Lénárd Ödön

Összegyűjtött börtönversek

Mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Lénárd Ödön

Összegyűjtött börtönversek

A Magyar Piarista Tartományfőnök engedélyével

104/2003

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című, ötkötetes mű elektronikus változata. A könyv 2003-ban jelent meg a Lámpás Kiadó gondozásában az ISBN 963 759 353 5 azonosítóval. Az elektronikus változat a kismarosi ciszterci apátnő és a Piarista Rend tartományfőnökének az engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Piarista Rendé.

Az öt kötet címe:

I. kötet: Szürke habitusban, 1950. március – 1951. június

II. kötet: Sömaj Izrael (1)

III. kötet: Sömaj Izrael (2)

IV. kötet: Sömaj Izrael (3)

V. kötet: Szélfútta versek

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. kötet: Szürke habitusban. 1950. március – 1951. június

A „Szürke habitusban” verseskötet lejegyzésének és fennmaradásának legendás

története

Víz alatt

Víz alatt

Hajnali álom

Ecce Homo

Ég dalok

Kék ég, kék víz…

Ki hasonlítson?

Négy elem

Reggeli

Téli ég,

Csak drótok

Fekete liszt

Sós Sándor

Az Isten vásárosa

Az Isten vásárosa

Akart versek

Felkélt a szél

Ikrek lettek

Kemény beszéd

Esti barátkozás

Ki vagyok én?

Mi közöm van hozzátok?

Mi közöm van hozzátok?

Jeremiással

Olcsó vagy, Pajtás!

Ne felejtsetek!

Ne köszöntsetek!

Szürke habitusban

Ahogyan az év futott

Befelé megyek a tavaszomba

Találkozunk

Októberek

Szürke habitusban

Szürke habitusban

Adoráció

Jubileum

Poharam

Nagykarácsony

A lótuszevők szigetén

Az első hó

Mint ködkürt a Dunán…

Hányat alszunk?

Pásztorok miséje

Harmadik mise

Purificatio

Passio

A bevonulás útján

A tűz mellett

A Kendő szólal

Longinus dala

Júdás fája alatt

Missa sicca

Missa sicca

Introitus

Kyrie

Credo

Sanctus

Agnus Dei

– volt egyszer egy Láng –

A Láng himnusza

Oktatom a Lángot

A Láng küldetése

Beljebb megyek

Zsoltárok magamról

Az Alázatosság kalácsa

Két csajka, egy kanál

Kenyeret eszem

Duplát kaptam

Pörög az orsó

Szürke zsoltár

Szeplőtelen Fogantatás

Zsoltárok Róla

Hajnali glória

Déli glória

Fáradt glória

Éjjeli glória

Liturgia

Dalok a sárból

– – és dalol a Lélek – –

A Test epilógusa

Zsoltárok az emberekről

Lexi

Fiacskám,

Négyszáz bűnösök litániája

Valaki a Sátánt káromolta

Imádkoztam őket

A Hideg himnusza

Hit, remény, szeretet

Miserere

Múlnak az évek

Mért vagy gyatra?

Értetek

Fagyöngy az Istenen

Fagyöngy az Istenen

Kamaszodik a víz

Kopaszok Istene

Könnyedén

Diurnale captivorum

Completorium

A második élt 1953–1960

Hűség Péter-Pálkor

Én megmaradtam

Gyermekeim,

Örömünk oka

Imádkozom

A béke,

Mint egy virág,

Planck

Aki anyám voltál…

Összeért a kezünk …

Vannak még csikók!

Egyszer mindenki csikó volt…

Ó, ha egyszer …

Azt hiszed, lehet?

Megláttad a boldogságot?

Keresztelek

Meglopnád …?

Ugye, kevés?

Regina Mundi

II. kötet: Sömaj Izrael (1.)

Bevezetés a 850 cigarettapapiron „megmenekült” vershez

A „Sömaj Izrael” kötetek legendája

A vénség zsoltárai. 1974–1977

Könyörgés a vénség küszöbén

Második könyörgés

Reggel és este: egy nap

Készülődés

Idők jele

Vénülsz csak, vagy züllesz is?

Jó harcot harcoltál – (2Tim. 4,7)

Mért csinálod?

Prothézist kaptam

Most él csak…

Legalább a tátikáimat!

Nincs szükség bogáncsra!

Miért írok?

A másik Mérleg

Versenyfutás a szóért

Haláltánc. 1972–1977

Égjen végig ez a tűz!

A lelkemet vedd fel!

Miből gyöngyözik elő?

Ugye, Arra gondolsz?

De ez is igaz!

Utunk

Sötétben

Hogyan is lesz az?

Ágyban, párnák közt?

Szorongás

Papírsárkány lettem

A Beteljesedés felé –

Öreg ember altatója

Ez van!

Az utolsó zsoltár

A versek litániája

A Halál Angyala

Sömaj Izrael. 1973–1977

Sömaj Izrael (I)

A bevezetőt elmondja Ezekiel

Ma azonban Péter így beszélne a Tragédiában:

Intelem mái prófétáinkhoz

Intelem az ostoba prófétákhoz

Az Igen-ért küldöttelek!

Jónás felel

Simeon akarta így!

Várom Elizeust

És ha Én kérdezek?

Az Ellenlábas

Ezekieltől Móniig

Sámuel

Mindenszenteki szózat

Simone Weil idézése

Így törnek fel bennem –

Izaiás – ma is!

Jeremiás siralmai

Jeremiás imája

Sömaj Izrael (II)

Jákobként birkózva. 1972–1977

Igen és Nem

Minden versem –

Nem értelek

Ha szól hozzám –

Mért hallgatok Rólad?

