ellenkező nézetet határozottan elítélte.

Ellenben kétségkívül érvényesen volna feloldozható az a jelenlevő gyónó, aki már előzőleg a távolból levél útján bűneit, lelkiállapotát a gyóntatóval részletesen megismertette s most csak általában magát a megírtakról vádolja. Az ilyen eljárás azonban csupán fontos okokból volna tűrhető, annál is inkább, mert az ilyen írott vallomás eltévedhet s nyilvánosságra jöhet.

Kétséges a feloldozás érvénye, ha a pap azt teljesen elkülönzött helyiségből pl. a szomszédos szobából a falon vagy elzárt ajtón keresztül, avagy húsz lépésnél távolabb levőnek adja.

Minthogy azonban Jézus Krisztus a szentségeket az emberekért alapította, szükség esetén a feloldozás (feltételesen) olyankor is megadandó, mikor annak érvénye kétséges.

Így a pap feloldozza azt, akit a távolból az emeletről lezuhanni, vagy a folyó vízében fuldokolni lát.

Nagy veszélyben egész tömegek pl. harcba induló katonák egyszerre is feloldozhatók. A szentség alakja ilyenkor többes számban mondandó: „Én titeket feloldozlak stb.” Nehogy pedig a távolság a feloldozás érvényét meghiúsítsa, a hadsereg rendesen csoportokra oszlik, amelyeket a tábori lelkész, könnyen megközelíthet s egyenkint feloldozhat. Nem lehetetlen, hogy ilyenkor a katolikusok közé vegyült megkeresztelt jóhiszemű más vallásúak is a feloldozás kegyelmében részesülhetnek, ha erre lelkileg s bűnbánat által kellőleg fel vannak készülve.

Feloldozás telefon útján

A jelenlét szükségessége még egy érdekes s eléggé gyakorlati kérdés felvetésére nyújt alkalmat. Vajon elvégezhető-e a gyónás, illetőleg adható-e érvényes feloldozás telefon útján. Róma e kérdésre kitérőleg válaszolt, mert nem tartotta a feleletet időszerűnek. (1888) Amíg tehát hivatalos döntés nem történik, minden gyóntató saját véleményét s lelkiismeretét követheti s végső szükség esetén, de csakis ilyenkor, a telefon útján való feloldozást megkísérelheti. Mi azonban ennek érvényességét nem tartjuk valószínűnek. A telefon ugyanis nem szünteti meg a távolságot a gyónó s a feloldozó között. Mit sem változtat a dolgon, hogy egymást hallják, értik. Mert amit a pap, illetőleg gyónó hallanak, az nem egymás természetes hangja, hanem ennek gép által eszközölt mesterséges előállítása, ami őket közelebb legkevésbé sem hozza.

A feltételes feloldozás

Végül a feloldozásnak lehetőleg mindig feltétlennek kell lennie, fontos okokból azonban feltételesen is adható. Megtörténhetik ugyanis némely esetekben, ha a gyóntató megtagadja a feloldozást, a gyónó talán igazságtalanul nagy lelki kárt szenvedhetne, viszont, ha minden feltétel nélkül megadja a feloldozást, a szentséget a semmiség veszélyének s tiszteletlenségnek teszi ki. Ilyenkor nincs egyéb hátra, mint a feloldozás érvényét bizonyos feltételtől tenni függővé.

Így kell tennie a gyóntatónak:

1. ha kétsége van, vajon a gyónó őszinte-e, elégséges-e benne a bánat s erősfogadás, de emellett a feloldozás veszély nélkül el nem halasztható;

2. ha kétséges előtte, vajon van-e elég anyaga a feloldozásra, ami főleg fejletlen gyermekeknél, félhülyéknél s agylágyultaknál fordulhat elő;

3. ha a gyónó feloldozás előtt tovasiet s most már nem tudható bizton, vajon nincs-e túltávol ahhoz, hogy érvényesen feloldozható legyen;

4. ha kételkedni lehet, vajon az eszméletlen beteg képes-e szentséget elfogadni, avagy a feloldozandó él-e még vagy már meghalt.

Ily esetekben tehát a pap magában azt a szándékot ébreszti, „feloldozlak – feltéve, ha erre alkalmas, képes vagy, ha élsz stb. …”

Nagyon világos s a felhozott példák is mutatják, hogy a feloldozás érvényét csak már meglevő körülményektől lehet függővé tenni, de sohasem a jövő eshetőségeitől.

Így tilos és érvénytelen volna az a feloldozás, amelyet a lelkiatya ahhoz a feltételhez kötne, hogy a bűnös, kinek bánatában nincs oka kételkedni, jó feltételeit, ígéreteit tényleg beváltja-e?

A gyóntató ugyanabban a gyónásban, feltétel nélkül megismétli a feloldozást, valahányszor a gyónó a feloldozás után új, szükséges anyagot, melyet kifelejtett, pótlólag felemlít. Tehát a) ha új – még eddig érvényesen soha meg nem gyónt súlyos vétket vall; b) ha a már meggyónt bűnnek nemet változtató körülményét gyónja meg. Pl. aki ellen felemelte kezét, az szülője, akit bűnös módon megkívánt, az házas egyén volt; c) ha a meggyónt halálos bűnöknek tetemesen nagyobb számára emlékezik. Pl. a vasárnapi szentmisét nem egyszer, hanem háromszor mulasztotta el hanyagságból.

Ha a gyónó a feloldozás után csak bocsánatos bűnöket említ, újra feloldozható ugyan, de nem szükséges. Hiszen a bocsánatos bűnök meggyónása tetszésünkre van bízva s azok elengedését más úton-módon is megnyerhetjük.

Hogy pedig az ily megismételt feloldozások előtt újra kell-e bánatot s erősfogadást indítanunk, annak idején s helyén meg fogjuk említeni.

A bűnbocsánat

A penitenciatartásnak első s főcélja a bűnbocsánat. Mielőtt e szentség nagyszerű szerkezetét tovább s bővebben tanulmányoznók, kissé megállapodunk s a bűnbocsánatról, annak különböző feltételeiről s körülményeiről kissé részletesebben tárgyalunk, minthogy a következő fejezetek alaposabb megértése ezt feltétlenül szükségessé teszi.

Alapelvek

A bűnbocsánatra vonatkozólag a hit s az általa megvilágosított józan ész a következő alapelveket állítja fel:

1. Legelsőbb újra hangsúlyozzuk itt, mint a leglényegesebb igazságot, hogy a bűnbocsánat elnyerésére bűnbánatra van szükség. Nem mintha Isten mindenhatóságával ellenkeznék, hogy bánat nélkül is adjon bocsánatot, de ezt a gondviselés jelen rendjében sohasem teszi meg. És ez a józan ésszel is nagyon összhangzik. Az ember szabad akarattal fordul el Istentől, mikor vétkezik. Méltó és igazságos tehát, hogy ezt a sértést és jogtalanságot szabadon visszavonja, lehetőleg megsemmisítse, szóval megbánja s csakis így reméljen bocsánatot. Azért hangoztatja maga az Úr prófétája által: „Ha pedig az istentelen bűnbánatot tart minden bűneiről… élvén él és nem hal meg”. (Ez 18,21)

A tridenti szent zsinat is a hitújítók ellen nyíltan tanítja: „Minden időben a bűnök bocsánatára szükséges volt a bánatnak ez az indulata”. Mert Szent Ágoston bölcs s szép mondása szerint „aki tégedet nélküled teremtett, nem tesz igazzá nélküled, tudtodon kívül alkotott téged, de megigazulttá csak akkor tesz, ha ezt te is akarod”.

Soha senki sem számíthat tehát arra, hogy bár legkisebb bűne is bocsánatot nyer anélkül, hogy azt komolyan s igazán vissza nem vonta, meg nem bánta.

A gyónáshoz szükséges bűnbánat több érzelem eredője. A tridenti szent zsinat felsorolja ezeket az érzelmeket, midőn a megtérést elemezve azt tanítja, hogy az a következő lépcsőkön jut el céljához, a megigazuláshoz: hit, félelem, remény, (kezdő) szeretet, bűnbánat és erősfogadás, a gyónási szándékkal kapcsolatban.

Ezt azonban nem úgy kell értenünk, mintha a megtérőnek mindezeket kifejezetten s egyenkint fel kellene indítania. Midőn ugyanis igazán és őszintén bánkódunk bűneink felett s el vagyunk tökélve magunkat megjobbítani, akkor a többi felsorolt érzelmek is – jóllehet talán egybeolvadva – megvannak bennünk.

A bánatnak azonban a gyónásban kifejezetten meg kell lennie. Nem pótolhatja azt még a tökéletes szeretet sem. Ez ugyan a gyónás nélkül is megszerezheti a bűnbocsánatot, de arra magában véve még nem alkalmas, hogy a penitenciatartás szentségének anyaga legyen. Felette könnyű azonban a tökéletes szeretetből a benne rejlő bánatot kipattantani, amelynek azután bűnvallomásunkat kísérnie kell, hogy megkapjuk reájuk a szentségi feloldozást.

A gyónásban elégséges bánat indító oka bármely Istenre vonatkozó erény lehet s nem feltétlenül szükséges, hogy a vétket, mint az Isten ellen elkövetett igazságtalanságot, tehát a penitencia különös erényéből bánjuk meg. Jó és alkalmas tehát a bánat, ha azt az Isten iránti hála, engedelmesség, bizalom, avagy az ő szentsége, fensége s egyéb tökéletességei iránt érzett hódolat fakasztotta lelkünkben.

Megjegyezzük azonban, hogy az előzőkben elsősorban a halálos bűnök bocsánatát, tehát a szoros értelemben vett megtérést tartottuk szem előtt. A bocsánatos bűnök megbocsátásáról alább még külön kell szólnunk.

2. Egyik halálos bűn nem bocsátható meg a másik halálos bűn nélkül. Tehát vagy valamennyit elengedi Isten, vagy egyetlen egyet sem. Okát nem nehéz megmondanunk. A bűnbocsátást ugyanis a lelkünkbe áradó megszentelő kegyelem eszközli. Ámde a megszentelő kegyelem s a halálos bűn egy s ugyanazon lélekben csak úgy kizárják egymást, mint az élet s halál, világosság és sötétség.

3. A halálos bűnök megbocsáthatók a bocsánatos bűnök megbocsátása nélkül. A bocsánatos bűn ugyanis nem zárja ki Isten megszentelő kegyelmét s barátságát. Megeshetik tehát, hogy valaki súlyos bűneit komolyan bánja, azok bocsánatát s így a megszentelő malasztot megnyeri; de emellett bocsánatos bűneit nem bánja s így ezek tovább is terhelik lelkét.

Így tehát, aki csakis azért bánná bűneit, mert azokkal a poklot megérdemelte s a mennyországot elvesztette, az voltaképpen csupán halálos vétkeit vonta vissza, amelyek egyedül vonják ezt a büntetést magukra. A bocsánatos bűnökre azonban, amelyek ily következményekkel nem járnak, bánata nem terjedt ki s így ezek bocsánatát nem is nyeri el.

4. A bocsánatos bűnök bocsánatát nem kaphatjuk meg a halálos bűnök bocsánata nélkül.

Miként is bocsásson meg Isten kicsiny sérelmet, mikor még a nagy bűn folytán a lélekkel haragban van? De meg egyébként sem enged el Isten bocsánatos bűnt megfelelő elégtétel nélkül. Ilyet pedig csupán előtte kedves, kegyelemben levő lélektől fogad el.

5. Egyik bocsánatos bűn azonban megbocsátható másik bocsánatos bűn nélkül. Minthogy ugyanis egyik bocsánatos bűn sincs lényeges ellentétben Isten szeretetével s barátságával, nincs akadálya annak, hogy egyiket megbánjuk a másik nélkül s így Isten is a megbántat elengedje, anélkül, hogy a másikat is megbocsátaná. Viszont, aki valamennyit őszintén megbánja, mindnyájától egyszerre megszabadulhat, akár magának a bánatnak erejénél fogva, ha az a kellő tökéletességi fokot eléri, akár pedig a bűnbocsátásra rendelt szentség: a penitenciatartás felvétele által.

Az előadottakból nyomban néhány igen fontos gyakorlati következtetést vonhatunk le:

a) Valamennyi halálos bűnünket meg kell bánnunk és meg kell gyónnunk.

b) Érvénytelen az a gyónás, amelyből valamely halálos bűnt szándékosan kihagytunk.

c) A gyónás érvényét nem érinti, ha a bocsánatos bűnök egyik-másikát, vagy akár valamennyit a gyónásból szándékosan kihagyjuk, feltéve, hogy azért elégséges anyagot szolgáltattunk a feloldozásra, pl. egy már többször meggyónt bűn ismételt bevallása által.

A bocsánatos bűnök megbocsátása

Minthogy a bocsánatos bűn lényegesen különbözik a halálostól, azért annak elengedése is más feltételektől van függővé téve, mint aminőket az isteni bölcsesség és igazságosság a halálos vétkekre nézve megszabott.

A tridenti szent zsinat tanítja, hogy a bocsánatos bűnök elengedését nemcsak a gyónásban, hanem azonkívül is sok más eszközzel elnyerhetjük. Lássuk mindjárt ez utóbbi módját.

A gyónáson kívül

A „más eszközök” között elsősorban a mi egyéni cselekedeteinket említjük fel. Itt azonban eleve meg kell jegyeznünk, hogy mi a saját erőnkből a legcsekélyebb bűnt sem tudjuk levezekelni. A bűn eltörlése kizárólag az isteni malaszt munkája. Mi csupán előkészíthetjük lelkünket a kegyelem elfogadására. Ez az előkészület szükségképpen a bűnnek, az istensértésnek szabad akarattal történő visszavonása, vagyis a bánat.

A kinyilatkoztatás forrásai, ahol csak egyáltalán bűnről beszélnek, legyen az halálos avagy bocsánatos, kizárólag a penitencia feltétele mellett ígérnek annak bocsánatot.

Ennek a bánatnak azonban a gyónáson kívül nem kell éppen forma szerinti, kifejezett bánatnak lennie, hanem elégséges, ha a töredelem valamely egyéb jócselekedetünkben benn rejlik. Világos tehát, hogy nem akármily jócselekedetet értünk itt, hanem csak olyat, amely az elkövetett bocsánatos bűnöket valamiképp visszavonja, azokkal szöges ellentétben van.

Jócselekedete által egyben penitenciát tart pl. az, aki bűnei bocsánatáért imádkozik, aki ígéri Istennek, hogy életét megjobbítja, aki oly erényt gyakorol, amely elkövetett bocsánatos bűnével éppen ellentétes, mint mikor pl. a mértéktelenség bűne után valaki böjtöt tart, a hazugság után őszinte vallomást tesz stb., végül, aki egyenesen abból a szándékból tesz akármily jócselekedetet, hogy Istennek bűneiért eleget tegyen, őt engesztelje.

Egyéni cselekedetünkért kapjuk továbbá bocsánatos bűneink elengedését, ha tökéletlen vagy oly bánatot indítunk, amelynek indító oka ugyan Isten, de nem az ő önzetlen szeretete.

Hogy a tökéletes bánat a bocsánatos bűnök megbocsátására nem szükséges, abból világos, mert hiszen ez még a halálos bűnöket gyónáson kívül is eltörli.

De viszont akármily tökéletlen bánat sem lesz elég a bocsánatos bűnök gyónáson kívüli elengedésére. Mert ha a tökéletlen bánat legalsóbb foka is már megszerezné a bocsánatos bűn bocsánatát, akkor a gyónásnak semmi szerepe sem maradna a kis vétkek körül. Hiszen a bánat folytán valamennyi már a feloldozás előtt elnyerné a bocsánatot.

Kell tehát, hogy Isten valamivel többet kívánjon a gyónáson kívül a bocsánatos bűnök elengedéséhez, mint a gyónásban, hogy maradjon pótló erő, hatás a szentség számára is. Ez kétségkívül az Úr Jézus szándéka is, aki szentségei által lehető könnyűvé s biztossá akarja tenni a bűnbocsánatot.

Tehát csupán magasabb fokú, nemesebb tökéletlen bánat számíthat a gyónáson kívül is bocsánatra. Ilyet indít fel magában, aki azért bánkódik, mert Isten iránti engedelmesség és tisztelet ellen vétett, kisebbítette az ő külső dicsőségét s rászolgált arra, hogy Istennel való egyesülése haladékot szenvedjen a másvilágon.

Viszont akit csak alacsonyabb rendű indító okok, minők pl. a bűn természetfeletti rútsága, a purgatórium tüze s egyéb ideig tartó isteni büntetések ébresztenek bánatra, csupán a gyónásban, a feloldozás erejével, kapja meg bocsánatos bűneinek elengedését.

Végül a bocsánatos bűnök gyónáson kívüli bocsánatát a szentmise hallgatás s a szentelmények (pl. szenteltvíz használata, hamvazás stb.) által is megnyerhetjük, de csakis akkor, ha egyben bizonyos bánatot is felindítunk bűneink felett.

A gyónásban

A szentgyónásban, miként már említettük, kétségkívül kevesebb is elég a bocsánatos bűnök bocsánatára, mint azonkívül. Megállapítjuk azt a legcsekélyebbet, amivel a gyónásban az isteni jóság még beéri. A gyónónak tehát minden halálos bűnét vagy ha ilyen nincs, legalább egyik bocsánatos bűnét kifejezett tökéletlen bánattal meg kell bánnia s gyónnia. Ezenkívül nincsen egyébre szüksége, minthogy bocsánatos bűneihez a jelenben ne ragaszkodjék s a szentséget mint ezek orvosságát kívánja felvenni.

És amit a gyónásról mondottunk, azt kell általában véve állítanunk a többi szentségről is, amelyeket Isten egyenesen a bűnök bocsánatára rendelt. Ezek pedig a penitenciatartáson kívül a keresztség, utolsó kenet s az Oltáriszentség.

A különbség csak az, hogy e két utóbbi még a kifejezett tökéletlen bánatot sem követeli meg múlhatatlanul. Ezek ugyanis élők szentségei lévén, a megszentelő malasztot már feltételezik. E két szentség tehát törli azokat a bocsánatos bűnöket, melyek orvoslását általuk keressük s amelyekhez nem ragaszkodunk.

Ugyanezt tanítja némely egyháztudós a többi élők-szentségére: a bérmálás-, egyházi rend- és házasságra nézve is. Véleményük azonban bizonyosnak nem mondható.

A büntetés elengedése

A bűnt természetszerűleg büntetés követi. Az isteni, bölcs Törvényhozó ugyanis nem hagyhatta törvényeit megfelelő szankció, szentesítés nélkül. De az isteni jóság egyben módot is nyújtott, hogy megfelelő feltételek mellett ne csak a bűntől, hanem a büntetéstől is megszabaduljunk. Ez utóbbira nézve a következőket szükséges tudnunk.

Amíg valamely bűn meg nincs bocsátva, addig az érte járó büntetés elengedéséről sem lehet szó.

A halálos bűn megbocsátásával Isten egyben elengedi az örök büntetést is. A megszentelő malaszt ugyanis, amely lelkünkről a halálos bűnt letörli, jogot ad a mennyországra.

Ámde mikor Isten a halálos bűnnel a poklot elengedi, ezzel nem mondott le igazságossága minden követelményéről, hanem, mint az Egyház tudósai mondani szokták, az örök büntetést ideigtartóra változtatja át, amelyet a bűnösnek vagy itt a földön vagy a tisztító tűzben kell elszenvednie.

De még a bocsánatos bűn bocsánata sem vonja szükségképpen maga után minden ideiglenes büntetés elengedését.

Hogy mennyi büntetést mér ki Isten, illetőleg mennyit enged el, nemcsak a bűnök nagyságától, hanem bűnbánó felkészültségétől is függ. Lehet a bánatnak, szeretetnek oly nagy foka, amely Istent minden bűn s büntetésnek nyomban való elengedésére indítja. Ez azonban csak ritkán történik.

A büntetéstől való menekedésnek három módja van: a) az elégtétel ebben az életben, akár a gyóntató adja azt fel, akár mi magunk vállaljuk azt magunkra. Ez utóbbihoz számítjuk a vezeklés minden faját s nevezetesen a szentmise-áldozat bemutatását s buzgó hallgatását;

b) a büntetések leszenvedése a tisztítótűzben;

c) a szent búcsúk elnyerése, amelyek által Krisztus és a szentek érdemkincstárából pótoljuk és törlesztjük azt a büntetésadósságot, amellyel az isteni igazságosságnak tartozunk.

A penitenciatartás alanya

A régi keresztény művészet a gyóntatószékeket ötlevelű rózsagallyal díszítette. Találó jelképe ez a penitenciatartás szentségének. Az öt levél jelenti a penitenciatartás öt részét: ti. a bánatot s ami ebből forrásozik az erősfogadást; a gyónást s az azt megelőző lelkiismeretvizsgálatot, végül az elégtételt. A felsorolás rendjében a részek fontosságára voltunk tekintettel. Maga a rózsa pedig gyönyörű emlékeztető ennek a szentségnek egynémely tulajdonságára. A rózsa ugyanis régi időktől fogva a titoktartás jelképe. Deákos műveltségű emberektől még ma is nem ritkán halljuk a kifejezést: „sub rosa” vagyis a rózsa jelvénye alatt, tehát a szigorú hallgatás feltétele mellett közlöm ezt vagy azt. Végül a rózsa szépségével, illatával mindenkor s mindenütt az örömet, boldogságot s diadalt is jelentette. És íme ez is nem utolsó sorban a penitenciatartás méltó felvételének hatása, gyümölcse.

Ezúttal a penitenciatartás alanyáról szólván azokat a kellékeket ismertetjük meg, amelyek a megkeresztelt embert alkalmassá teszik, hogy ezt a szentséget érvényesen s méltóan fogadja. Három, illetőleg járulékaikkal együtt öt ilyen van, ti. a bánat, erősfogadás, gyónás, lelkiismeretvizsgálás és az elégtétel.

A gyónási titoktartásról, vagyis az úgynevezett gyónási pecsétről majd ott szólunk, ahol e szentség kiszolgáltatóját tárgyaljuk.

A bánat

A bánat a tridenti szent zsinat meghatározása szerint: szomorúság az elkövetett bűn felett, annak elítélése és erős elhatározás többé nem vétkezni.

Az igaz s őszinte bánatban mind e háromnak a szomorúságnak, a bűn elítélésének s javítási szándéknak meg kell lennie s tényleg meg is van anélkül, hogy erre külön gondolnánk. Kétféle bánat van: tökéletes és tökéletlen. Rendkívül fontos ez a megkülönböztetés. Szólunk tehát egyenkint mind a kettőről.

A tökéletes bánat

A tökéletes bánat szomorúság a bűn felett, minthogy ez a mindenekfelett szeretett Istennek megbántása. Magába zárja tehát a tökéletes szeretetet s szinte egy vele. Azért nevezi a tridenti szent zsinat a tökéletes bánatot „a szeretet által tökéletesnek”. Az indító oknak tehát a tökéletes, önzetlen istenszeretetnek kell lennie. Mit sem változtat azonban a dolgon, vajon Istenben minden tökéletesség összegét, óceánját szeretjük-e s ez indít-e a bűnbánatra, avagy egyes tulajdonságai, pl. szépsége, jósága stb. ébresztik-e bennünk a szeretetet, illetőleg bánatot. Hiszen, „ami Istenben van, az maga az Isten” s csupán a teremtett, korlátolt értelem különböztet meg benne tulajdonságokat. Főleg Istennek nagy művei, pl. a megtestesülés, megváltás, Krisztus szenvedése, szíve, Oltáriszentsége felette alkalmasak arra, hogy a rajtuk keresztül felénk sugárzó végtelen nagylelkűség, könyörület s kegyesség szeretetlángokra gyullasszanak s bánatkönnyeket fakasszanak.

A tökéletes bánat hatása

A tökéletes bánat, mint amely tökéletes szeretetből[7] fakad s attól elválaszthatatlan, gyónás nélkül is bűntörlő.

