Lénárd Ödön

Reggeleim

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Lénárd Ödön

Reggeleim

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című füzet elektronikus változata. Az elektronikus változat a Piarista Rend Magyarországi Tartománya engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más jog a Piarista Rend Magyarországi Tartományáé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Reggeleim

Bevezetés

Lénárd Ödön Reggeleim című verse a Gyűjtőfogházban született 1972–1977 között. A cigarettapapiroson kihozott versek között maradt meg. A börtönverseket szabadulása után folyamatosan „leírta” egy öreg írógéppel, hogy mások számára is olvasható legyen.

A fényképek egy évvel később, 1978 nyarán készültek a kismarosi faház előtt, ahol akkor lakott. A verset és a fényképeket ő maga örömmel illesztette össze. A fénykép-vers összeállítás csak néhány példányban készült. A Lénárd Ödön hagyatékában fennmaradt példányról Tímár Ágnes és Haris László fotóművész közös munkával készítette el karácsonyi ajándéknak ezt a fakszimile füzetet 2005. év adventjén.

Reggeleim

Én úgy serkenek minden reggel,

érzem, hogy csak most indult el

a ritmus bennem, s a szívverés,

s a vizek fölül még szállni látom

a Lelket, ki itt járt hajnaltájon,

s belénk lehelte az ébredést!

Vázáimból sorra kidobálok

minden tegnap-még-szép-volt virágot,

csak most bimbózik az igazi!

Ma telek meg én is ötlettel, verssel,

ma lesz belőlem ember, végre ember,

s nem az a fonnyadt tegnapi!

Az oldalban is csupa bimbót lelek,

s nem mocskolják be dögök, legyek

a fenyőzamatos levegőt;

s mind olyanok lesztek, leszünk,

mi már tegnap meghalt, megszűnt,

de itt élt az első bűn előtt!

Nekem minden reggel harmatos,

a szellő kacagva rám csapdos,

s én, szemem nyitva, visszanevetek:

ma meglesem a harangvirágot,

s ha kisimulva kéklik, tátog,

a lét tündére ott lebeg!

Aztán dél lesz, forró, bágyadt,

fölégetnek maró dühök, vágyak,

harangvirágról szó sincs már;

s mire az est kapuja megcsikordul,

s az első csillag fölénk kifordul,

szívem már csak irgalomra vár!

Dehát mért szívódik fel a harmat,

a virágok mért fonnyadnak,

s mért törik meg szívemben a tüzes bor?

S ha szólt reggel a Veni Sancte,

mért lesz abból mégis este,

mért lesz mindig Confiteor?

974. július

978. július

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Reggeleim