Jelenléted

Van, hogy –

Úrnapon

Mindennapi kenyerem

Aligha –

Mint rab –

Szodoma

Tóbiás éneke rabsága földjén

Reggeli látogatás

A kútban

Mért érezlek olyan messze –

Csendet teremtek benned!

– ilyen üres –

Magunk leszünk

Nem egyszerű!

Remény

Mit tennél?

Ne dobj el!

Nem lehetne?

Szomorú boldogság

Van, kinek –

Szegény és szürke vagyok

Sirat-e valaki?

Keserű

Hol van a Húsvét, Angyal?

Villódzik –

Önarckép. 1972–1977

Mire jó a vers?

Kegyelmet kértek számomra

Konokul

Évfordulón

Az álszent

Kísértés

Vízkereszt

Mindenképp fáj

Reménytelenül

Ahogy a hídon

Szállok-e, vagy hullok?

Mit jelent írni?

Vízállásmérő

Súlyosodóban

Határkő

Ki voltál igazán?

Gaudete

Modell

Kaleidoszkóp

Ez ki itt?

Ne sírj majd utána –

Arc, profilban

Minek mondotok engem?

Bagoly mondja a verébnek –

Fazék-sors

De jó lenne!

Út és útjelző

Látlelet

Erő

Arcképem alá

Koponyám körül

Reggeleim

Önéletrajz

Neked létezem –

Tükörben

Csak pillanat –

Együtt. 1973–1977

Férgek

Béke

Diónyi fájdalom

Százszögű kristályok

Én is köszönöm!

Köztük vagy

Vadak között

Öcsém

Lacinak

Katkának

Márti iskolába megy

Hej Idő, te lompos, vén varázsló –

Együtt

Dávid

Zárt ajtók megett

Földönfutók

Mái mozaik

III. kötet: Sömaj Izrael (2.)

A Leviathán hasában

A Leviathán hasában

Rabszolgák

Michelangelo: Rabszolga

– nem fogjátok hinni –

Látható, vagy láthatatlan?

Bethesda a X. kerületben

Ki itt belépsz –

Stilicho fiai

Egyedül

Bármelyik nap

A bugyorban

Emlékek

Karc

Magam köszöntöm önmagam

Nemcsak régen történt!

Diotrephes

Ugye, nem kívánod?

Pünkösd vigíliáján

Fák az udvaron

Mindnyájan lehetnétek!

Modern Március

Sztriptíz

Márianosztrai asszociáció

Elmegyek, elmegyek…

Nem szoktam – hadd szokjam

Lovamat kötöttem…

Egy apró seb csak a bal bokád fölött

– szállok egyre felfele –

Miért?

Címer

– mikor már senki sem emlékszik rátok –

– belőlem virít ki minden csillag –

– lélek nem él, csak az egészben –

Hiszekegy

Nektek „pol” versek –

Ha én sem beszélnék –

Júdás felháborodása

Káin rokona

Kiről írok?

– mint nyúl az őszi szántásban –

Megkoszorúzták a sírját…

A világ 1976-ban

Fehérvasárnap

A holtan nagyok

Megbotránkoztál?

Mit akartatok velem?

Csak mese!

Elveszett nemzedék

„Hívők”

Az Egyház záró szava

Zsoltárok tükrében

Bús esti ima

Mint az a madár – ?

Ember embernek farkasa

A palack szelleme

Valle de los caidos

Szókat tajtékzom

– mint futó sebesültből a vér csöpög

Ilyen ősi a bűn!

Fuldokolva

Várlak

Mulandóság

A magányos ember zsoltároskönyve

Csak Te ne késs!

Azért ez nem olyan egyszerű!

– mert, például, így is lehet! –

Nem egészen!

Látom a sötétet!

Biztonságban

Ne keményítsétek meg –

Öreg ember zsoltározik

Irgalom

Fia vagyok!

Naiv zsoltár, amiben mégis van valami

Nem vagyok olyan!

Mondják – mondom

Műanyag iratkapocs

– de akik jönnek –

Csak Te!

Csak feszítsetek!

Esti béke

Reflektorfényben

Naphimnusz

Él is benned?

Liturgia

A régi Ádvent visszatér

Karácsony, 73.

Karácsony borban

1. Az első ádventi gyertya

2. A második gyertya

3. A harmadik gyertya

4. A negyedik gyertya

5. Szenteste

6. Hajnalban

– ma már oly Karácsonyt kérek Tőled –

Vigília

Újévek, újévek!

Nagypéntek, újra

Triptichon

I. A bal lator

II. A Megfeszített

III. A jobb lator

Nagyhét, 74.

1. (129. zsolt.)

2. (89. zsolt.)

3. Nagypéntek

4. (31. zsolt.)

5. (22. zsolt.)

A liturgikus év utolsó vasárnapján

A három ifjú éneke

Meddig?

Reggel – este

1. Prima (Tim.1, 17)

2. Prima (Vasárnap a karácsonyi időben)

3. Nona

4. Completorium (Vasárnap; Jer. 14,9)

5. Completorium

Liturgikus idők

1. Nagyböjt (Laudes, Iz.58,1)

2. Hétfői Sexta (Iz. 55,7)

3. Hétfői Vesperás (Joel 2,7)

4. Válaszos zsoltár a Passio idejéből

5. Hétfői Tertia a Passio idejéből (Jer. 17 ,13)

6. Nagyböjti Laudes (Jer. 11,9)

7. Nagyböjt: hétfői Vesp. (Jer. 18,20)

8. Jusson már Eszedbe –

A Te néped

1. Apostolok

2. Vértanúk

3. Hitvallók

4. Compostellai Szt.Jakab (júl. 25.)

5. Szt. Lőrinc (aug. 10.)

6. Keresztelő Szt. János lefejezése (aug. 19.)

7. Capitulumok

a. Őranyalok ünnepe (okt. 20.)

b. Kis Szt.Teréz (okt. 3.)

c. Assisi Szt. Ferenc (okt. 4.)

d. Ráfáel arkangyal (okt. 24.)