A kinyilatkoztatás ezt világosan tanítja: A Szentírás ugyanis a szeretetet mint olyat állítja elénk, mint amely a bűnt eltávolítja s Istent szívünkbe vonzza: „Megbocsáttatnak neki sok bűnei – mondja Jézus a lábainál vezeklő Magdolnának – mert igen szeretett”. (Lk 7,47) „Ha ki engem szeret – jelenti ki máskor az Úr – Atyám is szereti őt és hozzája megyünk és lakóhelyet szerzünk nála.” (Jn 14,23)

Az Ószövetségben, midőn ez volt a bűnbeesettekre nézve a megigazulásnak egyetlen eszköze, hirdeti az Úr prófétája által: „Az istentelennek istentelensége nem árt neki, amely nap megtér istentelenségéből.” (Ez 33,12) Ámde, hogyan térjen meg? Megmondotta már a törvény: „Mikor … keresni fogod a te Uradat Istenedet, megtalálod őt, ha teljes szívedből keresed és lelkednek teljes keserűségéből”. (MTörv 4,29)

A tridenti szent zsinat a tökéletes bánat bűntörlő erejét szintén nyíltan hirdeti.

A szeretet tehát, amely a bánatot is tökéletessé teszi, bizonyos értelemben hatalmasabb minden szentségnél s ellenállhatatlan erővel hat Isten szívére. Pótolja a felnőtteknél a keresztséget, pótolja a gyónást, ha ezeket felvenni nem lehet. A szeretet értékelés és hév dolgában oly magas fokú lehet, hogy mindenki számára, minden egyéb eszköz nélkül is, nyomban megnyithatja az eget. Magától értetődik, hogy a tökéletes szeretet s így az általa éltetett bánat mindig magában zárja a vágyat a gyónás után, még akkor is, ha ez öntudatunkban kifejezetten nem jelentkezik. A szeretet ugyanis összeforraszt annak az isteni Törvényhozónak legszentebb akaratával, aki elrendelte, hogy mindenki, aki a keresztség után halálos bűnbe esett, magát az Egyház kulcshatalmának alávesse s csakis ettől függően kapjon bocsánatot. A tökéletes bánat tehát nyomban letörli a halálos bűnt, de fennmarad a kötelezettség, hogy azt mégis a legközelebbi gyónásunkban bevalljuk. Aki pedig utóbb – szándékát visszavonva – ezt megtenni nem akarná, újabb halálos bűnt követne el. És ha ily lelki állapotban meg találna halni, elkárhoznék. Nem ugyan a halálos bűn miatt, amelyet a tökéletes bánat eltörölt, hanem azért, mert el volt tökélve megszegni azt a súlyosan kötelező törvényt, mely minden halálos bűn meggyónását rendeli.

A tökéletes bánat szükségessége

Bár a tökéletes bánat a legkitűnőbben felkészíti a lelket a szentségi feloldozásra, de a gyónásban soha, még halálos veszély idején sem szükséges. Jézus Krisztus ugyanis, hogy az üdvözülést megkönnyítse, úgy rendelte, hogy a penitenciatartás szentségében a tökéletlen bánat is elegendő legyen a bocsánatra, megigazulásra.

Ámde, ha valaki súlyos bűn állapotában halálos veszedelemben forog s feloldozást nem kaphat, akkor számára a tökéletes bánat az üdvösség egyetlen, utolsó mentődeszkája.

Ilyen esetben tehát a tökéletes bánat felindítása a természeti s a kinyilatkoztatott isteni törvény értelmében múlhatatlanul kötelező.

És ha felebarátunk, legyen az hozzánktartozó vagy idegen, barát vagy ellenség, katolikus vagy másvallású, ugyancsak életveszélyben van, első s legfőbb gondunk legyen neki ezt a mentődeszkát odadobni, vagyis vele a tökéletes bánatot felindíttatni. Ez a felebaráti szeretet törvényének legelemibb s legégetőbb fontosságú követelménye. Egy-egy megmentett lélek örök hálája lehet ezért jutalmunk. A tökéletes bánat indulatja egyébként, nincs valamely imaformához vagy időtartamhoz kötve. A szeretet s a bánat Isten kegyelmével lelkünkből egyetlen pillanat alatt kipattanhat. Elég hozzá egy igazán átérzett fohász: „Istenem végtelen jóságodért mindenek felett szeretlek s azért bánom bűneimet”. Ha azonban idő van hozzá, biztonság okáért jobb az istenszeretet indulatát s a bánatot hosszasabban s ismételten ébresztgetni magunk, illetőleg felebarátunk lelkében.

A tudós Franzelin bíboros, kit XIII. Leó pápa a XIX. század legnagyobb teológusának nevezett, gyakran emlegette: Ha mint szónok országokat járhatnék be, semmiről sem beszélnék gyakrabban, mint a tökéletes bánatról. És méltán. Gondoljunk csak arra a rengeteg sok veszélyre, amely éppen a modern ember életét szüntelen fenyegeti, a napirenden levő vasúti, hajó, repülő s egyéb közlekedési eszközök s bűntények által hirtelen felidézett katasztrófákra, melyekről az újságok írnak, vagy főleg a fővárosi ember szemeláttára lejátszódnak. Magában a szerencsétlenségben is mily szerencsések azok az áldozatok, kiknek tudatában szüntelen él a tökéletes bánat gondolata, kik azt naponkint többször, de legalább esténkint lefekvés előtt felindítani szokták. Az ilyenek bizonnyal tudják, mit kell a végveszélyben tenniük. Sebtében tökéletes bánatot indítanak.

Driesch kirchoveni plébános ezt írja magáról: „Egyszer nagy, borzasztó halálveszélyben voltam. Az egész csupán 8–10 másodpercig tartott, körülbelül, amíg egy Miatyánkot félig el lehet mondani. De e rövidke idő alatt nagyon is sokat gondolkodhattam és tényleg gondolkodtam is. Villámcsapásként végigcikázott lelkem előtt egész lefolyt életem és mindaz, ami halálom után rám következik. Az egész néhány pillanat alatt! A veszedelem nem halállal, hanem életem megmentésével végződött, miért ezúttal is legyen örök hála a jó Istennek. De első gondolatom abban a rettentő pillanatban szívem mélyéből fakadt segélykiáltás volt Istenhez, a tökéletes bánat kegyelméért. 1886. július 20-án történt ez velem s ettől fogva kezdtem igazán becsülni és szeretni azt az aranykulcsot; ettől fogva igyekeztem a tökéletes bánat ismeretét és nagyrabecsülését tőlem telhetőleg terjeszteni”. Driesch könyvecskét is írt a tökéletes bánatról, amely német eredetijében 280 ezer példányban forog közkézen, számtalan nyelvre lefordították, angolban 14, magyarban 4 kiadást ért.[8] Lehmkuhl Ágoston S. J., a világhírű moralista azt állította róla: ez a művecske … egész kötetekkel felér.

1881. december 8-án a bécsi Ring-Színház égése alkalmával körülbelül 400 ember vesztette életét. Mintegy negyven tagból álló kis csoport, köztük zsidók is, egyik folyosóba szorult s a sűrű füstben tapogatódzott kijárás után. A gyorsan előretörő tűzlángok már nyomukban vannak. Volt köztük egy 12 éves leányka, ki csak az imént került ki az iskolából és nem feledte még el, amit a hitoktató a tökéletes bánatról tanított s növendékeinek szívére kötött. Ez látva a végveszélyt, csengő hangon felszólítja a jelenlevőket: Indítsuk fel a tökéletes bánatot! És nyomban elő is imádkozza annak imaformáját. Sőt egyesek kérésére meg is ismételte azt. Mily nagyszerű lélekjelenlét, minő apostoli gondolat! Szerencsére, az utolsó pillanatokban ugyancsak a nevezett leányka testileg is életmentője lett a halálfélelemben reszkető kis társaságnak. Kilincsre bukkant, amely balkonra vezetett, ahonnan az alattuk kifeszített mentőhálókba ugrálva egytől-egyig megmenekedtek.

Azonban a tökéletes bánat felindításával nem szabad várnunk a halálveszélyig. Már csak a begyakorlás miatt is indítsuk azt fel naponkint többször is. És mint a csergedező forrás a völgy ölén, olyan lesz ez a bűnbánatos hangulat lelkünk mélyén. Dús lelkitenyészetet s pazarszép erényvirágokat fog maga körül fakasztani. De főleg este, mielőtt lehajtjuk fejünket az álomra, amely a halálnak nemcsak hű képe, hanem nem ritkán bevezetése, készítsük fel a tökéletes bánattal lelkünket minden eshetőségre.

Ferenc Ferdinánd trónörökös, kinek gyalázatos merénylet folytán bekövetkezett halála megadta a lökést a rettentő világháborúra, 1914-ben, utolsó húsvétjét fennkölt lelkületű hitvesével, született Chotek Zsófia grófnővel Miramareban ünneplé. Itt történt, hogy egyik este a környezetében tartózkodó lelkiatya így szólott a főherceghez: „Fenség! megtaláltam a legjobb módját az esti imának”. „Nos, miben áll az?” – kérdi a trónörökös. „Három pont – válaszol a lelkész:

1. Meg kell bánnunk igazi bensőséggel életünk minden vétkét.

2. Isten szeretetéért nagylelkűen meg kell bocsátanunk minden ellenségünknek.

3. Végül adjuk át magunkat tökéletesen az isteni gondviselésnek e szavakkal: Uram, kész vagyok meghalni, amikor te akarod, ahol te akarod s ahogyan te akarod.”

A kitűnő, vallásos szellemű Ferenc Ferdinánd nyomban elővette jegyzőkönyvét s a három pontot felírta. És ettől fogva a családjával közösen végzett esti ima alkalmával mindig különös figyelmet fordított e három pontra.

Vannak körülmények, amelyek a tökéletes bánat felindítását kötelességgé tehetik. Ilyen esetek:

1. Ha súlyos bűnbe esett papnak miséznie kell s nincs közelben pap, aki meggyóntathatná.

2. Ha súlyos bűnbe esett papnak a szentségeket kell ünnepélyesen kiszolgáltatnia.

3. Ha súlyos bűnbe esett egyén az élők szentségeit akarja felvenni, pl. házasságkötés előtt áll s előzőleg nem gyónhat, avagy bizonyos okból nem akar meggyónni. Ilyeneknél a gyónást pótolhatja a tökéletes bánat. Kivételt alkot az Oltáriszentség, amelyhez, aki súlyos bűnbe bukott, csupán jól végzett szentgyónás után járulhat, ha csak valamely ritka kényszerhelyzet ez alól fel nem menti.[9] Ez esetben neki is a tökéletes bánat nyújt menedéket.

A tökéletlen bánat

Tökéletlennek azt a bánatot nevezzük, amelyet nem a tökéletes istenszeretet, hanem valamely más, ennél alacsonyabb, de azért Istenre vonatkozó indító ok ébreszt bennünk.

A tridenti szent zsinat három ily indító okot jelöl meg: a bűn rútságát, a pokolnak és az egyéb isteni büntetéseknek félelmét. Lássuk ezeket egyenkint.

A rútság alatt nem azt az esztétikai csúnyaságot értjük, amely tényleg minden vétekben, rendetlenben, díszharmóniában fellelhető, hanem azt a természetfeletti rútságot, amelyet Istentől, a legfőbb jótól, széptől stb. való eltérés jelent és előidéz.

A halálos bűn engedetlenség, hálátlanság, megvetés Istennel szemben, kiűzi a megszentelő malasztot s vele lelkünk mennyei szépségét, bizonyos értelemben az ördög képére formál s az ő rabszolgájává tesz. Mindez kétségkívül rút s utálatos dolog s hathatós ok a bűnbánatra.

A pokol összes érdemeink kárbavesztét, Istentől, a boldogság forrásától való örökös távollétet, az ő családjától, az üdvözültektől való végleges száműzetést s minden képzeletet felülmúló érzéki büntetéseket jelent. Valóban alkalmas, hogy még a sziklakemény szívet is bánatra lágyítsa.

Az ideigvaló büntetéseket sem elegendő csupán úgy felfognunk, mint a bűn természetes rossz következményeit, hanem mint az isteni igazságosságtól méltán reánk mért fenyítéket.

Az a szomorúság tehát, amelyet a bűnnek tisztán fizikai vagy társadalmi következményei, mint pl. az egészségnek, jó hírnévnek, szabadságnak stb. elvesztése ébresztenek, még nem jelentenek tökéletlen bánatot, amelyről jelenleg tárgyalunk.

A tökéletlen bánat hatása

Tökéletlen bánat már mintegy útban van Istenhez, de még nem érte el őt, kivel csak a szeretet egyesít. Ezt a hézagot, hiányt hidalja át az isteni jóság a szentségek, nevezetesen a feloldozás által. A tökéletlen bánat tehát egymagában véve nem szerzi meg a súlyos bűn bocsánatát s így nem menti meg lelkünket; de igenis felkészíti azt, hogy Isten megszentelő malasztját a feloldozás által beléje öntse s igazzá, szentté tegye.

Azért szokták mondani, hogy a feloldozás, a szentség, a tökéletlenül bánkódóból tökéletesen bánkódót csinál, ami egyebet nem jelent, mint azt, hogy a szentség a tökéletlen bánattal együtt ugyanazt eredményezi, amit a tökéletes bánat egymagában is eszközöl, ti. a megigazulást.

Midőn a tridenti szent zsinat azt állítja, hogy a tökéletlen bánat a szentséggel (keresztséggel, penitenciatartással) kapcsolatban megszerzi a megigazulást, egyben tanítja, hogy minden megtérésben szerepe van azért a szeretetnek is. A végtelen szeretet mágnese hogyan is vonzaná különben magához azt a lelket? Ámde itt nem a tökéletes szeretetre kell gondolnunk, hanem arra a kezdetlegesre, amely minden bűnbánatot szükségképpen kísér. Bárki ugyanis, aki Istennel komolyan kibékülni kíván, egyben reményli tőle a bocsánatot s ezentúl teljesíteni szándékszik az ő szent akaratát. Mindez azonban lehetetlen valamelyes istenszeretet nélkül. Minthogy a tökéletlen bánat egymagában elégtelen, azért egyesekre nézve a gyónás, a feloldozás az üdvösség egyetlen mentőeszköze lehet. A gyónás utáni vágy magában még nem jelenti, hogy az illetőkben a bűntörlő tökéletes bánat felébredt. Másrészt a hirtelen életveszély éppen nem alkalmas idő, hogy főképp az ebben gyakorlatlan emberek magukban tökéletes istenszeretetet s bánatot indítsanak.

Innen van az eleven hitű katolikusoknak buzgólkodása, hogy a veszélyben forgókhoz nyomban papot hívjanak; innen az apostoli szellemű papok szent erőlködése, hogy feloldozásban részesítsék azokat, kik enélkül talán kárhozatba hullanának.

1901-ben Padernborn közelében szörnyű vasúti szerencsétlenség történt. A gyorsvonat sűrű ködben az előtte veszteglő zsúfolva telt személyvonatba futott. A lokomotív a személyvonat utolsó kocsijának tetejére hágott, azt összenyomta s egyben kigyújtotta. Egy ferencrendi szerzetes, ki a halált éppen csak kikerülte, nyomban a romok közé csúszott, a végveszélyben sínylődőket s haldoklókat figyelmeztette egy pap jelenlétére, ki nekik kész feloldozást adni. Röviden felindította velük a bánatot s megadta nekik a bűnbocsánatot. Mire nyomban az oltáshoz s életmentéshez látott. Nevét azonban nem akarta elárulni, bármennyire unszolták is erre az útitársak.

A gyónáshoz szükséges bánatnak tulajdonságai

Úgy a tökéletes, mint a tökéletlen bánatnak négy tulajdonsággal kell bírnia, hogy a lelket Isten kegyelmére, illetőleg a feloldozás méltó s érvényes elfogadására felkészítse.

Először is a bánatnak valóságosnak kell lennie.

Nem elég tehát a bánat imaszövegének elolvasása vagy elmondása; nem elég az elképzelt vagy megkívánt bánat. De még az a bánat sem alkalmas a szentségi feloldozás elnyerésére, amely más indulatban, pl. a szeretetben rejlik. A bűn természetes rossz következményei feletti sajnálkozás sem üti meg azt a mértéket, amelyre Isten bocsánattal felel.

A bánatnak tehát komoly fájdalomnak kell lennie a bűn felett, amely Istent sérti.

Ez azonban ne hozza zavarba azokat a gyengéd lelkületű egyéneket, kik nem ritkán minden igyekezetük s jóakaratuk mellett a bánat hiányáról panaszkodnak.

Az ilyenek jegyezzék meg jól, hogy a bánat lényege nem az érzésben, hanem az értelemben s akaratban van. Nagyon meg lehet tehát a bánat anélkül, hogy magát meghatottságban, könnyekben árulná el. Sok függ e tekintetben a vérmérséklettől s idegzettől is. Vannak, akik könnyen sírnak, de könnyeiken keresztül a bűnre mosolyognak. Mások ismét száraz szemmel, sőt száraz szívvel erőteljesen szakítanak a bűnös múlttal s Istenhez térnek. Aki tehát igazán el akar fordulni legalább is minden súlyos bűntől s kész ezentúl teljesíteni fontos keresztény kötelességeit, bátran hiheti magáról, hogy megvan a kellő bánata s nyugodtan kérheti a feloldozást. Ezzel azonban távolról sem akarjuk tagadni, hogy a Péterek s Magdolnák könnyei nem az őszinte komoly bánat jelei szoktak lenni. Boldogok, kiket Isten ily érzelmes bánattal ajándékoz meg, kik Dáviddal, a koronás prófétával, elmondhatják: „Elfáradtam fohászkodásomban, megöntözöm minden éjjel ágyamat, megáztatom fekvőhelyemet könnyhullatásaimmal”. (Zsolt 6,7.8) Mert mint Szent Jeromos szépen mondja: „A bűnbánók könnyei a leghatalmasabban beszélnek. A töredelem, imái megindítják ugyan, a bánatkönnyek azonban kényszerítik Istent a bocsánatra”.

Megható szép legendát beszélnek el erre a régi történetek. Móric császár idejében kegyetlen s merész rabló pusztítá Görögország északi részét. Egész sereg katonaság hasztalan üldözte. Végre kézrekerült. Pár napra rá súlyosan megbetegedett s meg is halt. Kimúlása előtt azonban Isten különös csodája folytán lelkileg egészen megváltozott. Folytonosan sírdogált bánatában, miközben így fohászkodott: „Uram, amint megkegyelmeztél a rablónak a keresztfán, kegyelmezz nekem is, fogadd könnyeimet, amelyekkel a halállal küszködve bűneimet siratom”. Lelke elköltözött – Istennel kibékülve. Ugyanokkor egy szentéletű embernek álomban látomása volt. Úgy látja, hogy a haldokló megtért rabló mellett áll. A gonosz szellemek nagy sokasága veszi körül a halálos ágyat, vaskos könyveket tartva, amelyekben a haldokló bűnei voltak feljegyezve. Két angyal is megjelent, kik nagy mérleget hoztak elő. Az ördögök rádobálták egyik serpenyőjére súlyos köteteiket. Az angyalok aggódva tekintenek körül keresgélve valami jócselekedetet a haldokló életében, amelyet a mérleg másik serpenyőjébe dobhatnának a gonosztettek ellensúlyozására. De sajnos! ilyet nem találtak. Az egyiknek erre mentő gondolata támad. Kiveszi a haldokló bűnös kezéből könnytől ázott zsebkendőjét, a mérleg üres serpenyőjébe ejti. És íme, ez rögtön süllyedni kezdett. Nehezebbnek bizonyult az egyetlen könnyes kendő a bűnök egész tömegénél. „Éljen Isten végtelen irgalma – kiáltanak erre az angyalok diadalmasan – ez a lélek megtisztult bánatkönnyeiben.” Mert valóban „áldozat Istennek a kesergő lélek”.

A bánatnak azután természetfelettinek kell lennie és pedig úgy eredetét, mint indító okát tekintve. Ugyanis minden üdvös cselekedetre s így a bánatra is az első lökést szükségképpen Isten segítő kegyelme adja meg.[10] Hogy pedig az indító okoknak is Istenre kell valamiképpen vonatkozniuk s így természetfelettieknek kell lenniük, már többször emlegettük.

Börtönben ül a rab. Dühösen rázza láncait, átkozza bíráit. Bánja gonosztettét, mert őt ily nyomorúságos helyzetbe juttatta; siratja elvesztett szabadságát.

Betegágyon sínylődik az ifjú, akit erkölcstelen, kicsapongó élete megfosztott egészségétől s a boldog családi élet lehetőségétől. Keservesen bánkódik, mert nem élvezheti többé az életet.

Fiatal leány kétségbeesésében az öngyilkosság gondolatával foglalkozik, mert könnyelmű ballépése kitudódott s most a társadalom őt kitagadja. Majdnem beleőrül szégyenébe, bánatába. Ámde mit ér mindezeknek bánata? Vajon méltókká s alkalmasokká teszi-e őket a szentségi feloldozásra, a bocsánatra?

Távolról sem. És ugyan miért? Mert mind a három esetben a bánat csupán természetes indító okokra támaszkodik. A felsoroltak voltaképpen nem a bűnt bánják, hanem csupán annak természetes rossz következményei felett keseregnek. Ha azonban az a gonosztevő azért bánná bűnét, mert ezt Isten a pokol örök börtönével fenyegeti; ha az ifjú sajnálná kicsapongó életét, mert ez őt a mennyország végnélküli élvezetétől fosztotta meg; ha a fiatal leány azért siránkoznék, mert mennyei jegyese, Jézus Krisztus előtt vallott szégyent s beszennyezett szívével már neki nem tetszik, akkor mind a háromnak bánata természetfeletti volna és Istent arra indítaná, hogy nekik a szentgyónásban mindent megbocsásson.

A bánatnak továbbá egyetemesnek, azaz minden – legalább is súlyos – bűnre kiterjedőnek kell lennie. Kifejezetten egyetemes a bánata annak, aki minden bűnét sorra veszi, s azokat külön-külön megbánja. Dicséretes dolog, de nem szükséges. Elegendő, ha a bánat valamennyi (súlyos) vétekre kiterjed, anélkül, hogy azokat egyenkint megkülönböztetnék emlékezetünkben. Ez ismét kétféleképpen történhetik. Elismerhetjük magunkat – minden részletezés nélkül – súlyosan vétkeseknek s bánkódhatunk, hogy mi Istent sokszor s nagyon megbántottuk. És ez a leggyakoribb eset. De megtehetjük azt is, hogy kifejezetten csak az egyik halálos bűnre gondolunk, de azt olyan indító okból bánjuk, mely természeténél fogva minden súlyos bűnre kiterjedő. Aki ugyanis ilyen indító okból bánkódik, mint pl. a pokol, a mennyország elvesztése, az legalább is burkoltan, minden súlyos bűnt visszavon, elutasít magától.

Szent Sebestyén megígéri a még pogány Chromacius római helytartónak, hogy Isten erejével meggyógyítja súlyos köszvényéből, ha minden bálványát szétrombolja. A helytartó mindent megígért s csakugyan szolgái által kihányatta házából a pogány istenségeket. De baja cseppet sem javult. Sebestyén csodálkozik, de egyben sejti is a gyógyulás elmaradásának okát. „Valld be Chromacius őszintén – szól a helytartóhoz – valamennyi bálványodon túladtál-e?” „Igen! – feleli amaz zavarodottan – valamennyin, egyetlen egy kicsi bálványkát kivéve, amelyet őseim iránti kegyeletből megkíméltem.” „Csak elő vele – mondja erre a keresztény hős – mert míg az utolsó becézett bálvány nincs feláldozva, gyógyulásról szó sem lehet.” És Sebestyénnek, miként az események is igazolták, teljesen igaza volt. Chromacius ugyan meggyógyult, de csak miután lemondott rejtegetett, utolsó bálványáról is.

Igen sokan vannak, kik Istennel szívesen kibékülnének, sőt nagyot s sokat volnának hajlandók érte tenni, hacsak egyetlen bálványukat nem követelné, valamely szenvedélyükkel szemben elnéző volna. Egyezkedni szeretnének Istennel. Ígérnek neki fűt s fát, de elvárják, hogy egyben-másban hunyjon szemet. „Meg ne csalatkozzatok – mond az apostol. – Az Istent nem lehet elámítani.” (Gal 6,7)

Végül a bánatnak mindenekfelettinek kell lennie, ha nem is az érzésben, de értéklésben, az értelemben s akaratban. Aki aranypénzét s fillérjét elvesztette, a józan ész törvénye szerint jobban sajnálja az aranyát, mint a fillérjét. Hasonlóképpen, aki súlyos bűnével Istent, a teremtőt, minden javak összegét s forrását elvesztette, ezt jobban kell bánnia, mintha az összes teremtett világnak kárát vallaná. Viszont ebből kifolyólag soha, még csak megfontolás tárgyává sem szabad tenni, hogy Istent, akár az egész világ kincséért, boldogságáért elhagyjuk-e? A józan ész s a hit e pontban megtilt és kizár minden ingadozást. Isten oly végtelenül nagy érték, hogy vele semmiféle teremtett jó komolyan össze sem hasonlítható. Ennek az elemi igazságnak megfontolása feltárja a gondolkodó értelem előtt minden súlyos bűnben rejlő óriási esztelenséget, balgatagságot.

Szép volna, ha annak a helyes értéklésnek, amellyel Istent minden elé helyezzük s az ő megbántását mindennél nagyobb rossznak minősítjük, érzelmünk foka is megfelelne. Méltó volna, hogy Isten elvesztése felett élénkebb fájdalmat éreznénk, mint aminőt bármely más szerencsétlenség bennünk felidézhet. Azonban, sajnos, az érzés nem áll korlátlan hatalmunkban, de nem is lényeges a dologban. Jobban tudnók ugyan siratni édesanyánk elhunytát, mint halálos vétkünket, de ebből nem következik, hogy szülőnket jobban szeretjük, mint Teremtőnket. Minden elérzékenyülésünk ellenére is, melyet anyánk ravatala mellett érzünk, készek lehetünk Istenért mindenről, még édesanyánkról is lemondani s bármit inkább elszenvedni, semhogy az ő szent akaratától hajszálnyira is eltérjünk. És ez a fődolog.

Jóllehet bánatunknak mindenekfelettinek kell lennie, de oktalanság volna, ha erről mindenféle összehasonlítgatások által meg akarnál bizonyosodni. Pl. „Kész volnék-e inkább a tűzbe ugrani, a vértanúknak ezt vagy azt a kínzatását elszenvedni, mint halálosan véteni?” Helytelen ez az összehasonlítás azért, mert könnyen veszélyes kísértésekbe ejthet. Mert abba a gondolatba, hogy Istent bármely körülmények között elhagyjuk, beleegyeznünk semmi áron sem szabad. Másrészt azonban nem érezzük magunkban az erőt az elképzelt megpróbáltatásban helyt állani. Mi ugyanis számításon kívül hagyjuk azokat a segítő kegyelmeket, melyek jelenleg ugyan hiányzanak, de Isten végtelen jóvoltából a kellő időben mindig rendelkezésünkre állanak. Isten segítségével pedig mindenre és pedig aránylag könnyen képesek vagyunk. Azért az effajta kísértések elől, melyeket a képzelet vagy a gonosz lélek támaszt, egyszerűen térjünk ki. Ne válasszunk semmit, hanem mondjuk magunkban: Én vétkezni nem akarok s bizalommal reménylem is, hogy Isten kegyelmével hű maradok elhatározásomhoz.

–  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –  –

Ha a bánatban a felsorolt négy tulajdonság megvan, akkor felkészíti a lelket a megszentelő malaszt, illetőleg a szent feloldozás elfogadására. Nem lényeges azonban a bánatban sem a hév, sem az időtartam. Elég egyetlen pillanat, hogy a bánat tényleg meglegyen s kifejtse hatását, betöltse hivatását. Nehogy azonban csalódásnak essünk áldozatul, a minden egyébnél fontosabb bánat felindítására a lehető legnagyobb gondot s megfelelő időt kell fordítanunk. Fontolgassuk evégből huzamosabban az okokat, amelyek a tökéletlen, illetőleg tökéletes bánat indítására legalkalmasabbak s főleg reánk leginkább hatnak. Rendesen három stációt kell azért lélekben megjárnunk. Az első a pokol, a második a mennyország s a harmadik a Golgota.

Ezt a módszert használta Borromei Szent Károly Milánó bíboros érseke is, midőn a gyónásra készült. Előzőleg azonban nem ritkán három álló órán térdein könyörgött Istenhez az igazi, őszinte bánat kegyelméért.

Néhány gyakorlati kérdés

Mikor kell a gyónónak a bánatot felindítania?

Feltétlenül elkésett az, aki csak a feloldozás szavainak elhangzása után indított bánatot. Ha ugyanis a feloldozás a szívben bánatot nem talál, hiába hangzik el, s a szentség megsemmisült. Szentségtörés bűnében volna vétkes az a gyónó, akinek öntudatos hanyagságából ez megtörténnék. Nem okvetlen szükséges azonban, hogy a bánat magát a gyónást is megelőzze. Ha tehát a gyónó a vallomás megtevése után – talán csak a gyóntató buzdító szavára – indulna őszinte bánatra, még mindig érvényesen fogadhatná a feloldozást.

Ki nem látja be azonban, hogy mennyire veszedelmes dolog a bánat felindítását az utolsó pillanatokra halasztani. Egy kis elfogultság, zavar, minő bajt okozhat! A bánattal s erősfogadással tehát már rendben kell lennünk, mielőtt a gyóntatószékhez lépünk.

Minthogy pedig a bánatnak a feloldozás pillanatában feltétlenül meg kell szívünkben lennie, azért attól is óvakodnunk kell, nehogy a bánatindítás és gyónás között túl nagy hézag legyen; napok, sőt hetek teljenek el. Hogy meddig marad meg az egyszer felindított bánat lelkünkben, nehéz megmondani. Komoly, nagyobb megtéréseknél, főleg ha a bűnös időközben a gyónásra készülget, lelkiismeretét vizsgálja, prédikációkat hallgat, lelkigyakorlatok végzésére utazik stb. a bánat napokon át eleven s hatékony maradhat a lélekben.

Kétségesebb a dolog az oly gyónásoknál, amelyeket nem megtérés okáért, hanem pusztán ájtatosságból végezünk, ahogy ezt a gyakori gyónók tenni szokták. De még ily esetben is az egyszer felindított s vissza nem vont bánat néhány óráig biztosan eltart s készenlétben tartja lelkünket a feloldozásra. Aki tehát reggel elkészült a szentgyónásra, aznap este bátran meggyónhatik anélkül, hogy újabban bánatot indítana. Ámde a gyónás szempontjából hatékonyságát vesztheti a bánat, melyet újabb bűnnel visszavontunk.

A halálos bűn érvénytelenné tesz minden előző bánatot. A bocsánatos bűn azonban nem semmisíti meg a halálos bűnök felett indított bánat érvényét. Sőt a bocsánatos bűnnel valamennyi bocsánatos vétkünk feletti bánatot sem vonjuk vissza, hanem csupán annak az egynek megbánása lesz érvénytelen, amely az újabban elkövetettel egynemű. Így pl. aki hazudik, annak csupán a hazugság feletti bánata vált érvénytelenné, de továbbra is kiterjed egyéb bocsánatos bűneire, minők a torkosság, avagy Isten nevének hiábavétele stb.

Gyónási szándékból kell-e a bánatot felindítanunk?

A tridenti szent zsinat részletesen leírva a penitenciatartás szentségében szükséges bánat kellékeit, egyetlen szóval sem említi ezt a feltételt. Érvényesen meggyónhatunk tehát azzal a bánattal, amelyet akkor indítottunk fel, midőn gyónásra még nem is gondoltunk. Ha pl. esti lelkiismeretvizsgáláskor a szokott módon bánatot indítottunk s reggel véletlenül jó gyónási alkalom kínálkozik, meggyónhatunk anélkül, hogy a gyónás céljára a bánatindítást megismételnők.

Az egyszer felindított bánat elégséges-e több gyónásra?

Ha bánatunk általános és ható erejét még el nem vesztette, elégséges egy másik gyónáshoz is, legyen bár az egészen önálló avagy egy végzett gyónásnak kiegészítése. Gyakorlati jelentősége ennek főleg akkor van, ha a feloldozás után újabb bűn jut eszünkbe. A lelkiatya megadhatja erre a feloldozást, anélkül, hogy újra felindítanók a bánatot. Mindazonáltal tanácsosabb a bánatot és erősfogadást a feloldozás előtt megismételni.

Az erősfogadás

Mi az erősfogadás?

Az erősfogadás eltökélt, komoly akarat többé nem vétkezni. Ha a bánat igazi s nem csupán hamis utánzata a bánatnak, akkor az erősfogadást is mindig természetszerűleg magában foglalja. Nem bántuk meg azt őszintén, amit újra el akarunk követni. Lehet azonban az erősfogadás külön akarati tény is, amely a bánatból kipattan. És felette kívánatos, hogy a gyónás alkalmával, de egyébkor is, az erősfogadást a bánattal kapcsolatban kifejezetten felindítsuk s rajta bánatunkat mintegy kipróbáljuk.

Az erősfogadás tulajdonságai

Már a szoros rokonságnál fogva, amelyben a bánat s erősfogadás vannak, szükséges, hogy mindkettőnek azonos tulajdonságai legyenek.

Az erősfogadásnak is tehát elsősorban erősnek kell lennie, vagyis komolynak s őszintének. Nem pótolhatja azt a puszta kívánkozás vagy akarnámság. Izmos akarati ténynek kell lennie, amelyből kifolyólag készebbek vagyunk akármiről lemondani, bármit elszenvedni, mint Istent súlyos bűnnel megbántani. Ennek az elhatározásnak – legalább is a bánatba burkoltan – a feloldozáskor meg kell lennie, hogy a szentség érvénye biztosítva legyen. Mit sem változtat azonban a szentség érvényességén, ha a gyónó utóbb mégis vétkezik. A túlhamar s túlgyakori visszaesés ugyan meglehetősen gyanússá teszi erősfogadásunk őszinteségét, de azért nem biztos jele annak, hogy rosszul gyóntunk. Tekintve ugyanis természetünknek nagy gyengeségét s törékenységét, a legerősebb elhatározást, a legkomolyabb ígéretet rövidesen bukás követheti, és amit az ember reggel fogadott, estig feledheti.

Vannak, akiket ez a szomorú tapasztalat szinte kétségbeejt s a szentségtől visszatart, amelyet – mint vélik – erősfogadás hiánya folytán úgysem fogadhatnának méltón s érvényesen. Az ilyenek tudják meg, hogy a visszaeséstől való félelem, sőt annak biztos előrelátása még nem jele annak, hogy az illetőnek nincs erősfogadása. Mert abból, hogy valamit előre látunk, még legkevésbé sem következik, hogy azt előre akarjuk is. Az előrelátás ugyanis értelmünkben van meg; ámde az erősfogadás nem az értelem, hanem az akarat munkája, amely most a bűntől elfordult, szívből utálja azt. És Isten ezzel beéri. Aki tehát a gyónáskor el van tökélve többet nem vetkezni, nyugodtan fogadhatja a feloldozást, bármennyire aggódik is jövőjét illetőleg. Bizalommal alkalmazza magára az apostol szavait: „Mindent megtehetek azáltal, ki engem megerősít”. (Fil 4,13)

Legyen továbbá az erősfogadás is egyetemes, miként a bánat. A különbség csak az, hogy míg a bánatnak minden elkövetett súlyos bűnre, addig az erősfogadásnak minden elkövethetőre is ki kell terjednie. Távolról sem szükséges azonban minden lehető bűnre külön gondolni is, hogy velük szemben magunkat erősfogadással felvértezzük. Ezt alig is tehetnők anélkül, hogy magunkat veszélyes kísértésekbe ne ejtsük. Elég általánosságban megígérnünk, hogy a jövőben semmiféle halálos bűnt el nem követünk. Mindazonáltal a lelkiismeretes gyóntató csupán kötelességét teljesíti, midőn gyónójától bizonyos esetekben kifejezett s részletes erősfogadást követel s vele külön megígérteti, hogy pl. az idegen jószágot visszaadja, ellenségének megbocsát, a közeli bűnalkalmat eltávolítja, az okozott botrányt jóváteszi.

Az erősfogadás azután hatásos, tevékeny legyen, ami főleg a javulás eszközeinek szorgos felhasználásában, a bűnveszélyek kerülésében, az okozott erkölcsi s anyagi károk lehető jóvátevésében mutatkozik.

Végül az erősfogadásnak is, miként szülőanyjának, a bánatnak természetfelettinek s mindenekfelettinek kell lennie. De erről külön tárgyalnunk felesleges. Amit a bánatról e tekintetben elmondottunk, azt az erősfogadásra is kell alkalmaznunk.

Jegyzet. A bocsánatos bűnök felett indított bánatnak, illetőleg erősfogadásnak szintén komolynak, természetfelettinek, sőt mindenekfelettinek kell lennie, hogy azok bocsánatát a gyónásban elnyerhessük. Nem szükséges azonban, hogy bánatunk s erősfogadásunk egyetemes is legyen. Abból az igazságból ugyanis, hogy egyik bocsánatos bűn bocsánatát megnyerhetjük a többi nélkül, világosan következik, hogy bánatunknak s erősfogadásunknak sem kell szükségképpen valamennyire kiterjednie. A gyónás érvénye tehát biztosítva van, hacsak egy bocsánatos bűn, vagy esetleg csupán a múltból hozzácsatolt vétek felett indítunk bánatot s erősfogadást. Nem tanácsos ugyan, hogy gyónásunkban oly hibáinkat is belefoglaljuk, amelyeket igazán nem bánunk; hiszen ezeket Isten úgysem bocsátja meg. De lehetnek okok, amelyek ezt az eljárást igazolják. Külön vétekről emiatt senkinek sem kell magát vádolnia.

A tapasztalás általában azt igazolja, hogy a bocsánatos bűnöknél minél egyetemesebb a bánat s erősfogadás, annál gyengébb s kevesebb értékű s minél szűkebb körre szorul, annál hatásosabb. Bölcsen jár el tehát az, aki a bocsánatos bűnei közül csak néhányát (2–3-at) gyónik meg, de azokat aztán annál izmosabb s határozottabb bánattal és erősfogadással.

A szokásos, visszaeső és bűnalkalomban levő bűnösök

Nem ritkán nehéz és kényes kérdés elé állítja a gyóntatóatyát a szokásos, visszaeső s bűnalkalomban leledző bűnösnek szomorú s veszélyes lelkiállapota. Vajon megvan-e az ilyenekben a kellő bánat és erősfogadás, amely őket a feloldozásra méltókká s alkalmasakká teszi? Minthogy a dolog nemcsak a gyóntatót érdekli, nem tartjuk feleslegesnek röviden hozzászólni.

A szokásos bűnösök

Ki ne ismerné a szokás roppant hatalmát; hiszen amit megszokunk, második természetünkké válik. A szokás fejleszti ki bennünk az erényéletet, de teszi a bűnt is zsarnokká felettünk.

A bűnös szokás, amelyről e helyt beszélünk, bizonyos könnyűség, készség, hajlandóság valamely vétek elkövetésére, amely annak gyakori elkövetéséből keletkezett. Hogy pedig minő gyakran kell egyik vagy másik bűnnek ismétlődnie, hogy szokásosnak legyen mondható, függ az illető bűn mineműségétől s a vétkesnek egyéniségétől. Kisebb, gondolati, szóbeli bűnök gyakrabban ismétlődhetnek anélkül, hogy szokást csinálnának, nagyobb, cselekedeti bűnök ritkább megismétlődése könnyen szokást alkothat.

Így, ha valaki huzamosabb időn át, pl. egész éven keresztül valamely külső súlyos bűnt havonkint ötször elkövet, vagy a paráznaság, házasságtörés vétkébe minden hónapban akár csak egyszer is beleesik, már is méltán szokásos bűnösnek tekintendő. Viszont, aki hetenkint átlag csak egyszer káromkodik, egyszer egyezik bele fajtalan kívánságba, még nem mondható bűnös szokás rabjának. Az effajta bűnök csak akkor rögződnek szokássá, ha naponkint, vagy hetenkint legalább is 3–4 esetben ismétlődnek.

Kérdés, vajon a szokásos bűnös is remélhet-e feloldozást, még mielőtt a szokást leküzdötte volna? Hiszen több mint valószínű, hogy a megszokott bűnbe újra meg újra vissza fog esni. Minthogy sem maga a hajlamosság, mely magában véve még nem bűn, sem pedig a visszaeséstől való félelem nem zárja ki a komoly bánatot s erősfogadást, nincs akadálya annak, hogy a szokásos bűnös is megkapja a feloldozást.

Hogy pedig a szokásos bűnösnek tényleg megvan-e a bánata és erősfogadása, azt főképpen az a készség és erély mutatja meg, amellyel a javulás eszközeit megragadja. Ilyenek nevezetesen: a buzgó ima, a gyakori szentáldozás és gyónás, Jézus Szíve, Szűz Mária, Szent József, a szent őrangyal iránti áhítat, gyakori megemlékezés a halálról s a többi utolsó dologról.

A történelem s tapasztalás nagyszerű példákkal szolgál arra nézve, hogy mire képes az Isten kegyelmével támogatott akarat.

Szent Ágostonnak szinte megrögzött szokása volt az esküdözés. Megtérése után azonban oly gyökeresen kiirtotta magából ezt a vétkes szokást, hogy ezt írhatta magáról: „Ki hallott most engem valamikor esküdözni? Pedig szokásommá vált nekem ez a bűn. Megtérésem percétől fogva azonban szüntelen küzdöttem ellene és e harcban az Úrhoz folyamodtam segítségért. És az Úr megadta segélyét s úgy megerősített engem, hogy most már nincs reám nézve könnyebb dolog, mint nem esküdözni. Intelek azért titeket kedveseim, hogy sohase mondjátok: „Ki tudná ezt vagy azt elhagyni?” Ugyanez a Szentatya nemcsak az esküdözés, hanem a testiség bűnének is rabja volt. De Isten kegyelmével ezt a szokást is megtörte. „Azt hittem – írja magáról – hogy e bűn nélkül el sem lehetek. Mert úgy véltem, hogy a megtartóztatás önerőnktől függ csupán és én nagyon is gyengének tartottam magamat. Én esztelen! Nem tudtam, hogy senki magát meg nem tartóztathatja, akit te, ó Uram! rá nem segítesz.

XII. Károly svéd király, aki Nagy Péter orosz cár felett Narwánál kivívott diadalával hadvezéri talentumát ugyancsak kimutatta, akaraterejét önmagával szemben is ki tudta fejteni.

Fiatal korában nagyon szerette a bort, amely olykor meg is ártott neki. Történt egy alkalommal, hogy ittas állapotban édesanyját durva szóval megbántotta. Másnap egyik barátja szemére hányta ezt a hozzá méltatlan cselekedetet. Mire a király palackbort s poharat hozatott, s ezzel édesanyja szobájába ment. „Édesanyám – szólt itt – én önt tegnap megsértettem.” Erre megtölté a poharat borral s kiitta azt e szavak kíséretében: „Ez volt az utolsó pohár”. 1700-ban történt. És a király tényleg hű maradt ígéretéhez 1718-ban bekövetkezett haláláig.

Nincs az a megrögzött hajlam, szokás, amely a szabad akarat királyi hatalmával dacolni tudna. „Az erős akarat előbb vagy utóbb, de diadalt arat.” És ha nehéz csatákat kell is az embernek a győzelemért vívnia, de a sikert Isten kegyelme mindig biztosítja.

Szent Pál maga panaszolja: „Más törvényt látok tagjaimban, ellenkezőt elmém törvényével és engem rabbá tevőt a bűn törvénye alá, mely tagjaimban vagyon”. Küszködésében, vergődésében felsóhajt: „Én szerencsétlen ember! Ki szabadít meg engem e halálnak testéből?” Panaszát azonban nem kétségbeeséssel, hanem bizakodással végzi s így felel magának: „Az Isten malasztja a mi Urunk Jézus Krisztus által”. (Róm 7,23–25)

A visszaesők

Visszaesőknek azokat a szokásos bűnösöket nevezzük, akik a megszokott bűnt 3–4, sőt több gyónás után is, mindannyiszor minden javulás s változás nélkül rendszeresen elkövetik, akikre nézve tehát a szentség – úgy látszik – teljesen hatástalan.

Ha a visszaesők mégis komoly bánattal s erősfogadással járulnak az irgalom székéhez, a szentgyónáshoz, hogy üszkösödő lelki sebükre gyógyírt kapjanak, nincs ok reá, hogy onnan bocsánat nélkül távozzanak. Hiszen az érvényes feloldozásnak nem a tényleges javulás, hanem a komoly javulási szándék az egyetlen feltétele.

Ámde megvan-e az ilyenekben a komoly javulási szándék? Erre némely esetben felette nehéz feleletet adni. Általában véve, ha a visszaeső inkább csak emberi gyengeségből bukdácsol a súlyos bűnben, próbálkozik talpra állni, használ is erre eszközöket s azok közvetlenül a gyónás után némi eredménnyel is járnak, feltehető, hogy megvan benne az igazi bánat s erősfogadás. Az ilyeneken főleg az ismételt gyónás és gyakori (napi) szentáldozás előbb-utóbb segíteni is szokott. Másként kell ítélnünk azok lelkiállapotáról, akiknél a visszaesés oka a bűnhöz tapadó rossz akarat. Az ilyenek rendesen nem tiszta szándékból, hanem csupán megszokásból vagy emberi tekintetekből, minden komoly bánat s erősfogadás nélkül járulnak a gyónáshoz. A gyóntató atya az ilyeneket minden apostoli buzgalommal igyekezni fog komoly megtérésre bírni. Ha ez sikerül és bánatuknak, erősfogadásuknak őszinte jelét adják, a gyóntató a körülmények szerint mindjárt megadhatja nekik a feloldozást. Ellenkező esetben, ha a kegyelem ideje számukra még el nem érkezett, békében elbocsátja őket akkorra halasztva a feloldozást, mikor majd komoly magukbaszállás után a bűnbánat bizonyos jeleivel hozzá újra visszatérnek.

Szent Bernát bizonyos bűnösnek, ki azt állítá magáról, hogy napig sem tud rút testi bűnétől tartózkodni, ezt a lelki gyógymódot írta elő. „Ha érvényesen akarsz gyónni, előbb menj, s a teljes Szentháromság s Krisztus kínszenvedése tiszteletére tartóztasd meg magadat három napig.” És a bűnös harmadnap jelentkezve boldogan elmondá, hogy az emlékezés Krisztus ostoroztatására, töviskoronájára s gyötrelmére a keresztfán – a kísértés pillanatában – megadta neki az erőt az ellenállásra. Szent Bernát erre újabb három napot írt elő a bold. Szűznek, majd ismét hármat a szent őrzőangyal tiszteletére. És íme a szokás legyőzése mind könnyebbé lett s emberünk holtáig ép és tiszta maradt.

A bűnalkalomban levők

Bűnalkalomnak azt a külső körülményt pl. személyt, helyet, tárgyat nevezzük, mely vétekre csábít s azt könnyűvé teszi. És ebben különbözik a botránytól, amely ugyan szintén bűnre ingerel, de arra könnyű alkalmat nem nyújt.

A bűnalkalom lehet közeli s távoli, aszerint, amint az következetesen, majdnem mindig avagy csak hében-korban, nagy ritkán ejt a bűnbe.

Némely alkalom, pl. tánc, színház egyesekre nézve saját egyéni gyengeségük folytán közeli, másokra nézve csak távoli. Az ilyeneket viszonylagos közeli alkalmaknak szokták nevezni. Vannak viszont alkalmak, mint az erkölcstelen könyv, kép, szobor, melyek általában véve minden emberre nézve nagy mérvben veszélyesek. Ezek a föltétlen közeli alkalmak.

Szabad bűnalkalom az, amelyet valaki saját szántából minden nagyobb erkölcsi vagy anyagi kár nélkül elhagyhatna. Szükséges bűnalkalom az, amelyhez az embert fizikai vagy erkölcsi kényszer láncolja. Fizikailag szükséges pl. a bűnalkalom arra nézve, ki gonoszokkal egy börtönben van elzárva; erkölcsileg szükséges pedig az a bűnalkalom, amelytől valaki nagy kár vagy botrány nélkül nem szabadulhat.

A bűnalkalom végül lehet állandó, ha pl. ugyanabban a házban, szobában, hivatalban stb. kínálja a vétket, amelyben mi is tartózkodni szoktunk; és lehet felkeresett, vagy másként szaggatott, amellyel az ember ugyan nincsen együtt, de amelyet könnyen meg-megtalál, ha szenvedélyére hallgat.