8. Egymás mellett a két Márton (nov.11., 12.)

IV. kötet: Sömaj Izrael (3.)

Kérygmata

Bevezető

Alapfogalmak

Miért?

Szavak

Kiket sose nevezek meg

Körbe-körbe

Isten

Ember

Börtön

Halál

Isten

Kortársak

Kortársak

Misszionárius

Költő

Nyárspolgár

Szakbarbár

Nő

Férfi

Gyerek

Pap

Író

Szabadsághős

Bíró

Apostol

Szent

Intézmények

Intézmények

Isten házai

Család

Haza

Egyház

Érték és érdek

Érték és érdek

Alázat

Fegyelem

Egocentrizmus

Karrier

Gőg

Az álszentség karrierje

Könyv

Utókor

Humanizmus

Humanizmus

Én

Világ

Egyéniség

Test

A Rossz

Értelmünk

Akaratunk

Hűség

Tehetség

Demokrácia

Butaság

„Modern”

Demokrácia

Igazság

Könnyedség

Fegyelem

Csodálkozás

Kultúra

Vertikális népvándorlás

Háború

Történelem és közélet

Elvont spekuláció

Tanulékonyság

Idő

A múlt szerelmese

Magány

Béke

Erkölcsi fejlődésünk

Történelem

Tehetek róla?

Művészet

Ars poetica

A Szép

Forma

Ugye nem érted a verset,

Alkotás

Vallásos költészet

Olvasok

Művészet

Mai kereszténység

Mai kereszténység

Evangélium

Krisztus

Modern hivatás

Realizmus

Bizonyosság

A Jó

Prédikálni?

Bűn

Hűség

Hit

Kontempláció

Szeretet

Életszentség

Bocsáss meg…

A szenvedés

Hol a börtön?

A vég

ENTSZ: az emberiség fele ideggyenge

Elidegenedés

Oszlop a pusztában

Szolgálj!

Atombombák

Sportolók

Őrjöngő ifjúság

Párbeszédek

Irodalomszociológia

Szép versek!?

Chamissonak

Költők az életutamból

A „kapcsos könyv” előtt (Arany János)

A Basszus (Ady Endre)

Szorongás (József Attila)

A tápéi Krisztus (Juhász Gyula)

Jegyzetek Kosztolányi fölött

A Próféta (Babits Mihály)

Előszó (Karinthy Frigyes)

Emlék és varázslat (Radnóti Miklós)

A bori füzet (Radnóti Miklós)

Illyés Gyula fényképe előtt

A nyírszalon gazdájának (Áprily Lajos)

Nektek is szól! (Váci Mihály)

Még ez sem elég! (Váci Mihály)

Esti karének (Benjámin László)

Simon István

Cseréphalom (Képes Géza)

Nyakig az éjszakában (Baranyi Ferenc: Túl az éjszakán)

Nyárvég (Garai Gábor)

Verses ima versíróért (Vas István)

Fiatal költők anthológiája arcképekkel

Sokaknak

Könyörgés az íroncokért köztünk

Ők meg ezt mondanák:

Hol van a Valóság?

Zrinyi harmadik éneke

Versek, versek, versek …

Utolsó párbeszéd

Ars poetica

Nem írok szonetteket!

Kísértés

Ima

Jegyzet – rímben

Az Ész nevében!

Mert először a dac van!

Írás a nem-írásról

– akkor is –

A Nagy Betűk

Gyerekség?

Unom

Mit ágáltok?

Hányszor írod meg?

Belső monológ

A Mű

A Mű árnyékában

Verseskötet

A titok

Mókuskerék

Rímeknek fényes csillaga –

Ádvent Angyallal és zarándokokkal

Ars poetica I.

Ars poetica II.

Ars poetica III.

Ars poetica IV.

Ars poetica V.

Ars poetica VI.

Mi

Móni arcképe alá

Rügy

Pünkösd van!

Útravaló

Gyümölcs

Biztatóul

Az árnyékom

Emlékérem

Tanítás (mi tán vallomás is)

3 év versei

Talán valamit elhibáztam

Én is átmentem rajta –

Ó, a forrásaim –

Tedd már le a karszalagot!

A hivatás vége

Pünkösdi sequencia

Zárás előtt

Magányos reggeli ima

Izaiás emlékirata honfitársai ellen

Mit vársz még tőlem, Angyal?

– ha csobbanó vizén mind helyén áll a nád –

Mi az, ami biztos?

V. kötet: Szélfútta versek

Bevezető az Anthológiához, amit már itthon írtam

Római versek

Római versek

Colosseum

„Akkor” – és ma

Callixtus-katakomba

–  opprimitur a maiestate!

Sírok, emlékek, temetők

– ugyanaz a csöndes angyal –

– a barbár a legszívósabb!

Szavak, szavak

Visszfények

Lassan az ember már csomagol

Más az, pajtás –

A régi kápolna újra él

Egyszer minden kehely felborul

Meddig vársz még, Angyal?

Koponyám röntgene

1998. (Szent Jakab), este

Még ma, nem holnap

– Így is titeket hordalak –

A püspök egy bűnbánati zsoltárt mond el: a 37.-et

Ó, szószék!

Apostolutód

Sírfelirat

Fiposz (Fiatal papok országos szövetsége)

Püspökszobor

Ki képviseli?

A Sátán és az Érsek

– hol rejtőzöl? (9/3. zs.)

– érjen el a vágyunk – (9/4. zs.)

Gyémántmise

Egy fiatal angyal …

A tékozló fiú indulása

Hol vagy, Karácsony?

Marika

Hallgatnom kellene már, Uram?

Tedd, Uram, könnyebbé az elválást

Az összes vers betűrendes jegyzéke

I. kötet: Szürke habitusban.

1950. március – 1951. június

Csak kiskamaszként bűnöztem néhány vers elkövetésével. De sokkal jobban szerettem és tiszteltem az irodalmat, mintsem akárcsak kísértésem is lett volna érett és józan évtizedeken keresztül, hogy ebbe a vétekbe visszaessek.

1950 márciusában szállítottak át a váci fegyház magánzárka-osztályára vagy négyszázad magammal. A névvel ellentétben, általában hárman-négyen kerültünk egy zárkába, de én azon kevesek közé tartozom, akik fokozott „veszélyességük” miatt valójában is egyedül voltak. Tizennégy hónapon át. Ennek semmi konkrét oka nem volt, nem is közöltek ilyet. A koreai háború idejét éltük. Lehet, hogy ezért? Nem dolgoztunk, könyvek, munka és egyebek nem voltak. Vagy egy félév után adtak be egy kézzel hajtott orsózót, amivel a szövőgyárak rossz, sérült csévéinek a hulladék anyagát kellett feldolgoznunk. Nem volt veszélyes, mert cséve és üres orsó nem mindig került egyszerre. Viszont teljes hírzárlat alatt álltunk, azt se közölték senkivel, hogy élünk-e és hol. Az élelmezés, ruházat és fűtés elképzelhetetlenül alacsony szintet ért el: ezt az éhen haltak és a megőrültek igazolják.

Az őrség elgondolásával szemben ilyen körülmények közt az egyedüllét kedvezőbb volt számomra, mint a legtöbb közös zárka lett volna. Hogy egy 2x4 méteres területen egy ember él-e vagy négy, nem mindegy. Hogy az időnként beadott egy-egy vödör vizet a kánikulában egymagam vagy négyen használjuk-e, nem mindegy. Lehet-e innen egyáltalán szabadulni, erről szó sem esett. Ilyen helyzetben a legtöbb ember feszültségével és elkeseredésével csak terhe a másiknak. Én mindmáig úgy őrzöm ennek az időszaknak az emlékét, mint – sok kellemetlensége mellett is – életem egyik legboldogabb időszakát.

Mint egész életemben, ekkor is legtöbbször álomtalan, mély alvással, felriadások nélkül aludtam át az egész éjszakát. Körülbelül az időszak második hónapjában történt, hogy egy hajnalban arra ébredtem fel, hogy valami egyszerű, négysoros versszakaszt mondogatok: a Hajnali álom negyedik szakaszát. Megtanultam, újra elaludtam, s reggel teljes verssé kerekedett ki. Magam csodálkoztam rajta a legjobban, hisz az előző hetekben semmi irodalmi téma nem járt az eszemben, és hogy magam írjak, az egész eddigi felnőtt életemben nem fordult meg a fejemben. Szokatlanságában segítő kegyelmi tényt láttam, s mikor az egész dolog újabb és újabb versek születésével könnyedén gördült tovább, ebben a felfogásomban csak megerősödtem. Az itt eltöltött további egy év alatt minden ima, elmélkedés, gondolat végső fokon versbe torkollott, egész szellemi életem ezt a formát öltötte fel, ami a hónapok múlásával tartalmában is, technikájában is elmélyült és tökéletesedett.

Persze, papirosnak és ceruzának itt nyoma sem akadt. Minden csak fejben születhetett meg. Így egy vers kialakulása egy-két napot is kitöltött, viszont kívül esett minden ellenőrzési és elkobzási lehetőségen. Megtartásuk is csak állandó tanulással és ismétléssel volt lehetséges. Ez megint külön kegyelem, hisz magam sohasem tartoztam az emlékezett bajnokai közé, sőt nem is törődtem ennek fejlesztésével, meg akartam őrizni agyam biológiai erejét olyan feladatokra, mik papír és írószer segítségével nem oldhatók meg.

Egy év múlva véget ért magányosságom, és ezzel együtt tökéletesen félbemaradt a versírás is. De mikor újabb két év múlva szabadultam, az egész anyagot, mintegy 200 verset a fejemben vittem ki. Ebből azonban már csak úgy 150 került lejegyzésre, mert amit a börtönévek megőriztek, azt a viszonylagos szabadság mozgalmassága hónapok alatt kitörölte. Persze a leglényegesebbekre még kiesésük ideje előtt csak sor került.

A börtön utáni években nem nagyon lehetett szükség a kegyelemnek erre a formájára, mert hét év alatt 20 vers született meg. Az utána következő házkutatások és eljárások pedig megszűrték az előző körülbelül 150-et is. Minden elérhetőt elvittek és megsemmisítettek, bár ezekről soha egyetlen említés, kérdés nem hangzott el. De amikor a többször legépelt anyagot most ismerősöktől próbáltam összeszedni, újra kevesebbet találtam, bár a legkedvesebbek ezek között is szinte hiánytalanul ott vannak, és így ez az anyag is hű képet nyújt ezeknek a verseknek a világáról.

Az egész ügyet az első pillanattól kezdve természetfeletti jellegű tartozásnak éreztem. És hogy annyi hányódás után a lényege még mindig megvan, ez a tény nem alkalmas ennek az érzésnek az elaltatására. Nem tudhatom, hogy meddig lenne még módom a tartozásért helytállni, hát iparkodom sietni vele. Ha mindebben igazam van, akkor ezekkel a lapokkal ebben a témában lefedem magam a kérdező Örökkévalóság előtt.