A bűnalkalmakra nézve a következő elvek legyenek irányadók.

1. Jóllehet a keresztény okosság javalja, hogy lehetőleg minden bűnveszélyt kerüljünk, de azért bármely ésszerű ok elégséges, hogy a távoli bűnalkalmaktól, amelyek ti. a mindennapi élettel s talán hivatásbeli teendőinkkel összefüggenek s bennünket nem szoktak nagyon veszélyeztetni, ne meneküljünk, sőt azokat felkeressük. Hiszen a világ annyira telve van távoli bűnalkalmakkal, hogy azok elől mindenütt kitérni teljes lehetetlenség. Másrészt hivatásunk, kötelességeink s a szeretet megkövetelik, hogy magunkat itt-ott kisebb kísértéseknek kitegyük. Ha ezekben aztán kellő óvatosságot tanúsítunk, valóságos érdemforrássá válnak számunkra.

2. A közeli szabad bűnalkalmakat azonban feltétlenül kerülni kell, illetőleg azokkal szakítani. Aki erre nem hajlandó, nyilván elárulja a bűnhöz való belső ragaszkodását és tapasztalni fogja önmagán az Írás szavát: „aki a veszedelmet szereti, elvesz abban”. (Sir 3,37)

A gyóntató az ilyet felszólítja, hogy szakítson a bűnalkalommal. Ha ezt megtenni vonakodik, avagy, ha eziránt tett többszörös ígéretét nem tartotta meg, elhalasztja a feloldást, míg a gyónó a bűnalkalom elhagyása által komoly megtérésének biztos jelét nem adja.

De azoknál, kik érvénytelen házasságban, ágyasságban élnek, a gyóntatónak puszta ígérettel úgyszólván sohasem szabad beérnie. Követelnie kell, hogy az illető felek előbb rendezzék ügyüket (vagy esküdjenek meg, vagy váljanak el) s csak akkor jöjjenek vissza a gyóntatószékhez. Eltekintve ugyanis, hogy az ily ígéretet csak nagy ritkán váltják be, a nyilvános, bűnös viszonyban élők az Úr asztalához nem járulhatnak, míg az okozott botrányt jóvá nem tették. Miért is a magyar püspöki kar külön el is rendelte: „Az ágyasok fel nem oldozhatók, ha csak előbb ágyastársukat el nem bocsátották”. Nagyon világos, hogy ez a rendelkezés mindazokra is vonatkozik, akik 1918. május 19-ike óta nem a katolikus Egyház színe előtt kötöttek vegyesházasságot.

3. A közeli szükséges bűnalkalomban levők ugyan nem kötelesek megígérni, hogy a bűnalkalmat elhagyják, minthogy az reájuk fizikailag vagy erkölcsileg lehetetlen,[11] de igenis meg kell ígérniük, hogy minden igyekezettel azon lesznek, hogy a közeli bűnalkalmat lehetőleg távolabbivá változtatják. Eszközök pedig erre a gyakori buzgó ima, a szentségekhez való szorgos járulás, Isten jelenlétében való járás s külső és belső önmegtagadás buzgó gyakorlata.

Ámde mi történjék akkor, ha a szerencsétlen alkalmi bűnös igyekezete ellenére is, vétkébe megint csak visszaesik? Ez esetben még hathatósabb eszközöket kell használnia, hogy a közeli alkalmat távolabbivá változtassa. Nevezetesen keressen menedéket a szentségeknek szinte mindenható erejében. És lehetetlen, hogy az Úr, kiről írva van: „hív pedig az Isten, ki nem hagy titeket kísértetni azonfelül, mit elviselhettek, sőt a kísértettel erőt is szerez, hogy elviselhessétek” (1Kor 10,13), pusztulni hagyja az ilyen – saját hibáján kívül – végveszélyben vergődő lelket. Végre, ahol semmi egyéb eszköz nem használna, érvényesüljön az örök Igazság fenségesen szigorú utasítása: „Ha kezed vagy lábad megbotránkoztat téged, vágd el azt és vesd el magadtól… és ha szemed megbotránkoztat téged, vájd ki azt és vesd el magadtól”. (Mt 18,8.9) „Mert mit használ az embernek, ha egész világot megnyeri is, lelkének pedig kárát vallja.” (Mt 16,26) Vagyis minden áldozat meghozandó, ha a lélek üdve azt megköveteli.

A legtöbb bűnnek s számtalan lélek örök vesztének oka a bűnalkalom. Magának a démonnak is abban van a főereje, hogy a bűnalkalmat csábosan, ügyesen állítja be, azzal a lelket, mint a pók, hálóba keríti s elhiteti vele, hogy azokat a rózsás, kedves szálakat széttépni nem lehet.

Állítólag a gonoszlélek Szent Antal remete szemrehányásaira egyszer azt felelte: „Hazudsz, nem én vagyok az emberek bűneinek okozója, mert azok ellen, akik nem akarják, én semmit sem tehetek. Ők maguk rontják meg magukat… egymást elcsábítják és bűnalkalmakba taszítják. Ne engem okozzanak tehát vétkeik miatt”. Nagy igazságot mondott ezzel a „hazugság atyja”.

Plátó egyik tanítványa, Trochilus egyik tengeri kirándulás alkalmával csak nagy üggyel-bajjal tudta megmenteni életet. Hazatérvén házának minden tengerre nyíló ablakát befalaztatta, nehogy a gyönyörű tenger látása megint hajókázásra csábítsa s veszélybe sodorja. Ennek az óvatos görögnek példáját követhetnék mindazok, kiket egyik-másik bűnalkalom már talán ismételten vétekre csábított. Utánozhatnák a nagy egyházatyát, Szent Jeromost, kinek jelszava volt: „Kerüld az alkalmat és győztél”. Ebből kiindulva, hogy magát a bűnalkalmakból kivonja, a pusztába vonult. Midőn bizonyos Vigilancius nevű istentelen egyén emiatt gúnyolta s helyét elhagyó gyáva katonának csúfolta, így válaszolt a szent: „Futok, hogy téged ne halljalak, dühöngésed fel ne ingereljen, hogy civódásaidat tűrnöm ne kelljen, hogy a fajtalan nők csábos tekintetét kikerüljem. Azt fogod ugyan erre mondani: „Ez nem annyit tesz, mint harcolni, hanem mint megfutni”. De én bevallom gyengeségemet. Én a győzelem bizonytalan reményében nem akarok harcolni. Hátha elveszteném és nem megnyerném a győzelmet”.

Páli Szent Vince megtérítette Rouchemont grófot, aki IV. Henrik idejében számos véres párbajával vált hirhedtté. Egy alkalommal mezőn lovagolt a gróf, midőn az oldaláról függő kardon akadt fenn szeme. „Minek még nálad ez a kard – kérdi magától – nem volna-e jobb azt elvetni? De ezt a drága híres kardot?!…” Heves küzdelmet vívott magával. Végre eszébe jutott, hogy ez az ő kedves kardja, mily sok s nagy bűnnek volt az okozója s esetleg lehet a jövőben is. „Istenem – kiált fel – ezen se csüngjön a szívem!” Ezzel leugrik lováról s az egyik útszéli kövön a kardot darabokra töri. És aztán szabadon, mint a madár, a meghozott áldozat boldogító, örömteli öntudatával vágtatott tova.

A gyónás

Mi a gyónás?

A gyónás a bűnök megvallása az erre felhatalmazott pap előtt, hogy azoktól feloldozzon. Ebből a meghatározásból nyilván következik, hogy nem gyónik az, aki tudatosan nem felszentelt pap, vagy joghatósággal nem bíró pap előtt tesz bűnvallomást. Az sem gyónik, aki nem feloldozásért, hanem tanács vagy vigasztalás céljából beszéli el bűneit. Végül az sem végez gyónást, aki egyetlen egy bűnt sem vall be. Az első bűn bevallásával azonban a szentségi gyónás kezdetét vette s gyónási pecsét megőrzése kötelezővé vált.

A gyónás szükségessége és haszna

A gyónás szükségességéről másutt bővebben foglalkoztunk.[12] Itt csak röviden utalunk arra a minden kétséget kizáró isteni parancsra, amely akkor hangzott el, midőn az Üdvözítő legfőbb törvényhozói tekintélyével kijelenté apostolai előtt: „Akiknek megbocsátjátok bűneiket, megbocsáttatnak nekik és akiknek megtartjátok, meg vannak tartva”. (Jn 20,23)

Ámde nemcsak az isteni parancs s az azt magyarázó egyházi törvény teszi a gyónást szükségessé, hanem az emberi nem nagy átlagának lelki egyensúlya s ebből kifolyólag a társadalom békéje s rendje is. amelyet a gyónás a lehető leghathatósabban mozdít elő. És így valóban az Üdvözítő nemcsak bölcs törvényhozónak, hanem egyben a lelkek legkitűnőbb ismerőjének s szeretőjének is bizonyult, midőn azt isteni tekintélyével elrendelte.

Mermillod püspök, később bíboros (1824–1892), akit hazája hithűségéért száműzött, Lyonban hölgyeknek adott lelkigyakorlat alkalmával a következő kedves kis epizódot beszélte el életében. Mint Genf lelkipásztora valahol látogatóban járt, midőn véletlenségből terembe tévedt, ahol a helybeli színtársulat tartotta közös étkezését. Bocsánatot kérve, nyomban visszavonulni készül. De hasztalan. A színészek nem akarják elszalasztani ezt a váratlanul nekik jutott szerencsét, amely a kiváló pap, tudós és szónok látogatásával őket érte. Szinte erőszakkal ültetik le az asztal fejénél. Azután valahogyan a gyónásra terelődött a beszéd fonala. Csak úgy röpködtek a többé-kevésbé szellemes, finoman gúnyos s tréfás megjegyzések. Mermillod egyszerre csak félbeszakítja ezt a szócsatát, amelyben ő minden igazsága mellett is, győzelmet alig remélhetett. „Nézzenek csak ki hölgyeim s uraim! – szól a színészsereghez, az ablakra mutatva. – Lássák csak, az a kis gőzhajó mint küszköd ott a hullámokkal, kéményén kormos gőzt okádva s mint igyekszik a genfi part felé. Gondolják csak el azt a drámai jelenetet, ha a kazán túlfűtés folytán szétrobbanna s a hajócska szemünk láttára elsüllyedne, annyi kincset, reményt s boldogságot magával temetve … De lássák hölgyeim s uraim, ez alig történik meg valaha. Az emberi okosság ugyanis gondoskodott biztosító szelepről, mely túlfeszültség esetén kinyílik s a felesleges gőzt kiengedi. Lám, a léleknek ez a biztosító szelepe a szentgyónás. Midőn a szívet a bűnokozta lelkifurdalás, aggodalom s bánat már szinte szétrepeszti, megnyílik a gyónás szelepje. És a szív meg van mentve.” A találó hasonlat a színészeket néhány pillanatra elnémította. A lelkipásztor felhasználta ezt a kedvező időpontot s udvarias elköszönés után távozott. Kevéssel utóbb fiatal színésznő kereste fel, őszintén bevallva, hogy ez a színtársulat előtt elmondott hasonlat mentette meg az öngyilkosságtól. Bánata már-már a genfi tóba kergette, de most már reményli, hogy egy jó, őszinte gyónás, minőt már régen nem végzett, lelki egyensúlyát helyre zökkentheti. Úgyis történt.

A jó gyónás tulajdonságai

A gyónás igaz, titkos, szóbeli s teljes legyen. Lássuk sorban mind a négy tulajdonságot.

a) Igaz a gyónás akkor, ha ment minden hazugságtól. Minden oly hazugság, amely a gyóntatót lényeges dologban megtéveszti, a gyónást érvénytelenné s szentségtörővé teszi. Ily hazugságot követ el az:

1. aki a gyónta tó atya kérdésére súlyos bűnét szándékosan letagadja; avagy azt úgy tünteti fel, mintha az csak bocsánatos bűn volna vagy pedig megfordítva;

2. aki készakarva halálos bűnről vádolja magát, amelyet el nem követett, avagy tudatosan kisebb vagy nagyobb számot mond, mint ahányszor azt tényleg elkövette;

3. aki a gyóntató jogos kérdésére, midőn például a bűnszokás vagy -alkalmat illetőleg érdeklődik, a valóságtól lényegesen eltérő választ ad.

A kisebb hazugságok azonban, amelyek tehát a gyóntató ítéletét lényegesen nem módosítják, pl. egy bocsánatos bűn, vagy kisebb jelentőségű körülmény eltagadása, ugyan szintén szentségtörők, de csak kisebb mérvben. Miért is nem haladják túl a bocsánatos vétek mértékét s nem rontják meg a szentség érvényét. Nagyon világos azonban, hogy minden hazudozás, melyet valaki a gyónásban követ el, felette gyanússá teszi a gyónó bánatát s erősfogadását.

Minden oly kérdésre azonban, amely a gyónáshoz nyilván nem tartozik, nem szükséges, a gyónó bátran kitérő feleletet adhat.

Midőn egyik híres művésznőtől a gyóntató a nevét kérdezte, az nyugodtan azt felelé: „Kérem, a nevem nem bűn”.

b) A gyónás továbbá titkos legyen. Nem ugyan a gyónás természetéből következik ez, hanem Krisztus rendeletéből, aki tekintettel a nyilvános gyónással járó nagy nehézségekre, nem akarta azt Egyházában kötelezővé tenni.

Miért is, ha a gyóntató nem érti nyelvünket, nem tartozunk tolmács útján gyónni.[13] A néma sem köteles bűnvallomását írásban adni. Az írás által ugyanis a gyónás valamiképp nyilvánosságra juthat. Ily esetekben tehát egyelőre elég a jelekkel kifejezett bűnvallomás, hogy feloldozást kapjunk. Az effajta tökéletlen gyónások azonban csakis szükségből, évenkint 3–4-szer tűrhetők.

c) A gyónásnak azután szóbelinek kell lennie és súlyosan vétene az, aki az Egyháznak szokás által bevezetett eme törvényétől fontos ok nélkül eltérne. Ez a szóbeliség azonban eléggé érvényesülne már akkor is, ha valaki a gyónásban kijelentené: vádolom magam mindazokról a bűnökről, amelyeket gyóntatóatyám már ismer, amelyeket gyónáson kívül már közöltem stb.

Ettől eltekintve – tehát minden hozzáfűzött megjegyzés nélkül is – írásban teheti meg a jelenlevő gyónó bűnvallomását a következő esetekben:

a) ha a túlságos szemérmesség vagy nagy aggályosság miatt szinte képtelen magát szavakkal kifejezni;

b) ha nagy veszélyben érzi magát, hogy álszégyenből súlyos bűnt elhallgat;

c) ha a gyóntató siketsége a gyónási titkot veszélyeztetné;

d) ha a torokfájás vagy más betegség a beszédet túlnehézzé teszi;

e) ha a néma írásban gyónni óhajt.

De még ily körülmények között is, ha nem is szükséges, de felette ajánlatos, hogy a gyónó szóval, illetőleg a néma jellel kifejezésre juttassa, hogy mindazokról, amiket írásban átnyújt, magát vádolja.

d) Végül teljes gyónást kell végeznünk.

Anyagilag teljes az a gyónás, amely a bűnösnek minden elkövetett s még egyenesen meg nem bocsátott (súlyos) bűnét tényleg felöleli; formailag pedig azt a gyónást nevezzük teljesnek, amely mindazt a bűnt magában foglalja, amelynek megvallására a gyónó magát jelenleg kötelezve érzi; amiről tehát tudja, hogy az adott helyzetben meg lehet s meg kell gyónnia.

Az anyagi teljesség a gyónás érvényességéhez nem szükséges és igen sok esetben már csak emlékezetünk fogyatékossága miatt sem lehetséges.

Ámde a formai teljesség nélkülözhetetlen ahhoz, hogy érvényes, jó gyónást végezzünk. Szentségtörés nélkül tehát nem hallgathatjuk el azt, ami lelkiismeretünk szerint a gyónás teljességéhez szükségképpen hozzátartozik, hacsak annak bevallásában fizikai vagy erkölcsi lehetetlenség – miről alább szólunk – nem akadályoz.

Mi tartozik a gyónás teljességéhez?

Hogy pedig gyónásunk teljes legyen, be kell vallanunk:

a) a halálos bűnöket, amelyekre emlékszünk. A bocsánatos bűnök bevallása, bár üdvös és hasznos, de semmiféle isteni vagy általános egyházi törvény által nincs előírva. Ha azonban valamely szerzetesrend egyházilag jóváhagyott szabályai a havi, vagy kétheti gyónást súlyos bűn terhe alatt előírják, ezáltal legalább némely bocsánatos bűn meggyónása is szigorúan kötelezővé vált. De meg kell mondanunk

b) a halálos bűnöket a maguk neme szerint. Nem elég tehát bevallani: vétettem a VII. parancs ellen, hanem azt is ki kell fejezni, hogy pl. lopás által. A bűnök különböző nemeit a Tízparancsról írt könyvecskéinkben ismertettük meg. Aki azonban akár tudatlanságból, akár feledékenységből a bűnök nemét megkülönböztetni nem tudja, legalább annyira meg kell határoznia vétkét, amennyire képes. Végre, ha semmi egyébre sem emlékszik, csupán csak arra, hogy súlyosan vétkezett, legalább ezt a tényt kell bevallania. Az ily esetekben azonban fennmarad a kötelezettség a pontosabb gyónásra, amint ez esetleg a visszaemlékezés folytán lehetségessé válik. Szükséges meggyónnunk továbbá

c) a halálos bűnök számát is. Úgy a tridenti szent zsinat, mint a legújabb egyházi törvénykönyv a 901-ik kánonban sürgeti, hogy vétkeinket szám szerint gyónjuk meg, amennyire csak ennek szorgos önvizsgálat által tudatára ébredünk. A gyóntatóatya tehát csak szoros kötelességét teljesíti, midőn efelől kérdést intéz.

Lehetőleg tehát a súlyos bűn pontos számát kell megadnunk és szentségtöréssel – halálosan – vétkezik az, aki csupa hanyagságból vagy könnyelműségből többet vagy kevesebbet mond, mint ahányszor a bűnt elkövette, avagy „körülbelül”-t mond akkor, midőn biztos számot tudna megjelölni. Az ilyenek ugyanis fontos dologban megtévesztik gyóntatójukat. Nem ritkán azonban az ily eljárást az aggályosság, jóhiszeműség, vagy a nagyobb biztonságra való (helytelen) törekvés bűntelenné teheti.

Lényegesen hiányos tehát azoknak vallomása, akik halálos bűneik számát csak amúgy általánosságban jelzik: pl. „sokszor káromkodtam”, „néhány szentmisét mulasztottam”, „olykor böjtöt szegtem”. Ennek alapján a gyóntató még csak megközelítő ítéletet sem alkothat.

Ha a gyónó gondos lelkiismeretvizsgálás után sem tud biztos számot adni, köteles a „körülbelül” hozzáadásával a valószínű számot megjelölni. Ez a „körülbelül” azonban a megnevezett számnál jóval többet vagy kevesebbet nem jelenthet. Így pl. a „körülbelül ötször”: 4–5–6 esetre érthető; a „körülbelül tízszer”: 8–10–12 esetre; a „körülbelül 20-szor”: 16–20–24 esetre; a „körülbelül 40-szer”: 35–40–45 esetre és így tovább.

Aki utóbb tudatára ébred, hogy többször vétett, mint amennyire a gyónásban megadott „körülbelül” kiterjedhet, ezt a többletet a következő alkalommal pótlólag meg kell gyónnia. Aki azonban később arra eszmél, hogy saját hibáján kívül nagyobb számot vallott, mint ahányszor valójában vétett, semmire sem köteles, minthogy a nagyobb szám a kisebbet magába foglalja.

Ha valaki bűneinek pontosabb, határozott számáról még csak hozzávetőleg sem tudja a gyóntatót tájékoztatni, mint ahogy ez a szokásos bűnösöknél történni szokott, eleget tesz kötelességének, ha jelzi, hogy ezt vagy azt a bűnt naponkint, hetenkint avagy hónaponkint hányszor szokta elkövetni.

Azok pedig, kik a vétekben teljesen elmerülten, a bűn állapotában éltek, mint pl. az ágyasok, bizonyos bűnökre nézve alig mondhatnak többet, mintha egyszerűen bevallják, hogy menynyi időt (hónapot, évet) töltöttek az illető körülmények között. A gyónás teljességéhez tartozik továbbá

d) mindama körülmények bevallása is, amelyek a halálos bűn nemét változtatják.

Így pl. nem volna teljes annak gyónása, aki magát paráznaságról vádolva elhallgatná, hogy ezt a bűnt házassal, rokonnal illetőleg felszentelt (fogadalmas) személlyel követte el. Ezek a körülmények ugyanis a paráznasághoz a házasságtörés, vérfertőzés illetőleg szentségtörés bűnét adják. Hasonlóképpen a gyónás teljessége ellen vétene, aki nem mondaná meg, hogy amit lopott, a templom tulajdona, akit megütött, tulajdon édesanyja.

Azokat a körülményeket azonban, amelyek a halálos bűnt bármennyire súlyosbítják, anélkül azonban, hogy hozzá más nemű súlyos bűnt adnának, bevallanunk nem szükséges. (Vö. 901. kánon.) Sőt a VI. parancs dolgában lehetőleg szűkszavúaknak kell lennünk s minden felesleges körülmény említésétől tartózkodnunk.

e) Végül a bűnt úgy kell meggyónnunk, ahogy azt tényleg elkövettük: gondolattal, szóval, cselekedettel. Aki tehát lopott, nem tenne eleget, ha csak lopási szándékról vádolná magát. A szándék és tett ugyanis a bűnös cselekedetben egy elválaszthatatlan, konkrét egészet alkot.

Viszont azonban nem kell okvetetlenül megmondanunk a bűnnek esetleges következményeit is. Ezek ugyanis többnyire már nem függenek a bűnös akarattól és sokszor fizikai szükségszerűséggel jönnek létre. Ámde, ha a gyóntató eziránt kérdést intéz, kötelesek vagyunk a valót feltárni. Nem ritkán ugyanis csak a bűn eredményéből lehet megítélni, vajon a gyónó nem esett-e egyházi büntetésbe, nincs-e az eset a főpásztornak fenntartva vagy nem forog-e fenn a jóvátevés kötelezettsége. Így pl. a magzatelhajtás bűnében részes csak akkor van az Egyházból is kiközösítve, ha szörnyű vétke eredménnyel járt.

A kétes bűnök

Midőn a gyónás teljességéről tárgyalunk, felmerül a kérdés, vajon az ún. kétes bűnökről mit kell tartanunk.

Előre kell bocsátanunk, hogy itt komoly s alapos kétségekről beszélünk, amelyek tehát alkalmasak, hogy a gondolkodó, okos egyén ítéletét is felfüggesszék s bizonytalanságban hagyják; mert a puszta aggodalmak, félelmek, melyeknek semmi elfogadható okuk sincs, szót sem érdemelnek.

Háromféle szempontból merülhet fel kétség valamely bűnt illetőleg. Kételkedhetünk

a) vajon elkövettük-e a bűnt, vagy sem;

b) amit bizton elkövettünk bocsánatos-e vagy pedig halálos;

c) meggyóntuk-e már a bűnt vagy pedig nem.

Meg kell állapítanunk, hogy az általános jogi elv: „kétséges törvény nem kötelez”, itt sem veszti érvényét. Sem isteni, sem emberi törvény tehát szorosan nem kötelez, hogy a bármely szempontból kétséges bűnt meggyónjuk, jóllehet, már csak lelkünk derűje érdekében is felette ajánlatos, hogy azt mégis megtegyük. De mégis a gyakorlati élet szempontjából szükségeseknek látszanak a következő magyarázó megjegyzések.

1. Kétség esetén, ha vajon a bűnt elkövettük-e vagy sem, azt meggyónni már csak azért sem tartozunk, mert a tridenti szent zsinat szerint a gyónási kötelezettség csupán azokra a vétkekre terjed ki, amelyeknek tudatában vagyunk. Ily esetben azonban nem a bűnnek, hanem legfeljebb a kétségnek vagyunk tudatában.

2. Azokra nézve, kik afelett kételkednek, vajon elkövetett bűnük halálos vagy bocsánatos-e, Liguori Szent Alfonz a következő bölcs szabályokat állítja fel. Kétféle módon merülhet fel ez a kétség. Megtörténhetik, hogy valaki afelett kételkedik, hogy az illető bűnt a katolikus erkölcstan egyáltalán halálosnak vagy bocsánatosnak minősíti-e.

Ez esetben azoknak, kik a lelki dolgokban járatlanok, tájékozatlanok, a bűnt meg kell gyónniuk. A tiszta tudatlanság ugyanis nem lehet elég ok, hogy esetleg súlyos kötelezettség alól kibújjanak. A jártasak, hitben kioktatottak, az ily értelemben kétséges bűnt elhallgathatják. Mert kétségük valóságos kétség s nem puszta tudatlanság. Az aggályosak végül – már csak elvből is – akkor járnak el okosan s helyesen, ha kétség esetén mindig szabadságuk javára döntenek, s szorongató félelmük ellenére is elhallgatják azt, amit teljes bizonyossággal nem tudnak.

De az is megeshetik, hogy a bűn halálos volta felett ugyan nem kételkedünk, de azt nem tudjuk eldönteni, hogy a kísértésbe adtuk-e beleegyezésünket vagy sem. Ilyenkor az általános, megszokott lelkiállapot szerint kell a kérdést megoldani.

A gyengéd lelkiismeretűek, kik általában készebbek mindig inkább meghalni, mint Istent súlyos bűnnel megbántani, ily kétséges bűnt nem tartoznak meggyónni, annál is kevésbé, mert tekintve lelkük állapotát, többnyire erkölcsileg bizonyosak lehetnek, hogy súlyos bűnbe nem estek. Ha ugyanis teljesen beleegyeztek volna, ily lelkület mellett nem kételkednének. De ha mégis az ily kétséges bűnt is meg akarják gyónni, azt mint kétségeset említhetik fel.

A táglelkiismeretűek azonban általában véve kötelezve vannak kétséges bűneiket is meggyónni. Minthogy ugyanis ők a kísértésbe bele szoktak egyezni, joggal feltehető, hogy kétséges esetükben is ez történt.

3. Végül, ha a felett kételkedünk, vajon a bűnt már egyszer érvényesen meggyóntuk-e, a már ismert alapelv szerint, annak újból való meggyónásától eltekinthetünk. Minthogy ugyanis a törvény, ha nem is bizonyosan, de valószínűleg már be van töltve, reánk nézve szorosan kötelező erejét elvesztette.

A bármely szempontból kétséges bűnök meggyónása tehát szorosan nem kötelező, de felette ajánlatos. Aki lelki békéjét, derűjét s előmenetelét szereti, jólteszi, ha kétséges eseteit a lelkiatya előtt őszintén feltárja. Ha azonban ezt tenni elmulasztaná, nagyobb lelki veszélytől azért félnie nem kell. A kétséges – tehát talán mégis csak elkövetett, vagy még meg nem gyónt – bűnöket Isten a tényleg meggyóntakkal együtt mellékesen bocsátja meg.

Jegyzet. 1. Eleget tesz-e a gyónás teljességét illető kötelezettségének, aki a gyónásba még fel nem oldozott súlyos bűnt foglal, úgy tüntetve azt fel, mintha az régi, feloldozott bűnei közül való volna, amelyet csupán nagyobb bánat vagy önmegalázás végett említ fel újra? A kitűnő erkölcstani írók erősen vitatják, vajon az ily hazugság lényegesen módosítja-e a gyóntató ítéletét s ebből kifolyólag érvénytelenné teszi-e a gyónást, avagy sem.

Mondanunk sem kell, hogy a gyónónak eljárását, ki szégyenét ily mesterkedéssel igyekszik csökkenteni, nagyon helytelenítjük. Minthogy azonban gyónása, főleg ha azt eléggé jóhiszeműleg végzé, nem biztosan érvénytelen, nem is véljük azt feltétlenül megismétlendőnek. Egy esetben azonban bizton érvényes a gyónás, amelyben a gyónó feloldozott s fel nem oldozott vétkeit – akár szándékosan is – összekeveri, ha ti. általános gyónás keretében teszi ezt. A gyóntató kérdésére azonban őszintén meg kellene e kétféle bűnt különböztetnie.

2. Szabad-e a gyónás teljességének sérelme nélkül a gyónást olyképpen kettéosztani, hogy egyik részét egyik, a másik részét másik gyóntatónál gyónjuk meg? Ha már valamennyi halálos bűnünket, melyeknek meggyónása kötelező egy és ugyanazon gyónásban meggyóntuk, utána bocsánatos bűneinket más gyóntatónál vallhatjuk meg. Semmiesetre sem szabad azonban előbb a bocsánatos bűnöket meggyónni s aztán a halálosakkal, vagy azok egy részével más gyóntatóhoz menni. Az ok nagyon egyszerű. Isten ugyanis a bocsánatos bűnöket a halálosak nélkül s egyik halálost a másik nélkül soha meg nem bocsátja.

A Szentatyák

A gyónás teljességét s az őszinteséget bűneink bevallásában, amelyre bennünket Isten törvénye kötelez, a Szentatyák sem szűnnek meg hathatós szavakkal szívünkre kötni. Valamennyi nevében – mert erről a tárgyról mindnyájan beszéltek, írtak –halljunk egyet-kettőt. Már római Szent Kelemen így nyilatkozik: „Ha netán irigység vagy hitetlenség vagy más egyéb gonoszság lopódzott valakinek szívébe, ne szégyellje magát, ha ugyan gondja van lelke üdvére mindazt meggyónni az elöljárónak (papnak), hogy az őt Isten igéjével (feloldozás) és üdvös tanácsával meggyógyítsa és ennek folytán sértetlen hite és jócselekedetei által az örök tűz kínjait kikerülje”. Jeruzsálemi Szent Cyrill is int: „Mindent meggyónjál, amit csak elkövettél, történt legyen az szóval vagy cselekedettel, nappal vagy éjjel”. Szent Ágoston pedig ezeket mondja: „Lelkiismereted meg van mérgezve, rothadás emészti, a halál kerülgeti. Kínoz téged, nem hagy nyugalmat. Siess a (lelki) orvoshoz, aki még segíthet rajtad. Bízd kezére magadat. Hadd vágjon, hadd égessen, amint éppen szükségesnek tartja. Vallj meg mindent, öntsd ki előtte szívedet, s a megvallásban kiválik majd s elhagy teljesen a méreg. Ha ez megtörtént, örvendj, mert a további gyógyulás könnyen befejeződik”. Végül csak Szent Bonaventura szép szavait idézzük: „Kell, hogy teljes legyen a gyónás. Mindent elő kell szedned, amit szívedben elrejtettél, mint a próféta is mondja: Öntsd ki szívedet, mint a vizet. Nem mondja, mint az olajat, bort vagy tejet, mivel, ha e folyadékok valamelyikét kiöntjük is, valamicske mindig marad abból s megtartja az edény annak ízét. Nem úgy a víz. Ez mind kifoly s az edény tiszta lesz”.

Néhány példa

A gyónás őszinteségét s teljességét sürgetik Isten ítéletei is. Néhányat elmondunk az emberi hitelt érdemlő esetek közül. A Freiburg melletti adelhauseni zárda levéltárában feltalálható régi okmány a következő történetet őrizte meg az utókor számára. Behem Borbálát, a szenttrutperti zárda majoros gazdájának leányát, az 1400. év nagyhetében veszett eb marta meg. Miután meggyónt, megáldozott s az utolsó kenetben részesült, már-már halálra válva elragadtatásba esett, amelyből iszonyú rettegés között ébredt fel. Látta Krisztust a kereszten függve, ki rettentő hangon három eddig mindig eltitkolt és soha meg nem gyónt bűnt hányta szemére. Azt is tudtára adta az Úr, hogy tekintettel arra, hogy az elmúlt éji szomjúságát az ő kereszten kiállott szomja tiszteletére ajánlá fel, kész ugyan megbocsátani s őt a kárhozat örvényéből kiragadni, de csak egy feltétel alatt: ha eddig eltitkolt bűneit most nyilvánosan bevallja.

Alig eszmélt fel a leány, sürgetően kéri az ágya közelében térdelő lelkiatyát, hívja össze a háznépet, a jó apácákat, kik őt betegen irgalomból házukba fogadták s az előző egész éjét érte imában tölték, s mindenkit, akit a ház környékén csak talál, mert fontos vallomást kell tennie. A pap eleinte vonakodik a kérést teljesíteni, de végre is megteszi a haldokló utolsó kívánságát. Behem Borbála erre így szólt: „Tudjátok meg, hogy Isten ebben az órában úgy megvilágosította értelmemet, mint még soha, mióta élek”. Erre elmondva látomását hallhatóan és érthetőn nyilván meggyónta három eddig eltitkolt bűnét, amelyet az Isten negyedik, hatodik parancsa és a képmutatással elkövetett, hozzátéve a vétek számát s megalázó körülményeit is. Aztán így végzé szavait: „Elragadtatásomban az örökkévalóságra vonatkozólag oly elrettentő dolgokat láttam, hogyha Isten megengedné továbbra is a világon élnem, folyton kenyéren s vízen böjtölnék, mezítláb járnék, puszta testemen szőrruhát viselnék, sohasem nevetnék, hanem égre emelt kezekkel szüntelen azt kiáltanám: „Ó Jézus, irgalmazz nekem”.

Miután pedig most már méltóan meggyónt s megáldozott, csendesen elhunyt az Úrban.

Liguori Szent Alfonz beszéli, hogy Ramirez jezsuita atya egy alkalommal előkelő származású s külsőleg szentéletű leányt látott el a végső szentségekkel, aki a meghatottság könnyei között készült a nagy útra. Midőn pedig a szentéletű pap a zárdába visszatért, útközben az őt kísérő szerzetestestvér, ki a gyónás alatt is a szobában tartózkodott s távolról mindent megfigyelhetett, elbeszéli, hogy csodálatos tüneménynek volt tanúja. Úgy látta, mintha a betegnek torkát valamely sötét kéz szorongatta volna. A lelkiatya rosszat sejtve visszasiet, de a leányt már halva találta. Később ima közben a szerencsétlen leány szörnyű alakban megjelent neki, kijelentve, hogy álszégyenből elhallgatott bűne miatt örökre elkárhozott.

Szent Alfonz és sok más szent azon a véleményen van, hogy mindazok, kik a szentgyónásban bűneiket szentségtörőleg elhallgatják, ennek a titokzatos sötét ördögi kéznek esnek áldozatul, ennek tulajdoníthatják legyőzhetetlennek látszó, torkukat szorongató álszégyenüket. Az ördög ugyanis, mint Szent Bernardin szerint, valakinek ki is jelenté, folyton a gyóntatószékek körül settenkedik, hogy ott visszaadja azt, amit a vétkezéskor elrabolt: a szégyenérzetet.

Okok, amelyek a gyónás teljessége alól felmentenek

Bármily szigorúan követeli Isten a gyónás teljességét, de mint bölcs törvényhozó elismeri a kivételek jogosultságát is. Ilyenek az úgynevezett külső túl nagy nehézségek, szinte legyőzhetetlen akadályok, a fizikai és erkölcsi lehetetlenség. A belső, csupán a gyónás természetéből folyó nehézségek, minők a szégyen, félelem a megdorgálástól stb. a teljesség alól soha fel nem mentenek. De lássuk kissé részletesebben.

A) A fizikai lehetetlenségek közé tartoznak:

a) a nagy betegség, amely a gyónót annyira elgyengítette, hogy teljes gyónásra szinte képtelenné tette;

b) a gyóntató nyelvének nem ismerése;

c) a némaság, siketnémaság;

d) időhiány, amelyet szorongató életveszély idéz elő, pl. csata vagy hajótörés alkalmával;[14]

e) tudatlanság s a bűntelen feledékenység, amely a leglelkiismeretesebb önvizsgálat után is erőt vehet az emberen.

B) Az erkölcsi lehetetlenség esetei pedig a következők:

a) ha a gyónási titok veszélyben forog, vagy annak megőrzését a helyzet nem engedi meg. Megeshetik ez pl. kórházakban, ahol a betegek nagyon közel fekszenek egymás mellett, de a gyóntatószékeknél is, ahol a hívek a gyónó háta megett szorongnak. Ide tartózhatik az az eset is, midőn a gyóntató akár siketsége folytán, akár önfeledten túlhangosan kérdez és beszél.

Miért is a zárt gyóntatószékek úgy a gyónó, mint gyóntatóra nézve nagy jótéteményt jelentenek. De ahol ilyen nincs, a gyónók legalább 3–4 lépésnyire álljanak a gyóntatószéktől s így várják, míg a sor reájuk kerül;

b) a teljes gyónás kötelezettsége továbbá megszűnik mindannyiszor, valahányszor abból akár a gyónónak, akár a gyóntatónak nagy testi, lelki vagy becsületbeli kára, avagy botrány következnék, eredne. Így némely ritka körülmények között a gyónás feltűnő hosszúsága arra a gyanúra adhatna okot, hogy a gyónót súlyos bűnök terhelik. A VI-ik parancs elleni bűnök túlhosszú s részletes tárgyalása a gyónóra, sőt némely gyóntatóra is veszélyt jelenthet. Ilyenkor elég volna azokat általánosságban meggyónni. Az aggályosok is többnyire fel vannak mentve a minden részletekre terjedő gyónástól, amely nekik felesleges kínokat s nem kis lelki s testi kárt okozna.

Meg kell azonban jegyeznünk, hogy úgy a fizikai, mint az erkölcsi lehetetlenség csakis annyira ment fel a gyónás teljessége alól, amennyire terjed. A gyónónak tehát legalább annyit meg kell tennie, amennyit megtehet. Ha nem tud mindent meggyónni, valljon annyit, amennyit képes; ha nem beszélhet, lehetőleg értesse meg magát jelekkel. Az akadály elhárultával pedig a meg nem gyónt bűnanyagot, jóllehet már meg van bocsátva, alá kell vetnie az Egyház kulcshatalmának, szóval a legközelebbi gyónásába bele kell foglalnia. Ezt a legközelebbi gyónást nem kell feltétlenül sürgősen elvégezni, hanem akkorra halasztható, midőn az amúgy is kötelezővé vált.

A bűntárs felfedezése

Az erkölcstani írók erősen vitatják, vajon fel van-e mentve s mennyiben, a gyónás teljessége alól az, aki nem vallhatná be vétkét anélkül, hogy ezzel egyben bűntársát a gyóntató előtt el ne árulná. A természettörvény ugyanis tiltja, hogy felebarátunk ismeretlen vétkét bárki – s így a gyóntató előtt is – igen fontos ok nélkül leleplezzük s így becsületét lerontsuk, tönkretegyük.

Mindenesetre tanácsos, hogy az ilyen kényes esetben a gyónó, ha csak teheti, gyóntatót keressen, aki viszonyait nem ismeri. Ez a kötelezettség azonban semmiképp sem súlyos és számos körülmény teljesen felmenthet alóla. Hiszen az erkölcstan szerint nagy bűnt is szabad másról egyetlen okos egyénnek elmondani, akiről méltán feltehető, hogy azt titokban tartja, feltéve, hogy erre kellő okunk van, aminő pl. tanács vagy vigasz keresése. Ámde, ha valamikor, ám a szentgyónásban mindez a feltétel nagyon megvalósul.

A gyóntatónak szigorúan tilos a bűntárs után kutatni, de joggal felteheti azokat a szükséges kérdéseket, amelyek őt akaratlanul is annak nyomára vezetik. E nélkül alig gyóntathatna meg egy előtte ismert gyermeket, hitvest, családapát stb. Azonban, olykor a gyónót teljes szigorral arra kötelezheti, hogy bűntársát illetékes helyen maga jelentse fel, ha ezt a fontos közjó így követeli.

A lelkiismeretvizsgálat

A lelkiismeretvizsgálat nem külön része a penitenciatartás szentségének, miként ezt némely katekizmus és imakönyv kevésbé szabatosan feltünteti, hanem egyszerűen csak eszköze annak, hogy teljes gyónást tudjunk végezni.

Mindazoknak tehát, akik méltán feltehetik, hogy alapos lelkiismeretvizsgálás nélkül teljes gyónást végezni nem tudnak, szoros kötelességük, hogy bűneik felkutatására megfelelő időt szenteljenek. Azonban csupán ajánlatos, de nem kötelező a lelkiismeretvizsgálás azokra nézve, kiknél nincs veszély, hogy gyónásukból súlyos bűn kimarad.

A lelkiismeretvizsgálatot bár komolyan, de nem rendkívüli és túlfeszített szorgalommal kell végeznünk. Elég, ha reá azt a gondot fordítjuk, aminővel fontos ügyeinket szoktuk végezni. Felírni bűneinket sohasem tartozunk, még akkor som, ha e nélkül előreláthatólag egyet-mást ki is fogunk feledni. Nagyobb gonddal kell lelkiismeretét megvizsgálnia annak, aki ritkán gyónik és változatos életkörülmények, nagyobb veszélyek között él, mint a gyakori gyónónak, főleg ha az szokott egyformaságban tölti napjait. Nagyobb pontosságra van kötelezve az, aki járatos az erkölcstanban, mint a lelki ügyekben teljesen járatlan.

A lelkiismeretvizsgálatban elkövetett hanyagság súlyos avagy bocsánatos bűn lehet a gondatlanságnak foka szerint.

Mindenesetre magát súlyosan bűnösnek s gyónását érvénytelennek, szentségtörőnek tekintheti az, aki több halálos bűnt felejt ki, mint amennyit meggyónik. Az önvizsgálatban elkövetett kisebb könnyelműség és felszínesség azonban nem haladja túl a bocsánatos vétek mértékét s a gyónást nem érvényteleníti.

Hibák a lelkiismeretvizsgálatban

A lelkiismeretvizsgálatban igen sokan főleg két hibát szoktak elkövetni. Egyik a lustaság, a másik a hamis önszeretet. Vannak, akik minden előkészület nélkül lépnek a gyóntatószékhez s az összes munkát, nevezetesen a lelkiismeret megvizsgálását, a bűnök felkutatását a gyóntató vállára tolják. A híres Jais Egyed is megrovólag említi, hogy „többször látni gyónni szándékozókat a gyóntatószék körül, kik kezdettől végig nagy buzgósággal végzik a rózsafűzért. Tisztelet a rózsafűzérnek, de hol marad a készület?” Aki tehát gyónni akar, még otthon, vagy a templomban, miután a Szentlelket legalább néhány buzgó fohásszal segélyül hívta, vegye sorra Istennek tíz s az Egyháznak öt parancsát, avagy olvassa el lassan a lelki tükröt, melyet minden jóravaló imakönyv e végből kezére ad. És kutassa, hogy mit s mennyiszer vétett (súlyosan) az illető parancsok ellen, illetőleg a lelki tükör által felsorolt bűnök közül melyiket s hányszor követte el. Indítson ezután bánatot és erősfogadást. És csakis ily előkészület után merjen Isten földi törvényszéke elé járulni, hogy vétkeit felsorolja. Ez ugyanis mind a gyónónak a dolga. A gyóntató viszont a bűnöket meghallgatni s felettük ítélni hivatott, nem pedig azokat detektív módjára kikutatni s a készületlen, esetleg makacs gyónót mindenféle mesterfogásokkal vallomásra bírni. Azokban a gyónásokban, amelyeknél a gyóntatónak kell végeznie úgyszólván mindent, nem szokott köszönet lenni.

Nem kisebb bajokat szokott okozni a lustaság testvérpárja: a hamis önszeretet. Mintha csak rózsaszínű szemüveget adna a lelkiismeretét vizsgáló szemére, hogy azt teljesen megtévessze állapotának megítélésében. Vannak, akik saját szemükben mindig egészen ártatlanok s még azokat a hibákat sem ismerik el, amelyek miatt az egész világ megítéli s kineveti őket. Mindenre találnak mentséget. Fukarságukat takarékosságnak minősítik, a pazarlást bőkezűségnek. A szemérmetlen öltözékük, szerintük rangjukhoz illő divat stb.

Az ilyeneknek csak azt a jótanácsot adjuk, hogy a gyónás alkalmával azzal a szinte gyanakvó éleslátással vizsgálják önmagukat, mint amellyel másokat, főleg ellenségeiket bírálni szokták.

A napi lelkiismeretvizsgálat

Minden hozzáértő felette fontos dolognak tartja, hogy az ember lelkét minél gyakrabban, de főleg minden áldott este komolyan megvizsgálja. A gyakori lelkiismeretvizsgálás ugyanis a jó gyónásnak legjobb előkészítője, de egyben a tökéletesedésnek nélkülözhetetlen feltétele. Már a pogány világ a józan ész fénye mellett tudta, beismerte ezt. Így már Pithagoras előírja tanítványainak, hogy napjában kétszer, délelőtt és este magukhoz ezt a három kérdést intézzék: Mit tettem? Hogyan tettem? Hogyan kellett volna tennem? Seneca pedig azt vallja magáról: „Elvül tűztem ki, hogy magamat naponkint megvizsgálom. Midőn este ki van oltva a világosság s az enyémek már álomba merültek, visszatekintek az egész napra és átgondolom minden szavamat, minden tettemet. Semmit ki nem hagyok, mindent fontolóra veszek; azután így szólok magamhoz: Légy rajta, hogy ezt vagy azt ne tedd többé”.

Helytelen volna, ha a pogányok megszégyenítenék e pontban a keresztényeket, akiknek a gyakori lelkiismeretvizsgálatot nem csupán a józan ész, hanem a hit is annyi nyomós okkal ajánlja.

Kövessük tehát ebben is az Istentől szemünk elé állított nagyszerű mintákat, a szenteket. És ha nem is tudjuk nyomon kísérni őket, legalább ne maradjunk el túlmessze tőlük. Borgias Szent Ferenc naponkint két órát fordított lelkiismeretvizsgálásra, Loyolai Szent Ignác minden letelt órára röviden visszapillantott, hogy a következőt lehetőleg még jobban töltse. Szívleljük meg legalább azt a jó tanácsot, amelyet Szalézi Szent Ferenc ad édes mindnyájunknak: „Úgy kell mindennap ágyba mennünk, mint mikor a gyóntatószékhez járulunk. Ilyenkor ugyanis megvizsgáljuk lelkiismeretünket, bánjuk bűneinket és erősfogadást teszünk. Ugyanezt tegyük lefekvés előtt is”. Aki így jár el, azt a halál sohasem fogja készületlenül találni.

Az elégtétel

Elégtétel alatt azt az Istennek nyújtott kárpótlást értjük, amellyel az ő jogain és dicsőségén vétkeink által ejtett sérelmet jóvátesszük s magunkat fenyítve ezzel egyben a nagyobb büntetésektől szabadulni igyekszünk.

Ámde Krisztus nem tett-e eleget mindenért? Bizonyára. De azért mégis azt akarja, hogy mi, bűnösök is vele egyesülve kivegyük részünket az elégtételből. Ily módon illeszkedünk bele abba az isteni tervbe, melyről Szent Pál beszél: „Betöltőm az én testemben a Krisztus szenvedéseinek mintegy hátramaradt részét az ő testéért, mi az Anyaszentegyház”. (Kol 1,24) A mi szenvedéseink s elégtételünk tehát, mint Szent Leó szépen kifejti, voltaképpen magának Krisztusnak szenvedései, aki bennünk, az ő tagjaiban keresztjét a világ végéig hordozza. Ezért válik azután minden igaznak szenvedése az egész testnek, az Anyaszentegyháznak közös javára. Az elégtétel azonban nemcsak Istennek nyújtott kárpótlás, hanem egyben lelki sebeinkre rendelt orvosság is, amely gyógyít s óv a visszaeséstől s így reánk nézve valóságos jótétemény.

Kétféle elégtétel van: szentségi, amelyet a gyóntató ad fel s nem szentségi, amelyet önként vállalunk magunkra. Mi itt csupán a szentségi elégtétellel foglalkozunk.

A szentségi penitencia hatása

A lelkiatya által feladott szentségi elégtétel (penitencia) eltörli a már megbocsátott bűneink ideiglenes büntetéseit többnyire csak részben, de nagy ritkán egészen is.

Teszi pedig ezt, mint szentségi rész, a szentség erejével (ex opere operato), de egyúttal a vezeklő buzgalmának foka szerint, annak érdeméből is (ex opere operantis).