Az Úr 1978-ik esztendejében.

Lénárd Ödön

A „Szürke habitusban” verseskötet lejegyzésének és fennmaradásának legendás története

Lénárd Ödön 1953. nyarán szabadult amnesztiával a Váci Börtönből. Családjuk József körúti lakásán láttam először öt év múltán.

A gyorsan készített igazolványkép rögzítette akkori arcát.

Messzenéző kék szeme és elmélyült mosolya még az elmúlt évek emlékeiről beszél… Ez a már éppen nem kopasz „fegyencfej” hozta ki emlékezetben a 200 verset.

Az első pillanatok szótlan mélysége után a legfontosabb kincsét vette elő. Egyszerű vonalas iskolafüzet volt, ceruzával írt feljegyzésekkel. „Nézzed fiam, neked megmutatom, tőled nem sajnálom”. A füzetben az emlékezetben kihozott és a néhány nap alatt már leírt versek voltak… A következő hetekben egyszer elvitt sétahajózni a Dunára. A hajó lassan úszott felfelé és nekidűlve a korlátnak néztük a vizet… Verseket mondott halk lassan és azt, hogy milyen kegyelme volt a vers az Istennek… Elmondott egy hosszabb versciklust, aminek „Hegedűverseny” volt a címe. A sorok muzsikáltak és beleolvadtak a csobbanó víz neszébe. Ez a vers már nem került papírosra, valahol az örökkévalóság levéltára őrzi, s majd egyszer az Angyala elverseli neki, hogy még egyszer és örökre felsírjon a hegedű benne és Neki és nekünk.

*

A „Második élet” versei leginkább Óbuda és Csillaghegy között kerültek lejegyzésre. A cipőkkel megrakott triciklit dúdolva tekerte s ha benne elkészült a vers, félreállt és az útszélen a tricikli nyergében gyorsan felvéste egy ócska noteszbe.

Kismaros, 2003. március 10.

Tímár Ágnes

Víz alatt

Víz alatt

Hajnali álom

Bár ajtóm nem nyit csak furcsán,

mert mindig más fordít a kulcsán,

mint ízes-mázos álomkép,

a Távol bűvöl ábrándként.

S te ördögverte börtönrács,

mit öklöm mindhiába ráz,

úgy szállnék illat-nyomdokán,

s csak nézni hagysz a tűnt után.

Elnyúlok fáradt, kedvetlen,

a piszkos, szalmás fekhelyen,

s bár sajg belül még mindenem,

varázslat kél fel szívemben.

Házunk előtt a villamos

hullámvasút az ős-hatos,

ing szőke fénnyel villanyláng,

merengni csábít az utcánk.

Plakátruhás sarkoszlopok

becsíptek, mint vén gazok:

„Ne hidd, te lány, mit szemmel látsz,

csak bortól van a kába tánc.”

S do-don, do-don, fényhúrokon

így szól, sikolt, szeret, gyaláz,

mit úgy utálsz és úgy imádsz:

az Élet zsong a városon…

Csereg rekedten a kerep,

ugorj elátkozott, te, fel,

a láncot újra vinni kell,

s felsír belül az életed.

Ecce Homo

Rabra mindig felügyelnek,

ám nevét is tudni: restek.

Őrtől őrig csak a szó ver,

ha kihívtak valahova:

megy az ember!

Kétezer év mily keveset

formálta a börtönnyelvet!

Akkor is így szóltak egyszer

egy kihíttra rámutatva:

itt az Ember!

Ég dalok

Kék ég, kék víz…

Kék víz, kék ég, kék tenger,

lepj el csöndben, mély szender.

Csónak táncol, orra ring,

távolból egy társa int…

fekszem hasmánt a vízen.

Kék ég, kék víz, kék tenger,

szállj rám csöndben, mély szender.

Felhőgályák, delfinek,

tán Kirkéhez siettek…

hanyatt fekszem a vízen.

Jaj, de sokat feküdtem,

ringatódzva édesen,

csónakom se tudtam már,

vízen vagy az égen jár.

Triton fújt egy trombitán,

Odysseus voltam tán,

valamikor régesrég.

Rég.

Kék ég, kék víz, – nincs tenger,

szalmára nem jő szender,

fekszem hasmánt vagy hanyatt,

csak rácson át láthatlak,

immáron hány éve már.

Már.

Nem is csónak, fészek ez,

biztos Isten ölén lesz,

azért látom a kéket

hol víznek és hol égnek,

Ő ringat el most engem.

Nem is bánt a változás,

van itt álom, látomás,

csak:

ki verébbel gondoltál,

angyalodnak szólhatnál:

erre a csúf fészekre

takarítás ráférne,

alaposan ráférne.

(S a nagy világfészekre,

de mennyire ráférne.

Nagyon-nagyon régen már!)

Ki hasonlítson?

A kék égi óceánban

hó-felhőkből ott ragyog

egész földünk. Festőkönyvet

kaptak tán az angyalok?

S most rajzolja mind, amit lát:

Európát, Ázsiát,

és a forró égöveknek

ezer fura csudáját.

Régi-régi térképeken

láthatsz ilyen tájakat:

húzva, nyújtva, döntve veri

földünket az áradat.

Ellenlábas, ernyőtalpú,

kutyafejű vad tatár,

kacsatermő fa is szépen

kipingáltan festve áll.

Tengerekben szörnyek úsznak,

Columbus épp vitorláz,

Amerikát megy keresni…

(Fogoly, te még kicsit vársz!)

Uram Isten, nagyon szép ez,

kitüntető mireánk:

egeidben kiformálod

gyarló emberi orcánk.

De esetleg… nem lehetne? …

reformáld meg fizikád:

ne az eged hasonlítson,

mi másoljuk tán őt át!

Mert, ha egy kis butus angyal

egy Vácot is felrajzol –

atlaszodon megkeresem:

merre füstöl a pokol?

Négy elem

Négy elemből áll a világ,

tanulta a görög diák:

tűz, víz, föld és levegőég,

ennyi tette ki az egész

periódus-szisztémát.

A tűz ősi égi lakó,

lángja most is fellobbanó,

csak mióta kék lakából

egy gaz tolvaj foglyul hozta:

rabunk, de nem közénk való.

A víz jobban barátkozik:

magától elszökik-folyik,

de hazája mégis ott van,

ha el is jön, vissza is tér,

s csak a kékből ruházkodik.

Az ég tágas görög csarnok:

kék ruhában a Kék Zsarnok

ott kormányoz földet, vizet.

(Már ahogy a görögöknél

istenségek hagyják magok.)

Ez a három – vak is látja –,

ha pöröl is, egymás párja:

mind fiatal, erős, bátor,

testükből friss illat árad,

mindhez húz, kit egyhez vágya.

Honnan került ez a suta

negyedik, a föld, a furcsa,

sáros, piszkos, nehéz massza,

vakondokház, patkányfészek,

nézni is a többi unja.

S miért kellett, szegény fejem,

pont e pancsban megszületnem?

Hát nem volna kacagtató,

valami Kék-Dodonában

jóslatokat eregetnem?

Valld be anyám: nem tettél te

földszínű fát a kék tűzre,

és Kék-Zsarnok haragjában

– fertőzve a nemzeti szín! –

Föld-börtönbe száműzött le?

Így lesz biza! Most már értem:

börtön lesz ez a Nagy-Kékben!

De akad tán Kék-UNO is

föld-sár börtönt felszámolni,

s visszatérek – úgy remélem –

Kékbe szépen, égbe kéken.

Reggeli

Csúszik már a takaróm is lefelé,

enyhe szellő fújdogál a nap elé,

dörzsölgetem nyiladozó két szemem:

álmosan jár sugaruk a kék egen.

Amennyit a rács befogad szerteszét,

csupa kék az, csupa kék az, csupa kék:

most úszik be aranysárga felhőfolt,

odatűzi középre egy fénylő toll.

Uram Isten, úgy fest most már az egész,

pirítósra vajat tesz egy gondos kéz,

odahaza reggelinél ülve tán …

takarót fel, kísért már az Éh-Sátán!

Téli ég,

ugyanolyan kék,

ugyanolyan arany fellegek,

s mögöttük még

a nap is ugyanaz,

mi rád nevet.

Csak a bora más,

mit kap tőle a föld,

a vén kintornás.

Fázik szegény!

Bár fakadna mindig a rügy

a gally hegyén!

Bár lenne az Élet

csak egy víg fütty!

Csak a nóta más,

mit teker élted,

a vén kintornás!

Önző bolond!

Tüdővész az, ami egyre

csak rügyet ont!

Kell a tél az érő

csírasejtre!

Ha nincs tél, nincs Más,

az élet egyetlen rövid

rügyfakadás.

Ma is csak kék,

s itt is csak arany fellegek,

s mögöttük még

a régi Nap érleli

a lelkedet.

Ha nincs tél, nincs Más,

hallgatnák egyre a verklid,

kintornás?

Csak drótok

Fedett égbolt, fényes felhő,

szétszeli drót, tizenkettő.

Porcellánon a magasba

szálait egy pózna tolja.

Jövő-menő drótot látva,

– rabmadár a kalitkába –

úgy verdesek egyszeriben,

mintha társam látnám ősszel

úszni fenn a fellegekben …

Fekete liszt

Sós Sándor

Lógó rozmárbajszú magyar.

Sötét szeme hegyek tava.

Alszik benn a múlt, a tavaly:

vagy egy tündér, vagy pár hulla.

S ő ördöge, vértanúja?

A rab-orvos halkan diktál:

Hőmérséklet: harminchat hét:

cistitis – áll Sós Sándornál.

S ő ismétel szót, mit hall még,

mint eddig is száz parancsét.

Szólt a bíró, szólt a hadnagy

rádió, meg szónok, újság.

Az urak mind parancsoltak,

Sós Sándorok meg csinálták.

Földön ez lesz az igazság.

Belül ugyan gyanús néha,

s hallgatnák a harang szavát,

de a papunk csöndes, néma,

bárha Róma, New York hallják.

Mennyben is ez az igazság?

Itt új arcok buktak elő,

de ismét csak urak várták:

orvos-rab, meg felügyelő

a fejhajtást megkívánják.

Poklon is ez az igazság!

Várják: ússzál pisztrángmódra,

de tanított ajak rája,

hogy a Kéz a „nem” szót rótta

legtöbbször a kőtáblára.

S ez az Isten igazsága!

Nem arról szólt minden lecke:

amit mond a nagyok szája,

nincs annál jobb a mennybe se,

vörös, ki nem bólint rája!

S ez az ördög igazsága.

Sós Sándor, majd kis legénykéd

tanítsad meg otthon este:

zúgjon tenger szónok, beszéd,

a kőtáblát mellé vesse!

Megveszi rajt’ az Istene!

De míg téged feloldalak,

megkötözlek, Hatalmasok,

mind amiben megbotlottak

minden bajszos Sós Sándorok.

Él az Úr és ítélni fog!

Az Isten vásárosa

Az Isten vásárosa

A búcsú áll a széles nagyvilágban,

sürögnek benne vének, gyermekek,

s összebújva lányok ketten-hárman,

kinek mi kéne, azt beszélik meg.