Hogy azonban a szentségi elégtétel ezt a büntetésttörlő erejét kifejtse, kell hogy a gyónó azt a megszentelő malaszt állapotában végezze. Ha valaki halálos bűnben végzi el a gyónási penitenciát, ezzel ugyan külön vétket nem követ el, sőt kötelességének is megfelel, de az elégtétel reája hatástalan marad, büntetést nem töröl.

Ha valaki magában a penitencia elvégzésében követ el bocsánatos bűnt, pl. figyelmetlen, szórakozott a kiszabott ima elvégzésében, ezzel a szentségi erő működését, tehát az ideigvaló büntetések egy részének eltörlését nem hiúsítja meg.

A szentségi penitencia szükségessége

Minthogy a penitencia a szentségnek Istentől rendelt kiegészítő része, azért a lehetőség szerint egy gyónásban sem szabad elmaradnia. A gyóntató tehát szigorúan kötelezve van, hogy azt minden feloldozást érdemlő bűnösre, vétkei számának s súlyának arányában kiszabja.

A halálos bűnökre tehát súlyos penitenciát kell kimérnie. Ilyenek azok a cselekedetek, amelyeket az Egyház súlyos bűn terhe alatt szokott megparancsolni, aminők a szentmise, szentségekhez való járulás, böjt, a rózsafüzér elmondása, jelentékenyebb alamizsna stb.

Joga van azonban a gyóntatóatyának a gyónó különböző viszonyait s az adott körülményeket tekintetbe venni és azok szerint a penitenciát enyhíteni.

Okok lehetnek erre a gyónónak testi s lelki gyengesége, avagy feltűnő nagy töredelme, bánata.

Corbeil Péter sensi érsekhez jött egy férfi, ki sűrű könnyek között gyónta meg vétkeit s aztán igen szigorú penitenciáért esedezett. Mire az érsek: „Fiam, minthogy bűneid felette nagyok, hétévi kemény vezeklést szabok ki reád”. „Atyám, nagyon szívesen vállalnék én egész életemre szóló penitenciát” – válaszolt a bűnös. Az érsek pedig:

„Akkor tehát – tekintettel jó akaratodra, elég lesz háromévi penitencia”.

A bűnös most keblét veri: „Ó atyám – szól – én kész vagyok a halált elszenvedni, hogy bűneimért eleget tegyek”.

„Menj, fiam – monda erre a gyóntató meghatottan – menj, s végezz el csupán egyetlen egy Miatyánkot. És hidd el nekem, Isten máris mindent megbocsátott.”

Megteheti a gyóntató azt is, hogy – miként ezt szent papok tenni szokták – maga vállal a bűnös helyett súlyos penitenciát.

Ha a gyónó a szentgyónás elvégzése után pótlólag kifelejtett bűntől kér feloldozást, tekintélyes erkölcstani írók véleménye szerint nem kell szükségképpen kapnia újabb penitenciát.

Kötelesség a penitencia elfogadására és elvégzésére

Lényeges kelléke a jó gyónásnak, hogy a gyónó a feloldozáskor kész legyen a már feladott vagy feladandó penitencia elvégzésére. Ha tehát a gyóntató ésszerűtlen vagy teljesíthetetlen penitenciát találna feladni, a gyónó illedelmesen kérheti, hogy mást szabjon ki. Amennyiben a gyóntató erre nem hajlandó, joga van a gyónónak tisztelettel kijelenteni, hogy nem kéri a feloldozást, mert másnál kívánja ezt a gyónását megismételni s ezzel távozhatik a gyóntatószékből. Azzal a tudattal azonban soha sem szabad a feloldozást elfogadnunk, hogy a feladott penitenciát amúgy sem fogjuk elvégezni. Az ily gyónás érvénytelen. Ha azonban a feloldozáskor volt ugyan komoly szándékunk a penitenciát elvégezni, de utóbb azt mégis nagyon alkalmatlannak találjuk, nyomban a gyónás után ugyanaz a lelkiatya, ki azt feladta, a gyónáson kívül is másra változtathatja. Később ezt akár az előbbi, akár más gyóntató már csak gyónás keretében eszközölheti, ha a gyónó vele azokat a bűnöket, amelyekért az alkalmatlan penitenciát felkapta, legalább úgy nagyjában megismerteti.

A bocsánatos bűnökért kapott penitenciát bocsánatos vétek terhe alatt vagyunk kötelesek elvégezni, még akkor is, ha az aránylag súlyos volna, mint pl. szentmise-hallgatás vagy az egész rózsafüzér elmondása. A súlyos bűnökért kimért súlyos penitencia halálos bűn terhe alatt kötelező. Ha azonban valamely súlyos vétekért bizonyos okból csak kis penitenciát kapnánk, csupán bocsánatosan vétenénk, ha azt elmulasztanók. Kicsiny dolog ugyanis természeténél fogva nem alkalmas, hogy súlyos kötelezettség anyagát alkossa.

A szándékosan elhanyagolt penitencia, amelynek elvégzésére a feloldozás pillanatában a szándék megvolt, a gyónást visszamenőleg érvénytelenné nem teheti.

Ha a kapott penitenciát elfelejtjük, keressük fel újra a gyóntatót, ha könnyen tehetjük s kérdezzük meg tőle, hogy mit szabott reánk. Midőn azonban ez nehézségekbe ütközik, vagy valószínű, hogy a feladott elégtételre már maga a gyóntató sem emlékezik, akkor semmire sem vagyunk kötelezve. Ez esetben ugyanis a penitencia elvégzése lehetetlenné vált reánk nézve.

A kapott penitenciát mindenkinek személyesen kell elvégeznie.

Mikor s hogyan végzendő el a penitencia?

A penitencia esetleg a feloldozás előtt is elvégezhető. Megeshetik ez a haldoklóknál, kikkel a gyóntató nem ritkán elégtételképpen a feszületet megcsókoltatja, avagy velük Jézus édes nevét kimondatja. Rendes körülmények között legjobb a penitenciát mindjárt gyónás után vagy mielőbb elvégezni. Ezt azonban nem kell aggályos szigorúsággal érteni. Érvényes a penitencia elvégzése a szentáldozás, sőt a következő gyónás után is. A halogatással csak akkor vétenénk súlyosan, ha ezzel magunkat a teljes elfeledés vagy elmulasztás veszélyének tennők ki.

A penitenciát úgy kell elvégeznünk, ahogy felkaptuk. Ha némely mellékkörülményt mellőznénk, pl. nem az oltár előtt, nem térden állva, nem „ájtatos szívvel” végeznők az elégtételt, ahogy ezt a lelkiatya előírta, többnyire hibáznánk ugyan, de azért lényeges kötelességünknek eleget tettünk s nem kell annak teljesítését megismételnünk. A penitenciát lényegesen súlyosbító körülményeket azonban feltétlenül be kell tartanunk.

A feladott imádságot az Egyház módja szerint, tehát nem csak gondolatban, hanem ajkunkkal is el kell mondanunk, annál is inkább, mert a gyóntató ezt bizonyára így szándékolta. Midőn a gyóntató elégtételül misehallgatást vagy böjtöt ír elő, ez alatt rendszerint nem a parancsolt vasár- s ünnepnapi szentmise, illetőleg pénteki böjt értendő.

Ha azonban a lelkiatya – jogával élve – kifejezetten az ünnepi misét vagy pénteki böjtöt adja fel, akkor ezekre kettős címen is kötelezve vagyunk, viszont mulasztás esetén kettős a bűnünk. Megsértettük az Egyház parancsát s elhanyagoltuk a kapott penitenciát.

Gyakran adnak fel a lelkiatyák penitenciának a megholt hívekért végzendő jócselekedeteket s imákat. Ilyenkor a saját ájtatosságunkból fakadó gyümölcsöket kell az elhunytakra alkalmaznunk, a gyónás szentségi erejéből forrásozó büntetésttörlő hatás azonban ilyenkor is minket illet.

Minthogy a szentségi elégtételnek büntetésttörlesztő ereje sokkal nagyobb s biztosabb, mint a saját tetszésünkből magunkra vállalt penitenciáknak, jól tesszük, ha a gyóntatótól önként nagyobb penitenciákat kérünk, pl. naponkinti lelkiolvasást stb., amit azután a lelkiatya esetleg bocsánatos bűn terhe alatt reánk róhat.

A búcsú

Az erkölcstani írók példája szerint a szentségi elégtétellel kapcsolatban nyomban szólunk a szent búcsúról is. A lehető legrövidebben tesszük ezt, mert a Keresztény Kis Könyvtárnak egy másik száma kitűnően s kimerítően tárgyal róla.[15]

A szent búcsúban az Egyház Jézus Krisztus és a szentek érdeméből a gyónáson kívül elengedi nekünk azokat a büntetéseket, amelyeket a már megbocsátott bűneinkért még el kellene szenvednünk. A bűnbocsánat után ugyanis, miként tárgyaltuk, rendesen még fennmarad a bűneinkért járó büntetés egy része, amelyet vagy itt a földön, vagy a tisztítótűzben kell leszenvednünk.

Ha a hátralevő büntetést Egyházunk teljesen elengedi, akkor teljes búcsút nyertünk tőle. Ha csak egy részét engedi el, akkor a búcsú részleges, pl. 200–300 napi búcsú. Az őskeresztény korban ugyanis 200–300 napig kellett volna szigorú penitenciát tartanunk, miként ezt könyvecskénk első részében ismertettük, hogy Isten és az Egyház színe előtt annyi büntetést törlesztünk le, mint amennyinek elengedését most Krisztus és a szentek túláradó érdemeiből rövid imával megnyerhetünk. Ezt jelenti a bizonyos imákhoz vagy fohászokhoz csatolt 200–300 stb. napi búcsú.

Hogy búcsút nyerhessünk a) a kegyelem állapotában kell lennünk; b) pontosan kell teljesítenünk az előírt feltételeket. A teljes búcsúhoz rendesen ki van kötve, hogy előbb a szentségekhez járuljunk. A napi áldozok azonban minden búcsút külön gyónás nélkül is elnyerhetnek. Aki hetenkint legalább 5–6-szor áldozik, napi áldozónak számít.

Minthogy Egyházunk oldó- s kötőhatalma folytán az üdvösség minden akadályát elháríthatja, tehát az ideigvaló büntetéseket is elengedheti, szóval búcsút adhat. A tridenti szent zsinat ezt a XVI. század ún. reformátoraival szemben tanítja s mint katolikus hitágazatot hivatalos hitvallásába foglalta: „Erősítem, hogy Krisztus Anyaszentegyházának hatalmat adott búcsúk engedélyezésére és ezek használata a keresztény népnek igen üdvös”.

Az Egyház napjainkban szinte pazar kézzel nyújtja nekünk a búcsú kincseit. Mintha ezzel némileg pótolni akarná a napjainkban annyira aláhanyatlott vezeklő szellemet. Mintegy menedéket akar nyújtani a modern embernek a tisztítótűz elől, amelyre annyi adósságot gyűjt anélkül, hogy azt önkéntes penitencia által törlesztené. Igen sok keresztényre ráillenek Vianney Szent János arsi plébános szemrehányó szavai: „Az ember fel sem veszi a búcsúkat, mintha csak learatott búzaföld mellett haladna el. Bezzeg halálunk óráján keservesen fogjuk ezt megbánni”.

Használjuk a szent búcsúkat, de ne csak a magunk, hanem kedves elhunytjaink érdekében is, mert hiszen a búcsúk legnagyobb része azok javára is felajánlható.

A penitenciatartás kiszolgáltatója

A gyóntató

A katolikus Egyház mindig tudta s hitte, hogy isteni Alapítója a bűnbocsátó hatalmat csupán az apostoli kollégiumnak adta meg, amelyről ez a felszentelt püspökökre s papokra szállott. Nekik és nem másoknak szól tehát az ige: „Vegyétek a Szentlelket. Akiknek megbocsátjátok bűneiket, megbocsáttatnak nekik, és akiknek megtartjátok, meg vannak tartva”. (Jn 20,22.23) Mert ha valami, ám a gyóntatás, bűnoldás, a lelkek megszentelésének isteni nagy műve, és így Krisztus rendszerében csakis a felszentelt pap kezére volt bízható. A tridenti szent zsinat elítéli s az Egyházból kizárja azt, ki állítani merné, hogy nem a pap a penitencia egyedüli kiszolgáltatója. Az új törvénykönyv ezt újra kihirdeti (871. kánon), és súlyosan fenyíti azokat a laikusokat és klerikusokat, kik a papi rend nélkül gyóntatni merészkednének. (2322. kánon.)

Ha tehát néhol azt olvassuk, hogy hajdanában a diakónusok, sőt laikusok is gyóntattak, ez csupán a kánoni penitencia kiméréséről vagy elengedéséről, illetőleg önmegalázást s vigaszt kereső ájtatossági gyakorlatról – de sohasem szentségi gyónásról értendő.

Jonville János mint szemtanú beszél el ily esetet. Midőn a lovagias IX. Szent Lajos szerencsétlen afrikai expedíciója alkalmával a szaracének kivont kardokkal rohantak a foglyok hajójába, ahol Jonville is tartózkodott, a foglyok a papokhoz siettek gyónni; Bellinoi Guidó, a német rend nagymestere pedig a nem pap Jonville lábaihoz borult, hogy lelkét kitárja. A X–XIII. században szokás volt, hogy a haldoklók, ha paphoz nem juthattak, világiaknak gyóntak, hogy így gyónási kötelezettségüket a halálos ágyon elismerjék. Ezt az eljárást maga Szent Tamás is helyesli.

A konszekráló- és oldóhatalom teszi a katolikus papot igazán pappá, sőt ez utóbbi avatja a lelkek igazi atyjává s királyává. Igen, atyává teszi esetleg fiatal kora ellenére, idő előtt aggastyánt (presbytert) alkot belőle. Egész ifjan bevezeti a lelkek óriási, nagyszerű birodalmába, ahol ezeknek fájdalmai, amazoknak hibái s mindannyiban a kegyelemnek bámulatos munkái ámulattal, csodálattal, jámborsággal töltik el, vágyat oltanak belé odaadni, feláldozni önmagát, s így létrehozzák benne azt az atyaságot, amelyről az apostol beszél: „Fiacskáim, kiket újra szülök, míglen Krisztus tibennetek kiképződik”. (Gal 4,19)

Jönnek hozzá olyanok, kik mindent elhagytak Istenért, vagy kik megmaradva a világban, sőt a házasság kötelékében, úgy élnek mégis, mint az angyalok. Mily érzelmek támadnak benne, midőn látja, hogy ezek lábainál térdelve magukat kicsinyes hibákról könnyek közt vádolják! Mennyire meghatja s megalázza ez! Micsoda ő ily lelkek mellett! És minő vágyak kelnek benne, hogy ő, a pap, legalább oly szentül éljen, mint ezek a lelkek.

De megesik az is, hogy gyóntatószékéhez iszonyú bűnökkel terhelt lelkek jönnek. Vallomásokat hall, melyek borzalommal töltik el. Szinte émelyedik az undortól. De nem! Az irgalom s gyengédség erőt adnak neki. Érzi, hogy most nem ő ül ott, hanem Krisztus ő benne. Nincs bűnös, akit megvetni tudna. Azon van, hogy valamennyit felemelje. „Édes barátom, szól az ilyenekhez, ha nincs többé senkid, aki becsül, ha már mindenki megvet és kerül: itt, de csakis egyedül itt találsz megértést, részvétet s bocsánatot.”

Mily megható az ifjú papra, kinek kezén alig száradt még fel a papszentelés olaja, midőn élettapasztalatokban megőszült aggastyán roskad gyóntatószékének zsámolyára s őt atyának szólítja. És ő, a szinte korra nézve gyermek, de lelki rangra öregebb, ítélkezik felette. Aztán jön az egyszerű, ismeretlen paphoz a király, a császár, a püspök, sőt maga a pápa. Leborulnak, atyjuknak nevezik. És valóban a gyóntatószékben ülő pap nagyobb valamennyinél. Ott Isten helyett ül s ítélkezik, mint olyan, ki felelősséggel egyedül Istennek tartozik.[16]

Joghatóság

A gyóntatáshoz azonban az érvényesen felvett papi renden kívül még joghatóság is szükséges. (Vö. 872. kánon.) A gyóntatás ugyanis ítélkezés jellegével bír, amelyet csak erre felhatalmazott bíró eszközölhet érvényesen. Csak azt ítélhetjük el vagy menthetjük fel, akinek bizonyos értelemben felebbvalói vagyunk. A joghatóság által válik a pap a gyónó lelki felebbvalójává.

A joghatóság lehet rendes, amely bizonyos álláshoz, lelki hivatalhoz van kötve s átruházott, amely egyes személyeknek van adva.

Rendes joghatósága van a pápának s a bíborosoknak az egész világon, a püspököknek a saját egyházmegyéjükben, a plébánosoknak a tulajdon plébániájuk területén, a szerzetes főnököknek a saját alattvalóik felett stb.

Átruházott joghatósággal bírnak a káplánok s általában a többi papok, amennyiben ezt a megyés főpásztortól elnyerik. Püspöki felhatalmazás nélkül tehát ezek érvényesen nem gyóntathatnak.

Akinek rendes joghatósága van, mint pl. a plébánosnak, az a saját hívét mindenütt az egész világon érvényesen feloldozhatja. De nem így az átruházott joghatósággal bíró, pl. a káplán, aki a saját egyházmegyéje területén kívül senkit érvényesen nem gyóntathat, hacsak az odavaló püspök azt meg nem engedi.

A joghatóság pótlása

Vannak azonban ritka esetek, midőn maga az Egyház a lelkek üdve s a közjó érdekében a joghatóságot pótolja s azt már eleve az érvényesen felszentelt papnak megadja. Mikor történik ez?

1. Halálveszély esetén bármely ok idézze is azt elő. A halálos beteget vagy egyébként életveszélyben levőt tehát minden érvényesen felszentelt pap, legyen bár felfüggesztett, eretnek, aposztata, minden bűntől s egyházi büntetéstől feloldozhatja. Érvényes ez a feloldozás még a joghatósággal bíró pap jelenlétében is. Megengedett módon azonban az olyan pap, ki egyházi büntetéssel a gyóntatástól el van tiltva, pl. az aposztata, csak akkor oldozhat fel, ha más pap, ki ezt megtehetné, nincs a közelben.

Végső szükségben, de csakis ilyenkor a pap még azt is feloldhatja, akivel együtt a tisztaság szent törvényét bármi módon súlyosan megsértette.

A XVIII. század vége felé Franciaország egyik városában protestáns lelkészek ültek egy alkalommal a fehér asztal körül, midőn jelentik, hogy egy súlyos beteg férfi lelki vigaszt kíván. Egyik a lelkészek közül felkel, hogy a kívánságnak eleget tegyen. A beteg így szólott hozzá; „Én katolikus pap vagyok, ki vallásomat megtagadtam. Isten szerelmére kérem tiszteletes uram, katolikus papot küldjön hozzám, aki az Egyházzal halálom előtt kibékítsen. Ön nem segíthet rajtam”. „Kedves barátom – szól erre a lelkész reszkető hangon – én magam is szerencsétlen aposztata pap vagyok, ön jól tudja, hogy a halálveszélyben én is feloldozhatom s az Egyházzal, Istennel kibékíthetem.” A haldokló csakugyan könnyek közt végzé el gyónását s nem sokkal utóbb Isten gondviselését és irgalmát áldva lehelte ki megtisztult lelkét. A protestáns lelkész hazatérve némán ült le ismét társai közé. Az isteni kegyelem mintha csak kicserélte volna lelkületét. Ö is visszatért az Egyházba s mintaszerű papi élet után hunyt el.

Egyébként hazánkban is, hol, sajnos, aposztata papokban nem szűkölködünk, már több hasonló eset nyomára jöttünk. Egyik vasúti állomáson a vasúti tiszt szerencsétlenül járt társát – miután a váróteremből mindenkit eltávolított – meggyóntatta s feloldozta. Mindketten aposztata papok voltak. Másutt a protestáns lelkésznek felcsapott aposztata pap nagybeteg híveit oldozta fel. Hiába! a hitet nem lehet egészen kioltani sem a lelkiismeretet teljesen elfojtani.

2. Pótolja az Egyház a joghatóságot az általános tévedés esetén, midőn ti. valamely helység hívei majdnem mindnyájan tévesen azt hiszik, hogy a pap, kinél gyónnak joghatósággal rendelkezik. Nagyon világos, hogy még ily körülmények között is Egyházunk a joghatóságot csupán azoknál pótolhatja, kiknek megvan az áldozópapi rendjük.

3. Végre az Egyház a hívek lelki java s biztonsága érdekében akkor is kipótolja az esetleg hiányzó joghatóságot, ha maga a pap valami okból alaposan kételkedik, vajon van-e joghatósága avagy sem. Nagyon világos, hogy ez az illető papnak minden hibája nélkül is könnyen megeshetik.

A tengeren utazó pap joghatósága

Hogy Egyházunk minden bizonytalanságot eloszlasson, a tengeren utazó pap joghatóságát törvénnyel szabályozta. A pap tehát, aki tengerre szállt, akár a saját püspökétől kapott joghatóságot, akár annak a kikötőnek püspökétől, ahonnan hajója kiindult vagy útközben megállt, ezzel meggyóntathatja összes útitársait, még ha azok később szálltak is a hajóra. Sőt, ha a hajó valahol vesztegel, a parti lakosok is eljöhetnek hozzá a hajóra gyónni, illetőleg kiszállhat a partra őket meggyóntatni. A püspöknek fenntartott bűnök alól is bárkit feloldhat. Amint azonban célját elérte, többé nem gyóntathat, míg az illető hely püspökétől joghatóságot nem kapott.

A joghatóság korlátozása

Egyháznak hatalmában van a joghatóságot korlátozni is. Ez történik, midőn az egyházi hatóság bizonyos személyek, pl. nők, szerzetesek gyóntatását csak az erre kijelölt papoknak engedélyezi, avagy egyes súlyos bűnök feloldását magának tartja fenn. Röviden erről is szólunk.

A szerzetesek és szerzetesnők gyóntatása

Az új törvénykönyv kimondja, hogy a gyóntatási engedélyt, illetőleg joghatóságot a megyéspüspök adja úgy a világi papoknak, mint a szerzetes papoknak akár a világiak, akár (más) szerzetesek gyóntatására. Ezenkívül a kiváltságolt papi szerzetek főnökei is adhatnak bármely felszentelt papnak joghatóságot a saját szerzeteseik, újoncaik, valamint a házukban tartózkodó cselédek, tanulók s betegek feloldozására. (Vö. 874., 875. és 514. kánon.)

De emellett minden szerzetesnek szabadságában áll lelkiismerete nyugalma érdekében, bármely a püspök által felhatalmazott paphoz menni, hogy nála szentgyónást végezzen. (519.)

Az apácákat azonban a saját házukban csupán a püspök által kijelölt rendes vagy rendkívüli gyóntatok vagy más erre külön meghatalmazott papok oldozhatják fel érvényesen.

Ámde a szerzetesnőknek is megvan az a joguk, hogy lelkiismeretük megnyugtatására bármely templomban, kápolnában vagy félig nyilvános kápolnában, sőt bármely tisztességes helyen, csak legyen a gyóntatószék ráccsal ellátva,[17] akármely papnál meggyónhassanak, akit a püspök nők gyóntatására is felhatalmazott. (522. k.)

A súlyosan (ha nem is halálosan) beteg apácák, egész betegségük alatt bármely nők gyóntatására felhatalmazott papot hívathatnak szentgyónásuk meghallgatására s elöljáróiknak nincs joguk ebben őket közvetve vagy közvetlenül megakadályozni. (523. k.)

Oly zárda számára, ahol nincs legalább hat apáca, nem szükséges rendes gyóntatót kijelölni. Az ily kicsiny szerzetesház tagjai tehát bárhol s akármely nők gyóntatására is felhatalmazott papnál végezhetik szentgyónásaikat.

A bűnök fenntartása

Az egyházi elöljárók, a pápa, a püspökök s szerzetes rendfőnökök megtehetik, hogy alattvalóik egyes nagyobb vétkeit maguknak fenntartják, s saját lelki ítélőszékük elé vonják, ahogy ezt a világi hatóság is a saját ügykörében tenni szokta.