Ki pántlikát, ki omlós mézes-szívet,

ez ostort, csizmát vagy labdát vesz még,

pörögnek színes papírszerpentinek,

s nem tudja az: kacagjon vagy egyék.

A hintát fönn az utcakölykök hajtják,

feltűnik néha kócos víg fejük,

kolbász szagáról felleled a konyhát:

elébe koldus ült, s egy eb feküdt.

És szélről én is árulgatok egy-mást:

fűzért vagy képet, könyvet, keresztet:

csak ezt a sátrat gyéren látogatják:

szegény vásárosát az Istennek.

Leányok kékben, felső rózsapírban,

s anyókák gyűlnek hollószínűen,

míg lurdi Márját csillogtatok vígan,

plébánosunk köszöntöm messzünnen.

Egy surbankó jön, settenkedve, mélán,

ez Toldy Miklóst, az Háry Jánost néz:

Te papnak készülj, vagy tanító légy ám –

s nem baj, ha zsebben kong a kis vitéz!

Estére kelve én is adnék hát el

abból, mit Gazdám számra rám bízott:

s nem csodálok konyhák forgalmán el:

keresztből, borsból szemnyi hatni fog.

S egy csízió jár áruimhoz mindig,

mit versbe télen büszkén én szedek!

Dicsérjék, rá a kölcsönsót ha hintik,

nótás vásárosát az Istennek.

Nagyjának tőle fülig szalad szája:

fiúknak hona ingyen vásárfia!

S szülénk nevetve szint’ fejét csóválja:

a búcsús hogy kikacskaringózta.

Van aztán, aki fancsalítva nézi,

vagy lépve párat unva dobja el,

rátaposnak, szellő hajtja, tépi,

s az árok dinnyehéján nyugszik el.

S ha felkapván egy meztélábas bikfic,

belemerül csillogó nagy szemmel,

a búcsúst látva: néki cukrot is visz,

s népek suttogják: bolond ember.

Ha „józan” lenne, nem is búcsút járna,

disznót hizlalna, s törne esküdtnek,

de tűrjétek, ha utatok nem állja:

bolond vásárosát az Istennek.

Mindig szaladgált pár belőlük itt lenn,

az évezredes világbúcsúkon,

a név Ferenc vagy Vince vagy más milyen,

a mérlegen az úgyse sokat nyom.

És mind bolond volt: vásáros szent ember,

csak kákabélű szegény ördögök,

ki házasságot könyvvel és kereszttel,

s nem pénzes, formás kislánnyal kötött.

Kondér mellől a sátrat élccel szólják

nagy zsírosbajszú, tárcás emberek,

s Boscók, Ignácok nagy szelíden mondják:

hadd éljen egy ily vén bolond is meg!

– Csak járjátok való bolondok útját

disznóstul – súgják mélabús szemek,

ha kóbor szelek itt-ott összefújják

pár hű vásárosát az Istennek.

S mesélnek arról, hogy a végső búcsún,

hogy gyűlik össze minden vásáros,

s hogy reked kinn földig lógó orrún

kolbászfaló és mind a kolbászos.

A Gazda kertje nyitva áll számunkra,

füvének selyme bolondozni hív,

s ha százunk majd a szalamandert futja,

az ostoron tán én leszek, mi csíp.

Elől esetleg Aquino rohangál

és jókat ránt a hosszú ostoron,

kezét csapkodja gömbölyded pocakján:

csúszkál ismét a kis búcsús hason…

S ím itt tűnik ki tennen lükeségtek,

mert pindur ész, ha lenne bennetek,

hát jó magasra még ma felkötnétek

minden vásárosát az Istennek! …

Akart versek

Akart versek roncsa, romja

gyűlik bennem rút halomba.

Akartam, hogy Néked tessek,

mégis minden kényes-szépnek

csúfja lettek.

Játszi versek rózsabokra

új bimbót nyit új bimbóra.

Ezt se tudtam, nem akartam,

egy hajnalon felriadva

fakadt rajtam.

Nagy mellkassal adnod sem megy.

Rímlabdád hát falhoz verjed,

s mit meg nem tesz síp, dob száza,

majd dicséri gyerekhangú

puffogása.

Felkélt a szél

A szél! A szél! Felkélt a szél,

s már zúgat titkosan,

ugorj hajós, vitorlát bonts,

és szélnek állj gyorsan!

Ki tengeri – és vérbeli –

fonott karokkal áll:

kötél suhog, víz dob habot,

tüdő dohog, zihál.

A tengeren – történelem –

a Lélek zúgat most:

s ki nézi azt, hová szalad

hullámtaraj habos.

Ez fújva vet partról szelet,

az félőn bújik, s rág,

s mi elhozzuk gyöngyük, borsuk,

ti ködlő Indiák!

Csak nem gondod bolond, pocok,

ha Lélek zúgni kél?

A cél titok. S útját tudod?

De már felkélt a szél –

hajós, a szél, a szél!

Ikrek lettek

Fáradt volt az egész nap,

meddő, reszketeg,

ám estére váratlan

két vers született.

Ájcsi, ájcsi ikreim,

nótájuk fújom;

egy alszik a szívemben,

egy sír ajkamon.

Mái gyerek, mái vers:

veres mindegyik;

apák, anyák tudják csak:

mégis legszebbik.

Bölcső mellett ki ügyít

kilenc hónapra?

Két versedért feledlek

unalom napja.

Ám ha csupa vers-gyerek

szépít egy napot,

hogy kapok majd Pestig egy

egész vonatot?

Kemény beszéd

Hát mind a tiétek legyen

a szó,

a harsogó?

S csak néktek zúgjon az erekben

a rőt folyó?