Ilyen esetben az illető bűn alól csak a fenntartó (illetőleg annak utódja s esetleges elöljárója) vagy az általa felhatalmazott pap adhat érvényes feloldozást.

A fenntartás főleg azt célozza, hogy a veszélyes s nagy bűnnel terhelt a saját érdekében tapasztaltabb lelkiatya orvosló kezébe kerüljön s tudatára ébredjen annak, hogy vétke nem közönséges és kis jelentőségű.

Van bűn, amelyet az elöljáró önmagáért, ti. mint súlyos bűnt tart fenn s van olyan, amely csupán azért van fenntartva, mert a reája kimért egyházi fenyíték akadályoz a szentségek felvételében. Végül úgyis mint bűn, de meg a rárótt egyházi büntetés miatt is fenn van annak vétke tartva, aki a gyóntatót feljelentésében azzal rágalmazza, hogy őt a gyónás alkalmával a tisztaság elleni bűnre csábította.

A püspökök a különböző idő s helyi viszonyok szerint más s más bűnöket szoktak fenntartani. Ezeknek száma azonban 3–4-nél több nem igen lehet.

Csupán a külsőleg s belsőleg súlyos, tettleg végrehajtott, befejezett, illetőleg eredménnyel járó (pl. magzatelhajtás, gyilkosság stb.) biztos s bizonyosan fenntartás alá eső vétket kell csakugyan ilyennek tartanunk. Az azonban nem szükséges, hogy az illető bűn elkövetőjének a fönntartásról tudomása legyen. Nálunk Magyarországban a legtöbb egyházmegyében a 14 éven aluli fiúk s leányok ki vannak véve a bűnfenntartás alól.

Ha valaki fenntartott bűnt oly lelkiatyának gyónik meg, akinek erre nem terjed ki joghatósága, ez őt vagy más paphoz küldi, aki az ily bűnt is feloldozhatja, vagy pedig a gyónó nevének elhallgatásával a püspökhöz felhatalmazásért folyamodik. Néhány hét múlva tehát a bűnösnek a gyóntatószékhez vissza kell térnie, hogy a fenntartott s ezzel együtt a többi bűnei alól a feloldozást megkapja. Időközben a szentáldozáshoz nem járulhat.

Megszűnik a fenntartás a következő esetekben

1. a betegeknél, kik lakásukból nem távozhatnak;

2. a bármely okból halálveszélyben levőknél;

3. a jegyeseknél, kik házasságkötés előtt gyónnak;

4. midőn a felhatalmazás kérése csupán a gyónó nagy kárával vagy a gyónási titok veszélyeztetésével történhetnék;

5. midőn a gyónó a saját egyházmegyéje határain kívül kéri a feloldozást stb.

Az új egyházi törvénykönyv meghatalmazza az összes plébánosokat s plébánoshelyetteseket az egész húsvéti szentáldozás ideje alatt; s a misszionáriusokat a misszió tartama alatt a fenntartott bűnök feloldozására. Meghagyja továbbá a püspököknek, hogy az általuk fenntartott bűnök feloldozására adjanak állandó felhatalmazást az összes espereseknek és pedig oly módon, hogy ezek – főleg a püspöki székhelytől messze eső helyeken – ezt a felhatalmazást más papokra is átruházhassák. (899. k.)

A gyónási pecsét

Az Úr Jézus, ki azt állítá magáról: „az én igám gyönyörűséges és az én terhem könnyű” (Mt 11,30), a gyónás elég súlyos terhét is nagyon megenyhítette, főleg azáltal, mert azt titkossá tette. Az Egyház ugyanis meg van győződve, hogy az Újszövetség isteni, bölcs törvényhozója, aki céljai elérésére bizonyosan alkalmas eszközöket tervezett, másként nem is rendelkezhetett. Nyilvános gyónással ugyanis kitűzött célját: a magán és közjót soha el nem éri. Lehettek tehát hajdanában nyilvános gyónások, de ilyenek általában sohasem voltak kötelezők.

A gyónási titoktartást továbbá a természetjog is megköveteli. Midőn ugyanis a bűnös a gyóntatószékhez térdel, a gyóntatóval mintegy rejtett szerződésre lép: „őszintén bevallók mindent, feltéve, hogy te titkot tartasz”. És a pap, midőn a gyónót elfogadja, ezt a szerződést a maga részéről is megerősíti, mondhatnék, aláírja. Tehát szigorúan köteles is annak megtartására. Végre maga az Anyaszentegyház is a maga részéről a lehető legszigorúbb törvényekkel, illetőleg büntetésekkel igyekszik a gyónási titkot körülsáncolni, biztosítani. Az új törvénykönyv ez ügyben azt határozza: „A szentségi pecsét sérthetetlen; miért is a gyóntató szorgosan óvakodjék, nehogy a bűnöst szóval, jellel vagy bármily más módon valamennyire is elárulja”. (889. k.)

És csakugyan ez a három oldalról is megszilárdított pecsét meglepő módon, gondviselésszerűleg ép is maradt napjainkig. Nem akarjuk ezt a tényt azért csodává vagy még kevésbé hitágazattá avatni, mert úgy látszik ismer rendkívüli ritka kivételeket is. Wildt állítása szerint alig van az egész világtörténelemben 6–7 hitelesen bizonyított eset a gyónási titok megsértésére. Chaubard szerint – hogy csak egyet említsünk – egyik Toulouse melletti falu plébánosát a XVIII. század végén a világi hatóság kerékbe törette, aztán elevenen megégettette, mert midőn némelyek halállal fenyegették – a gyilkos nevét nekik elárulta volna. Ezek azonban szinte csodaszámba menő kivételek, amelyek a gyónási titok hősi áldozatai mellett számba sem jöhetnek.[18] Hiszen még maga Luther is, aki a gyónás szükségességét tagadta, arra a kérdésre, vajon szabad-e a gyóntatónak a bűnös ellen tanúskodnia, ezt a felelet adta: „Éppen nem, mivel nem nekem, hanem Krisztusnak gyóntak. Minthogy Krisztus, amit gyóntak, titokban tartja, nekem is titokban kell tartanom és kereken mondanom: «Nem hallottam. Ha Krisztus hallott valamit, mondja meg ő»”.

Minő kimondhatatlan nagy jótéteménye az Üdvözítőnek a titkos gyónás egyesekre.

„Vigasztalót kerestem – mondja a próféta – és nem találtam.” (Iz 63,5) Hol van az a jó barát, aki a szegényt, gazdagot, gyermeket és aggot, gonosztevőt s szentet egyformán szeretettel fogad? Akinek szíve tűz és jég egyszerre? Mert minő szerencsétlenség volna a lelkekre, ha ez a szív nem volna tűz és minő veszély önmagára, ha nem volna jég. Minő szükség volna az ily jó barátra, aki előtt kiönthetjük bánatunkat, amelyet senkivel a világon nem közölhetünk, még meghittjeinkkel sem, mert azok a bánatok néha legédesebb viszonyainkból születnek. Hallgatva kell törülgetni könnyeinket. Főleg manapság hiányzik az ilyen jóbarát, midőn annyi a csalódás, a tört remény, a gyötrődő lélek, a keseredett szív, midőn, ha valaki szerencsétlen, nem tud egyebet, mint öklével fenyegetni a mindenért hibáztatott társadalmat, midőn annyi az öngyilkosság, téboly és vérengző gyűlölet. Évenkint hány nő, fiatal leány, sőt gyermek, hány férfi öli meg magát kétségbeesésből. Szegény szerencsétlenek, kik fájdalmas magányukat, vigasztalan lelki nyomorukat nem tudták elviselni – inkább megváltak a földi élettől…[19]

Mit nem ért volna mindezeknek a jó barát, ki teljesen önzetlen részvéttel, szeretettel, gyengédséggel fogadja őket, kinek Isten hatalmat adott minden baj s bánat forrásának a szív bűnsebeinek behegesztésére, s aki hozzá a feltétlen, Istentől szavatolt titoktartás folytán teljesen megbízható? És íme ezt a jó barátot adta Krisztus minden egyes léleknek a gyóntatóatyában.

Hogy pedig mit jelent ez a titoktartó orvos és tanácsadó a társadalomra, már csak abból is világos, mert a közjó voltaképpen egyesek javának összege.

De felvethetné valaki, hogy a haza java, az uralkodók élete vagy egyéb egészen rendkívüli fontos érdek elégséges ok lehetne a gyónási pecsét megtörésére.

Ennek cáfolására idézünk egy részlelet abból a párbeszédből, amelyet IV. Henrik, francia király, lelkiatyjával, Cotton jezsuitával folytatott.

„Nem hozhatna-e maga az Egyház oly törvényt – kérdi a király – mely megengedné a papoknak megtörni a gyónási pecsétet akkor, midőn a király szándékolt meggyilkolását gyónná meg neki valaki?”

„Felség – feleli erre Cotton, – ha ily esetben meg lenne engedve a gyónási titok elárulása, az uralkodók élete csak még nagyobb veszélynek volna kitéve. Ha ugyanis tudná a bűnös, hogy ilynemű vallomása őt a törvényszék elé juttathatja, akkor egyáltalán eltitkolná borzasztó szándékát és így egyáltalán nem lenne mód őt bűnbánatra indítani s szándékától eltéríteni. De különben is, ha kívánatosnak látszik, hogy emberi felség elleni sértések, merényletek, tudomásra jussanak, bizonyára még inkább kellene akkor arra törekedni, hogy az isteni Felség ellen elkövetett vagy szándékolt gonosztettek nyilvánosságra jöjjenek s lehetőleg meggátoltassanak. A királyok tehát olyasmit kívánnak a saját érdekükben, amit Isten a saját érdekében eltilt. IV. Henrik e szavakkal búcsúzott gyóntatójától: „Jól beszélt atyám!”

Azért míg az állami szolgaságba alacsonyodott orosz püspöki kar 1875-ben a gyóntatóknak kötelességévé teszi az állam elleni vétségek denunciálását, a római egyház, már csak az állam érdekében is, rendületlen szilárdságában fenntartja a gyónási titkot. Sőt isteni törvényről lévén szó, az Egyháznak nincs is hatalma arra, hogy a gyónási pecsét feltörésére felmentést adjon.

Mi tartozik a gyónási pecsét alá?

A gyónási pecsét alá tartozik minden meggyónt bűn, legyen az halálos vagy bocsánatos, titkos vagy nyilvános, a bűnök összes körülményei s a bűntársak.

De hallgatni tartozik továbbá a gyóntató mindarról, amit csak a gyónásból tudott meg s aminek feltárása a gyónónak rosszul eshetnék vagy a szentségnek bármiképpen kárára válnék. Mindezt titokban kell tartani, nemcsak a gyónó életében, hanem halála után is.

A gyónó erényeiről s Istennek kitűnő adományairól, amellyel őt elhalmozta, halála után szabadna beszélni, miként ezt az Egyház a boldoggá s szentté avatási ügyekben régebben megengedte. De az új törvénykönyv a gyóntatókat még az ily tanúskodásból is kizárja.

Ha tehát a gyóntatót bármily címen, bármily hatalom a gyónásban hallottak felől kérdi, egyszerűen ezt kell felelnie, hogy a dologról semmit sem tud, s ha követelik, erre akár meg is esküdhetik. És ezzel legkevésbé sem követ el hazugságot, hanem csupán észbeli fenntartást használ, mely némely esetben megengedett s ily ügyben egyenesen kötelező.[20] A gyónási titkot ugyanis a pap mint magánember nem tudja. Már pedig őt mint ilyet kérdik. Mint Krisztus helyettese tudja, de erről senkinek a világon beszámolni nem tartozik.

Mindenesetre beszélhet a pap arról, amit nemcsak gyónásból, hanem azonkívül is hallott, megtudott, de ilyenkor is felette óvatosnak kell lennie, nehogy a gyónáson kívül megtudottakat a gyónásból hallottakkal valamiképp kiegészítse. A pap ez ügyben alig lehet eléggé óvatos, mert igen sok mendemondára s alaptalan gyanúsításra adott már alkalmat, midőn a hívek a társaságban, sőt magán a szószéken olyasmiről hallanak, amit meggyóntak. Nem gondolják meg, hogy a gyóntató az illető dolgot gyónáson kívül is könnyen megtudhatta.

A gyónási titok egyébként magával a gyónóval szemben is kötelező. Meggyónt dolgokról tehát a gyónáson kívül csak akkor szabad a gyónóval beszélni, ha ezt a gyónó maga akarja, erre a gyóntatót felkéri vagy kérdéseivel erre neki egyben felhatalmazást is ad.

Végül a gyóntatónak még akkor is súlyos bűn terhe alatt hallgatnia kell, ha kételkedik, vajon valami a gyónási pecsét alá tartozik-e vagy sem.

Ki köteles a gyónási pecsét megőrzésére?

Nem köteles a gyónási titok őrzésére maga a gyónó. Ő tehát elmondhatja bárkinek, hogy mit gyónt s mit mondott neki a gyóntatóatya. Fontos ok nélkül azonban sohase beszéljünk arról, ami a gyónásunkban történt. Fecsegésünkkel nem ritkán nagy hibát követhetünk el, főleg ha a gyóntató jó hírnevének ártunk. Annál kegyetlenebb dolog ez, mert a gyóntató egyáltalán nem védekezhetik s eljárásának okát, magyarázatát nem adhatja. Pecséttörést azonban – saját gyónásunkról beszélve – sohasem követünk el.

Köteles azonban a gyónási pecsét megőrzésére:

a) a gyóntató pap;

b) bárki, még a laikus is, feltéve, hogy valaki őt gyóntató papnak tartja, s neki véletlenül meggyónik;

A 40-es évek körül történt a múlt században, hogy bizonyos ünnepség alkalmával a nagy tolongás között egy legény a gyóntatószékbe szorult. Odajön egy leány, ki papot vélt a gyóntatószékben s már majdnem egészen meggyónt, mikor észrevette tévedését s riadtan távozott. A dolog köztudomásra jött. A különben nagyon vidám legény, valahányszor az eset szóbajött, nagyon elkomolyodott s egy szót sem lehetett belőle a hallottakból kivenni. Tényleg kötötte is a gyónási pecsét.

c) mindenki, akinek a gyónás bármi más módon is tudomására jutott, tehát a tolmácsok, ha valaki szolgálatukat igénybe veszi; a gyóntatószék körül állók, ha akaratlanul is valamit meghallottak stb. stb.

Cesarius egyházi történetíró beszéli, hogy egy hajón váratlanul kitört viharban a végveszélyben lebegő utasok valamennyien az egyetlen egy jelenlevő papnak hangosan gyóntak meg és sürgetve kérték a feloldozást. A hajó megmenekült. Az utasok állítólag mit sem tudtak egymás gyónásából. De ha ezt a „csodát” nem hinnők is el, annyi bizonyos, hogy lezárta ajkukat a gyónási pecsét.

A gyónási titoktartás kötelezettsége csak akkor s annyiban szűnik meg, amikor s amennyiben ezt maga a gyónó fontos okból, önként megszünteti – engedélyt adva a gyóntatónak, illetőleg másoknak, kik gyónásából valamit megtudtak, hogy arról beszélhessenek.

Jegyzet. Aki másnak céduláját, melyre bűneit feljegyezte, az illető gyónása előtt vagy után megtalálta, elolvasta s esetleg másokkal közölte, a gyónás pecsétje ellen ugyan nem vétett, de súlyos bűnt követhetett el a természettörvény ellen, amely szigorúan tiltja, hogy mások titkaiba jogtalanul beavatkozzunk.[21]

Az általános gyónás

Midőn Páli Szent Vince a Gondy-családdal együtt, amelynél nevelősködött Picardia Folville községében – a grófné jószágán – tartózkodott, kétórányira fekvő bizonyos falucskába hívták, hogy ott egy súlyosan beteg 60 éves földmívest meggyóntasson. A beteg általában jó, becsületes ember hírében állott. Mindazonáltal Szent Vince arra érzé magát ösztönöztetve, hogy a beteget általános gyónásra bírja. Ekkor kitűnt, hogy emberünk a legszomorúbb lelkiállapotban van, mert nagy bűneit mindezideig álszégyenből elhallgatta. A szegény bűnös ezt túláradó bánatában maga nyíltan be is vallotta és a grófnéhoz, ki leereszkedő szívjóságában őt három nappal halála előtt meglátogatta, így szólott: „Ó méltóságos asszony! ha én általános gyónást nem végzek, akkor én örökre elkárhoztam volna sok és súlyos vétkem miatt, amelyeket mindezideig meggyónni szégyelltem”.

Ez az eset adta meg az első lökést arra, hogy Páli Szent Vince a missziós papok egyesületét, az ún. lazaristákat megalapítsa, kik apostoli buzgalommal s egészen az evangélium szellemében végzett népmisszióik alkalmával s egyébkor, főleg az általános gyónások által annyi lelket mentenek meg az örök üdvösség számára.

Az általános gyónásnak két neme van. Életgyónásnak nevezzük akkor, ha minden legalább is nagy bűnünket, amelyekre eszünk nyílása óta emlékszünk, belefoglaljuk. Ha pedig csupán hosszabb időtartamra pl. egy évre visszamenőleg vádoljuk magunkat, ezt egyszerűen általános gyónásnak hívjuk.

Az általános (illetőleg életgyónás) lehet szükséges, hasznos, de lehet káros is.

Mikor szükséges?

Szükséges, hogy életgyónást végezzünk életünknek arról a szakáról, amelyen át érvénytelenül gyóntunk. Hiszen az ily gyónásban felsorolt bűnök még nincsenek rendben. Érvénytelenek voltak pedig gyónásaink akkor,

1. ha nem volt bánatunk s erősfogadásunk. Világos jelei ennek, ha pusztán csak emberi tekintetből gyóntunk, a közeli bűnalkalommal nem szakítottunk, az okozott károkat nem akartuk jóvátenni. Valószínű, de nem mindig biztos jele az érvénytelen gyónásnak, ha hosszabban minden javulás nélkül bűnös szokásban éltünk;

2. ha valamely súlyos vagy súlyosnak tartott bűnt készakarva elhallgattunk;

3. ha a meggyónt halálos bűnök számát vagy nemét illetőleg hazudtunk;

4. ha lelkiismeretünket túl hanyagon vagy éppen nem vizsgáltuk meg.

Nem ritkán megesik, hogy valaki talán idősebb korban, hosszú jámbor élet után egyszerre csak arra eszmél, hogy fiatalon, legény vagy leány korában bezzeg sokáig szentségtörő gyónásokat végzett, de aztán az egész dolog feledésbe ment. Idősebb korban tehát a rossz gyónások után már jóhiszeműleg végzett, jó gyónások következtek. Ilyenkor a jóhiszemű gyónások megismétlése nem szükséges, de igenis meg kell ismételnünk az ifjúkori szentségtörő gyónásokat, amelyeket öntudatosan rosszul végeztünk. Ezeket tehát, de csakis ezeket kell feltétlenül általános gyónással kipótolnunk. Legtanácsosabb azonban ilyenkor már életgyónást végezni, főleg, ha a régi gyónásokat illetőleg valami bizonytalanság mégis csak mindig megmaradt lelkünkben.

Mikor hasznos?

Vannak azonban esetek és körülmények, midőn az általános (illetőleg élet-) gyónás felette hasznos és üdvös. Szalézi Szent Ferenc az ő utolérhetetlen szép Philotheájában ekként ajánlja: „Az általános gyónás minket sok nyugtalanságtól megment, lelkiismeretünkbe nyugalmat önt, bennünk sok jó határozatot ébreszt, minket a reánk oly nagy béketűréssel váró Isten irgalmának csodálatára hív; végre lelkiatyánkat oly állapotba helyezi, melyben ő nekünk a legjobb tanácsokat adhatja, a mi szívünket pedig megnyitja, hogy bűneinket neki a jövőben nagyobb bizalommal gyónjuk meg”.

Nevezetesen, ami a lelki békét, nyugalmat s biztonságot illeti, nem lesz kár Porto Mauricio Szent Lénárd hírneves misszionárius megjegyzését jól megszívlelni:

„Úgy van sokszor a gyónó, mint a vadász, ki a sok vadat rejtő sűrű erdő mélyén barangol, de alig bukkan zsákmányra. Sok s hosszú sikertelen fáradság után felgyújtja az erdőt mind a négy sarkán. Egyszerre csak azt látja ám, hogy mennyi farkas, vadkan s szarvas bújik elő! Csodálkozva fog felkiáltani: Lám, ki hitte volna, hogy ily sok vad fészkel ebben az erdőben. – Ugyanígy vagyunk az általános gyónással is. Mennyi minden kerül abban felszínre, amire valaki, kivált, ha gondatlanul élte át napjait, soha ügyet sem vetett, de ami a halálos ágyon nagy nyugtalansággal töltené el. És íme mindez előkerül az általános gyónásban. Tüzet gyújtunk ilyenkor mintegy a lelkiismeret minden oldalán és teljesen kitisztítjuk azt.” Ugyanő a saját tapasztalatából is bizonyítja ezt. Elmondja, hogy sokan, kik nála vagy másoknál általános gyónást végeztek, eleinte így vélekedtek: „Nem mintha szükségét látnám, hanem csupán ájtatosságból, mások tanácsára végzek általános gyónást”. Ámde miután a gyóntató segítségével múltjuknak sok elfeledett botlására a gyónás folyamán visszaemlékeztek, ugyanazok utólag így nyilatkoztak: „Ó, én szegény teremtés! mennyire csalódtam, mikor azt állítottam, hogy soha semmit el nem hallgattam gyónásaimban, s hogy mindig igaz bánattal és erősfogadással végeztem azokat. Nem, nem mondottam igazat! Jaj nekem, ha az általános gyónás előtt halok meg! Ó, az egész világ kincséért sem adnám, hogy általános gyónást végeztem”.

Aki azonban életgyónását egyszer már jól elvégezte, felesleges azt ismételnie, hanem időnkint végezzen általános gyónásokat az utolsó ilyen gyónástól számítva.

Nevezetesen nagyon ajánlatos az általános gyónás oly esetekben, midőn életünknek egy-egy fordulópontjához jutottunk, hogy ott a múltat rendbe hozzuk, a jövőre nézve tájékozódjunk s a bizonytalan halálra felkészüljünk.

Ily alkalmak:

1. ha valaki őszintén meg akar térni, ami többnyire missziók s lelkigyakorlatok alkalmával szokott bekövetkezni;

2. ha a gyermek illetőleg ifjú elhagyja a szülői házat, szolgálni vagy katonának megy;

3. a diák az érettségi után, a pályaválasztás küszöbén;

4. ha valaki kolostorba vagy kispapnak megy;

5. ha valaki házasságra lép vagy özveggyé lesz;

6. súlyos és veszélyes betegség, hogy a nagy útra jól felkészüljünk. Mi lenne belőlünk, ha ez a rettenetes lépés az örökkévalóságba nem sikerülne? Nincs-e tehát rendén, hogy amennyire csak telik, magunkat jól bebiztosítsuk?

Hogyan végezzük az életgyónást?

Ha általános (élet-) gyónást óhajtunk végezni, tudtára kell majd adnunk a gyóntatóatyának s azért vizsgáljuk meg előre, vajon csupán áhítatból avagy szükségből történik-e az. És ha szükségét érezzük az általános gyónásnak, nézzünk alaposan utána, vajon miért nem vagyunk előző gyónásainkkal megelégedve. Kérdezzük magunktól, hány éven át s hányszor gyóntunk, áldoztunk vagy fogadtunk más szentséget (pl. bérmálást, házasságot) szentségtörően avagy kétes lelkiismerettel. Vizsgálgassuk azután huzamosabb ideig egész lefolyt életünket, illetőleg azt a korszakot, amelyről gyónni akarunk. Osszuk fel esetleg egész életünket, ha életgyónást végzünk, korszakokra, aminők a gyermekség a 12–14 évig, ifjúság, házasállapot stb. Kutassuk erre a tíz és öt parancs rendje szerint, hogyan és hányszor vétettünk először az első parancs ellen életünknek egymás után következő korszakaiban, azután a második parancs ellen és így tovább. Különös tekintettel legyünk minden egyes korszakban állapotunk sajátos kötelességeire is.

Csak ily alapos készület biztosítja a jó általános gyónást s szerzi meg azt a szinte túláradó békét, amely ezt kísérni szokta.

Meg kell még jegyeznünk, hogy sokkal nagyobb pontosságra és részletességre vannak kötelezve azok, kik az általános gyónást szükségből végzik. Az ilyenek nagy gondot fordítsanak bűneik számának, nemének bevallására is, és ha valamit kifelednek, utólag pótolni tartoznak. A csupán nagyobb lelki haszonért végzett gyónásokban ez a pontosság, a már egyszer érvényesen meggyónt vétkekre nézve nincs megkövetelve. Amit ugyanis egyszer érvényesen s jól meggyóntunk, soha az életben nem vagyunk kötelesek a szentgyónásban újra bevallani.

Mikor ártalmas?

Ártalmas szokott lenni az általános gyónás az aggályosakra nézve, akiket ahelyett, hogy megnyugtatna, csak még jobban összezavar. Ami azonban az aggályosoknak is kárt okoz, nem az egyszer nekik is megengedhető életgyónás, hanem annak szüntelen pótlása és ismételgetése. Ez tehát tilos legyen reájuk nézve.

Függelék

Az egyházi büntetések

Minthogy az Anyaszentegyház tökéletes társaság, azért kell, hogy rendelkezzék mindazokkal az eszközökkel, amelyek önálló társas életéhez hasznosak és szükségesek. Alkothat tehát törvényeket s azok épségben tartását, végrehajtását büntetésekkel is szorgalmazhatja. Egyházunk ezt a kétségbevonhatatlan jogát mindenkor gyakorolta is. Hiszen már Szent Pál a vérfertőző korinthusit kiközösíti, s kellő penitencia után ismét feloldozza a büntetés alól. (1Kor 5)

Minthogy az egyházi büntetések a penitenciatartás szentségével a legszorosabb összefüggésben vannak, röviden s vázlatosan megismertetjük azokat, amennyiben katolikus közönségünket érdeklik.

Általános tudnivalók

Az egyházi büntetések három nagy csoportra oszlanak.

a) Vannak cenzúrák (fenyítékek), amelyekről az új kódex nyíltan kimondja, hogy gyógyító jellegűek. (2216. k.) Három ilyen van: kiközösítés, felfüggesztés, egyházi tilalom (interdiktum);

b) vannak azután megtorló büntetések, minő pl. az egyházi temetés megtagadása, az egyházi javadalomtól való megfosztás;

c) vannak végül penitenciák, midőn pl. az egyházi felsőbbség a hibázó papot bizonyos időre lelki magányba küldi, hogy ott vezekeljen.

Minthogy pedig a világi híveket inkább csak az első csoport érdekli, nevezetesen a kiközösítés (exkommunikáció), azért csupán arról szólunk részletesebben.

Hogy valamely bűn fenyítéket (kiközösítést) vonjon maga után, kell hogy külsőleg és belsőleg súlyos, a maga nemében befejezett és makacsul, tudatosan elkövetett legyen. A serdületlenek, tehát a 14 éven aluli fiúk s 12 éven aluli leányok nem esnek fenyítékbe, de igenis azok, kik őket az illető bűnre csábítják, vagy azt velük elkövetik.

Főleg a makacsság bővebb magyarázatot igényel. Minthogy csak a makacsok esnek cenzúrába, tehát elkerülik e büntetést azok, akiknek szabadakarata akár a tudatlanság, akár a túlheves szenvedélyek által korlátozva van. Itt azonban bizonyos megkülönböztetést kell tennünk.

A tudatlanság ugyanis lehet erkölcsileg vagy fizikailag legyőzhetetlen, aminőben pl. a teljesen tanulatlan emberek leledzenek. De lehet legyőzhető is. Ez az utóbbi ismét különféle.

Van ún. negélyzett (affektált) tudatlanság, midőn ti. valaki éppen azért nem néz utána a dolognak, nehogy az esetleges egyházi büntetésről értesüljön. – Van azután egyszerűen legyőzhető tudatlanság. Ez ismét kétféle. Egyik válfaja a tiszta lustaságból eredő tudatlanság, midőn ti. valaki az egyházi büntetésekkel egyáltalán nem törődik. Másik válfaja: a büntetésnek közönséges nemismerése.

A szabadakaratot nemcsak a tudatlanság, hanem más oldalról a szenvedélyek is korlátozhatják és az erőszak külsőleg egészen gúzsba köthet.

Az új törvénykönyv tehát kimondja, hogy az ún. negélyzett tudatlanság semmi körülmények között sem ment fel a büntetés alól.

Ha a törvény szövegében az áll: „aki … merészkedik”, „tudatosan”, „szándékosan”, „vakmerően”, ezt vagy elköveti, vagy más effajta kifejezés, ami teljes tudást és teljes szabad elhatározást tételez fel, akkor a beszámíthatóság bármely korlátozása akár az értelem, akár az akarat szempontjából – felment a fenyíték alól.

Ha pedig a törvényben az előbb idézett kifejezések („merészkedik”, „vakmerően” stb.) nem fordulnak elő, akkor bűnös hanyagságból származó tudatlanság a büntetés alól nem ment fel. Azonban a büntetések egyszerű nem ismerése felment ugyan a gyógyító jellegű büntetések alól, de nem ment fel a megtorló jellegűek alól.

Ezekből tehát világos, hogy a teológiában járatos egyén hamarabb eshetik egyházi büntetésbe, mint a világi, akit az egyházi dolgokban való járatlansága könnyebb tesz menthetővé.

A kiközösítés következményei

Vannak kiközösítettek, akiket az Egyház rendkívül fontos okokból kerülendőknek jelent ki. A többi az ún. tűrt kiközösített.

Valamennyire nézve a kiközösítés a következő következményekkel jár:

a) tilossá teszi a szentségek felvételét s kiszolgáltatását. A kiközösített tehát feloldozást nem kap, nem áldozhatik stb., míg csak a büntetés alól felmentve nincs.

b) Eltilt a nyilvános istentiszteletektől, aminő a szentmise, amelyekről azonban a tűrt kiközösítettet eltávolítani nem szükséges.[22] Nem tilt el a szentbeszédtől, amelyre az ilyen egyénnek talán nagyobb szüksége van, mint bárki másnak.

c) Kizár az Egyház búcsúiból és nyilvános imáiból.

d) Kizár az egyházi temetésből.

e) Kizár az egyházi tisztségekből, minő pl. a kereszt- vagy bérmaszülőség is.

f) Ha a kiközösített „kerülendő”, akkor megfelelő ok nélkül a társadalmi életben sem szabad vele érintkezni, kivéve hitvesét, szülőit, gyermekeit s szoros hozzátartozóit, sőt a nyilvános istentiszteletekről is eltávolítandó.

A kiközösítés fajai

Vannak fenntartott s nem fenntartott kiközösítések. Az előbbiek ismét vagy a pápának vagy a püspöknek vannak fenntartva. A pápának fenntartottak ismét lehetnek legkülönösebben, különösen s egyszerűen fenntartva. Ez a megkülönböztetés jelzi a bűnök súlyát, amelyekre a büntetés ki van szabva, de egyben azt a fokozottabb nehézséget is, amellyel a feloldozás jár. De lássuk kissé részletesebben.

I. A pápának legkülönösebben fenntartott kiközösítés

Ezzel a kiközösítéssel az Egyház a következőket sújtja:

1. akik a legméltóságosabb Oltáriszentséget „eldobják” (templomrablók!) vagy rossz (babonás) célra használják, vagy maguknál tartják;

2. akik a római pápát tettleg bántalmazzák;

3. akik a gyónási titkot közvetlenül megsérteni merészkednek;

4. akik (a tisztátalanságban) bűntársukat feloldozzák.

II. A pápának különös módon fenntartott kiközösítés

Tizenkét ilyen eset van, mi azonban csak a közönséget közelebbről érdeklőket említjük fel belőlük:

Ebbe a kiközösítésbe esnek

1. a hitehagyók (aposztaták), eretnekek és szakadárok;

Ide tartoznak a spiritiszták is, ha észreveszik az ebben rejlő eretnekséget; továbbá theozófok is.

2. mindazok, akik hitehagyóknak, eretnekeknek és szakadároknak hitehagyást, eretnekséget, szakadárságot terjesztő könyvét kiadják, valamint azok, akik valamely apostoli irattal névleg megtiltott könyveket védenek, vagy azokat tudva, engedély nélkül olvassák vagy megtartják;[23]

3. akik bár nem papok, mégis gyóntatnak vagy miséznek;

Nagyon világos, hogy az ily mise s feloldozás érvénytelen.

4. akik az uralkodó pápa törvényeitől, rendeleteitől, parancsaitól egyetemes zsinathoz fellebbeznek;

5. akik az Egyház szabadsága és jogai ellen törvényeket, rendeleteket vagy parancsokat adnak;

6. akik közvetlen vagy közvetett módon megakadályozzák az egyházi joghatóság gyakorlatát akár a lelkiismereti, akár a külső fórumon, vagy ez ellen bármely világi hatósághoz fordulnak;

7. akik a Szentszék engedélye nélkül világi bíró elé idézik a római egyház bármely bíbornokát, a Szentszék követét – avagy a saját főpásztorukat;

8. akik valamely gyóntatót vagy maguk, vagy más által az egyházi felsőbbség előtt hamisan arról vádolnak, hogy őket a gyónás alkalmával a tisztaság elleni bűnre csábította. És ezen kiközösítés alól az illető semmiképp sem oldozható fel, ha csak a hamis vádat formaszerűleg vissza nem vonja, s az okozott károkat lehetőleg jóvá nem teszi. Az ilyenekre ezenfelül súlyos és hosszú penitencia mérendő.

III. A pápának egyszerűen fenntartott kiközösítés

Ezt a kiközösítést, amelyet 14 esetben alkalmaz Egyházunk, a következők vonják magukra:

1. a búcsúkkal üzérkedők;

2. a szabadkőművesek vagy más hasonló társulatba belépők, amelyek az Egyház vagy a törvényes világi hatalom ellen áskálódnak;

A tudatos szocialisták inkább a hitehagyók fentidézett csoportjába sorolandók. Az anarchisták, kommunisták azonban ide tartoznak.

3. a férfi vagy női pápai klauzúra megsértői;

4. a párbajozók s az ebben közreműködők;

5. a magasabb rendben levő egyháziak (az alszerpaptól felfelé), valamint az ünnepélyes fogadalmat tett férfi s női szerzetesek, akik akár csak polgári házasságot is kötni merészkednek, valamint azok, kik e felsorolt személyekkel házasságra lépni mernek.

IV. A püspöknek fenntartott kiközösítés

Az új törvénykönyv a következőket sújtja püspöknek fenntartott kiközösítéssel:

1. akik nemkatolikus lelkész előtt kötnek házasságot;

2. akik házasságra lépnek azzal a kifejezett vagy hallgatag beleegyezéssel, hogy összes gyermekeiket vagy azok egy részét nem a katolikus vallásban fogják nevelni;

3. akik tudva nemkatolikus lelkésszel kereszteltetik meg gyermekeiket;

4. azok a szülők vagy helyetteseik (pl. gyámok), akik tudva gyermekeiket nem a katolikus vallásban nevelik;

5. akik papot vagy apácát tettleg bántalmaznak;

6. akik ereklyéket hamisítanak;

7. akik a magzatelhajtásban résztvesznek, ha az eredménnyel járt. Maga az anya sincs kivéve.

V. Senkinek sem fenntartott kiközösítésbe esnek

1. A szerzők és kiadók, kik a Szentírás könyveit s azokhoz való jegyzeteket s magyarázatokat a Szentszék engedélye nélkül kiadják vagy kiadatják;

2. akik merészkednek elrendelni, hogy egyházi temetésben részesítsék azokat, kiket ez az egyházi törvény szerint meg nem illet;

3. akik a Szentszék engedélye nélkül 30.000 líránál többet érő egyházi javakat elidegenítenek;

4. mindazok, bármily méltóságban legyenek is, akik bármely módon kényszerítenek valakit papi pályára vagy férfi avagy női szerzetbe lépni s a szerzetben bárminemű fogadalmat tenni, legyen az örök vagy ideiglenes, egyszerű vagy ünnepélyes;

5. az a hívő, aki tudva elmulasztja egy hónapon belül feljelenteni azt a gyóntatót, aki őt a gyónás alkalmával bűnre akarta csábítani és csupán akkor oldozható fel az ilyen, ha a feljelentést megtette, vagy annak megtételét komolyan megígérte.

Ez utolsó csoportba tartozókat tehát szinte sújtják ugyan a kiközösítés következményei, de amennyiben a szükséges feltételeket teljesítik, minden gyóntatótól feloldhatók.

A kiközösítés feloldása

1. Bármely felszentelt pap minden kiközösítés alól feloldhat a halálveszély idején. Azok azonban, akik valamely egyházi felsőbbség (pápa vagy püspök) által lettek személyesen egyházi fenyítékkel sújtva, avagy a pápának legkülönösebben fenntartott kiközösítésbe estek, a halálveszély elmúltával kötelesek az illető egyházi felsőbbséghez fordulni, hogy attól az utasítást s penitenciát elfogadják. Ha ezt tenni elmulasztanák, a fenyítékbe visszaesnek. (2252. k.)

2. Ezenkívül a 2254. kánon értelmében sürgős esetekben minden gyóntató feloldhat minden – bármely módon fenntartott fenyíték alól –, de azzal a kikötéssel, hogy a gyónó a fenyítékbe való visszaesés terhe alatt tartozik egy hónapon belül – hacsak nagy nehézségekbe nem ütközik – a gyóntató útján levélben, nevét elhallgatva a szent Penitenciáriához vagy a püspökhöz vagy más a feloldozásra felhatalmazott elöljáróhoz fordulni s annak parancsát teljesíteni. (2254.)

Sürgős eset pedig akkor áll be, ha:

a) a bűnös becsülete veszélyben forog, vagy botrány támadhat;

b) ha a bűnösnek túlságosan nehéz várakoznia addig, amíg a gyóntató ügyében eljár.

Végszó

Midőn 1858-ban a boldogságos Szűz boldog Soubirous Bernadette-nek a Lourdes szomszédságában levő massabielllei sziklabarlangban megjelent s a dolognak széltében-hosszában híre terjedt, a város szentéletű plébánosa, Peyramâle abbé bölcsen óvatos tartózkodó álláspontra helyezkedett. Sőt mi több, s ebben úgy látszik túllőtt a célon, a nála jelentkező Bernadette által csodálatos jelet kért a titokzatos asszonytól. „Ha a nő csakugyan az – szólt a leánykához – akit te sejtesz benne, megmutatom neki az eszközt, amellyel megismertetheti magát és megbízatásait tekintéllyel ruházhatja fel. A barlangban tartózkodik – mondod – egy rózsabokor felett. Nos, tehát jól van, kérd meg az én nevemben, hogy a legközelebbi napok valamelyikén az összegyűlt tömegek szemeláttára virágoztassa ki egyszerre a kérdéses rózsabokrot. Azon a reggelen, amelyen hírülhozod, hogy a csoda teljesült, hinni fogok szavadnak és megígérem, hogy elkísérlek a Massabieillehez.”

A bold. Szűz, ki lourdesi jelenésének valóságát napjainkig annyi szembetűnő csodával igazolta, ezt az önkényes kívánságot nem teljesítette, a kérésre bizonnyal mosollyal felelt. De egyik jelenése alkalmával azonban mást tett. Komoly, sőt szomorú tekintetét a messze távolba – a bűnös világra irányítva háromszor ismétli e szót: Penitencia!

Mintha azt akarta volna ezzel mondani: Ne rózsákat hajszoljatok ezen a bűnátkozta földön, hanem keressétek a bűnbánat töviseit. Mert ezek nélkül sem itt, sem odaát, a túlvilágon nincsen remény a boldogulásra.

Források

Bougaud: Kereszténység és korunk.

Bruders: Die Exerzitienwahrheiten.

Lehmkuhl: Theol. Moralis.

Mihályfi: Az emberek megszentelése.

Nagy A.: Hitelemzés példákban.

Noldin: Summa Theol. Moralis.

Prohászka: A keresztény bűnbánat és bűnbocsánat.

Schütz: Dogmatika.

Spirago: Beispiel-Sammlung.

Tanquerey: Synopsis Theol. Dogmaticae.

1. A penitencia szót már a régi klasszikusok is jól ismerik s pedig különböző értelemben. Némelykor az egyszerű nemtetszést értik alatta, máskor megint a szomorúságot valamely cselekedet felett, ha nem is bűnös az; végül a bánatot a bűn felett. „Látjuk, úgy mond Cicero, hogy Sándor király, ki bizalmasát, Clytust, megölé, csaknem öngyilkos lett, akkora volt benne a bánat.” (Penitencia.) Az egyházi nyelv kizárólag ez utóbbi értelemben vette át a penitencia elnevezést. Értjük alatta a) a bűnbánat indulatát, nemkülönben annak bizonyos állandóságát a bűnbánatos lelkületben; b) a büntetést, elégtételt, amelyet a bűnös magára, vagy a gyóntató reája a vétekért kiszab; c) végül a penitenciatartás szentségét.

2. Szalézi Szent Ferenc is, ki ugyancsak szelíd lelkivezető hírében áll, Chantal Szent Franciskának, az akkor még alig harminchárom éves, gyenge testalkatú, özvegy bárónőnek, négy kis gyermek anyjának, hetenkint kétszer önostorozást ír elő s ezenkívül ugyanezt külön penitenciaképp is reá szabja, főleg, ha nehéz kísértések zaklatták.

Így cselekedett egyébként számos másokkal, mint Bruslard, Fléchère úrnőkkel, Favre elnökkel, Blonay asszonnyal s férjével, sőt még tizenhat éves leányukkal szemben is. „Az ostorozásnak – írja a szent püspök – bámulatos a hatása; a testet ösztökéli s a lélek üdül fel.” Egyébként hasonló eljárást követtek a XVI. és XVII. század más nagy lelki vezetői is gyónóikkal szemben, mint Borromei Szent Károly, Néri Szent Fülöp, Bona bíboros, Depaul Szent Vince, Olir s mások. (Vö. Bougand: Szent Chantal élete. I. k. 225. l.)

3. Fabernek francia neve.

4. Keresztény Kis Könyvtár 16. szám.

5. Duns Scotus (1265?–1308) a kitűnő ferences tudós és iskolája a szentség egész lényegét, tehát anyagát s alakját kizárólag a papi feloldozásba helyezik. A bánatos bűnvallomás szerintük csak szükséges feltétel az érvényes feloldozásra. Megvan e véleménynek jelentősége a gyakorlatban is. Ha ugyanis a bánatos vallomás anyaga a szentségnek, akkor érzékelhető módon (láthatóan, hallhatóan) kell megnyilvánulnia. De ha csupán feltétel, akkor elég, ha megvan a szív mélyén, habár azt elárulni nem is lehet. Scotus és iskolája szerint tehát feltételesen fel kell az eszméletlen beteget is oldoznia, habár a bánatnak, bűnvallomásnak semmi jelét sem adhatja, jóllehet talán meg van benne a kellő lelkület. Egyébként ugyanígy járnak el az életveszélyben forgó, önkívületi állapotban levő egyénekkel szemben az ellenkező vélemény hívei is, habár eljárásukat másként igyekeznek igazolni s magyarázni.

6. Tökéletlenség az, ami nem megfontolt szándékból ered, avagy csupán tanáccsal, nem pedig kötelező paranccsal ellenkezik.

7. Az isteni szeretet akkor tökéletes bennünk, ha Istent önmagáért, végtelen jóságáért, tökéletességéért szeretjük. Ennek a tökéletes szeretetnek megvannak a maga fokozatai úgy az értékelés, megbecsülés, mint a hév dolgában. Értékelés szempontjából legalsóbb foka a tökéletes szeretetnek akkor van meg bennünk, ha készebbek vagyunk bármely áldozatra, akár a halálra, sem hogy Istenről, a legfőbb jóról lemondjunk s az ő barátságát halálos bűnnel elveszítsük.

A szeretetnek ez a foka, illetőleg a belőle eredő bűnbánat már elég a gyónáson kívüli megigazulásra.

Magasabb foka a tökéletes szeretetnek, amely bennünket Istennek legkisebb megbántásától is feltétlenül visszarettent. Még magasabb foka pedig az, midőn Istennek nagyobb tetszése is elégséges, hogy minden áldozatra, lemondásra, szenvedésre készek legyünk.

Hogy pedig a tökéletes szeretet érzelem s hév dolgában is szüntelen fokozódhatik, bővebb magyarázatra nem szorul. (Vö. Az isteni erények. A szeretet 7… oldalak.)

8. Magyarra Bernhard Zsigmond S. J. fordította le. Címe: A tökéletes bánat az üdvösség aranykulcsa, Von den Driesch nyomán. Kis könyvtár 20. Kiadja a „Mária Kongregáció”, Budapest, VIII., Horánszky u. 20.

9. Vö. Az Oltáriszentség. 111. lap.

10. Lásd: Ker. Kis Könyvtár 16. sz. Az isteni malasztról. 13… lap.

11. Liguori Szent Alfonz szerint még nem erkölcsi lehetetlenség a középszerűen gazdagra nézve valamely bűnalkalom (pl. hivatal, állás) elhagyása, amely neki 100 arany (kb. 800 pengőd kárt okozna. Szegény cselédre bizonyára az volna.

12. Vö. Az Anyaszentegyház öt parancsa. 112. lap.

13. Vö. 903. kánon.

14. A gyónók túlságos nagy száma azonban sohasem elég ok arra, hogy a gyónást a teljesség sérelmével röviden végezzük.

15. 11. szám. Dr. Schermann Egyed: A búcsú.

16. Vö. Bougaud: Kereszténység korunk. V. kötet.

17. S. C. de Religiosis 1916. márc. 7.

18. Vö. Az Anyaszentegyház öt parancsa. 110. lap.

19. Vö. Bougaud: Kereszténység és korunk. V. k.

20. Vö. A nyolcadik parancs. 27. lap.

21. Vö. A nyolcadik parancs. 91 lap.

22. Ez utóbbi körülményből az egyházjogászok azt a következtetést vonják le, hogy a tűrt kiközösített bűn nélkül mehet szentmisére. Sőt Vermeersch-Creusen szerint (Epit. III. 461.) a rejtetten kiközösített vagyis az olyan, akiről általában nem tudják, hogy ki van közösítve köteles is a vasár- és ünnepnapi szentmisén résztvenni. De nincs kötelezve erre az, akiről közismert, hogy az Egyházból ki van közösítve. Ugyanis senki sem tartozik magát annak a szégyennek kitenni, hogy esetleg a templomból nyilvánosan eltávolítsák. Semmiféle kiközösített sincs továbbá eltiltva attól, hogy a nyilvános istentisztelet idején kívül a templomba bemenjen s ott magánájtatosságát végezze. (Vö. Dr. S. Sipos: Enchiridion Juris Canonici. 926. lap.)

23. Lásd bővebben: A római index. Müller Lajos S. J. A „Magyar Kultúra” kiadása, 1926.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Előszó

A penitenciatartás mint erény

A penitenciáról általában

Az igaz vallásból nem hiányozhatik

Ellenfeleink

A penitencia helyes fogalma

Mikor kötelez a penitencia?

A penitencia történetéből

Az első századokban

A keleti Egyházban

A későbbi századok

A hanyatlás korszaka

A kereszteshadak

Az újkorban

A penitencia gyakorlatai

A belső és külső penitencia

A belső penitencia jelentősége

Hogyan gyakoroljuk a belső penitenciát?

Hogyan gyakoroljuk a külső penitenciát?

Alapelvek

A passzív penitencia

Indítóokok

A penitenciatartás mint szentség

A penitenciatartásról mint szentségről általában

A katolikus tan

Krisztus alapítja

Ellenvetések

A kulcshatalom a püspökökre s papokra is átszállott

A hagyomány tanúsága

Valóságos szentség

A penitenciatartás szentségének szükségessége

Az üdv szükséges eszköze

Isteni parancs folytán

Mikor kötelező?

Az egyházi törvény

A penitenciatartás hatásai

A penitenciatartás anyaga és alakja

A penitenciatartás anyaga

Szükséges anyag

A feltételes keresztség előtti bűnök

A keresztség felvételében elkövetett bűnök

Szabad anyag

Bizonyos és kétséges anyag

Elégséges és elégtelen anyag

A penitenciatartás alakja

A feloldozás szertartása

A feloldozás kellékei

Feloldozás telefon útján