Csak értetek szántsa lángosan

a plakát

a ház falát,

s ha énekszóra láb dobban,

mi horgadjunk alább?

Csak néktek verje üstdobjait

a szent lázadás?

S a Názáreti Ács

majd zsebkendőbe sóhajt csak itt,

mint egy hektikás?

Az enyéimtől ne kiálthassak,

hogy ránkgyűrűz

a hullabűz,

mert nyanyóknak a „Lelki tasak”

ily durva szót nem bötüz?

S a sekrestyés meg az óvónéni

finom orra

megbűzli rajta,

hogy illeme nem könnyed, „égi”,

nem Új Idők-fajta.

S ha felszakadna egy látomás,

mardosó lúgja

addig mossa-gyúrja,

míg átvedlik a tíz csapás –

egy pirosszemű nyúlra?

Ti álszent buták, szédült vakarcsok,

hisz az Úr kemény,

vérző, nyers tény,

s ti megdöbbenni sem akartok,

hogy ganéj a ganéj.

Hát nem adom a szót, a földszagú-búsát,

mi arcodba

csattogja

a régi ostor régi Krisztusát:

az Igazat,

te hívőnek csúfolt –

patkányhad.

Esti barátkozás

Testvér, aki félrehúzott szájjal

olvasod e csöndes lapokat:

no, megint egy „urbanusunk” szájal,

s kőre csupán követ rakogat,

hadd mondjam el lócánülő este:

tiétek volt mindig lelke, teste!

Testvér, merre sohase vitt jártad:

legsötétebb Ferencvároson

– szlávok, svábok ülték a kocsmákat –

ott kacagtam első álmomon.

Hol a gyerek törheti a fejét:

Ádám mért nem kőből teremteték?

S tudod, testvér, hogy hiányzik nékem

télen a tor, sütéskor a lángos,

ma született borjú kék szemében

ijedt fény, hogy négy lábon se táltos,

s hogy gabonából ma is csak a zabot

ismerem, mert széthányt kalászt adott.

Ó, ha anyám nótás, szelíd Kenyér,

apám tüzes, messzenéző Vas,

s én, hol felhőt ringat füzes friss ér,

barna gyümölcs, titkosan magvas –

de születni három kőszobában

nem érdemes, hidd el, megpróbáltam.

S tíz év múltán a szellős dombháton

a kúriába átbűvölődni;

kinn csorg a méz réten és világon,

s a méhek szárnya röpülni nő ki.

De azért jár ákácot meg hársot:

behordaná a kék mennyországot!

Aztán vágni mindig élő rendet

földeken és emberszívekben,

míg az kettőt, ahol eddig egyet:

arany kalászt, friss lurkót terem.

S este ülve szépapám bútorját,

Milánóból hallgatni a Toscát.

S utolsó tíz évre visszatérni

régi apám öreg házába;

kúriából hová nem kísér ki,

csak a csöndes könyvtárszobája.

Hat láb mélység, fél méternyi széles,

jó lesz szokni meghitt keveséhez.

S így ilyenkor lócánülő este

halk mesékben szétosztogatni:

kaptár alján mi maradt keveske,

régi kincsek hulladékai.

S ha visszatérsz, honnan fölvétettél:

„Élt egy táltos…” – s mesékben még él …

S tudod testvér, mesém majdnem való!

Kúrián él, de röghöz kötött,

keze áldja, mi kalász, vagy lurkó,

táltosául ki öltözött.

S ha valódi, foggal jött világra,

hét országot hord haza varázsa!

Utálom is a városi „gangot”

s lépcsőházát, mit karom átér,

ős paplakok, barokk rendházboltok,

ti vagytok az én lelkemnek tér.

Meg nem szokva soha szülőházam,

otthon vagyok falvak templomában.

Szerettem bár a városból mindig

lüktető, friss életzenéjét,

ötlet villan, száz sziporka izzik,

férfiizmok állják erejét.

De ez lelkünk lakodalmas tánca,

s hazavár a köznap szalonnára! …

Ne szégyenkezz belül, édes testvér:

sáros csizmán felragyog az arcom;

csak ha kinek lelke sárban jár-kél,

kunyhó-kúriából kirakom!

Ízlelgesd csak ákácom meg hársom,

egy valódi táltos könnye

hullott le rá áldón.

Ki vagyok én?

Nem hajló nád, s puha ruhám sincsen,

emberek közt elkiáltott szónak

sivatagból hívott ki az Isten.

A lábaim minden utat rónak

s mindőtöket hívlak a Jordánba

végítélet harsonái szólnak.

Puhák és hajlók ágaskodnak máma

s én kiáltom, ahogy a Hang adja:

nem tűr az Úr halni se csak állva!

Vállaimon nincsen senki gondja,

nem ismerlek: rokon, pajtás, pártok.

Rég eldobtam mindenféle zászlót.

Vagyok csak az örök Egyház hangja.

Mi közöm van hozzátok?

Mi közöm van hozzátok?

Ledobbantam első sétán lázadva az udvaron,

hova hoztál Uram, Isten, kiket raktál körülem,

nem bírom, nem akarom!

Elfeledted, hogy ki voltam, mi lobogott belőlem,

elfeledted ifjúságom, merész kamasz-harcaim,

most lész hozzám hűtelen?

Ennek itt vér, szajré-arany szaglik annak ujjain,

ostobák, vagy maszlagoltak, mástól lopták imájuk,

ezek az én társaim?

S ha már egyszer dicséreted csak odafönt kívánjuk,

gúnyt is űzöl abból, aki féltőn hordta színeid?

Mi közöm van hozzájuk?

Belül a Hang simítóan válaszol:

bugyborékolj forró fejjel nagy gyerek.

Bölcs-magadnál erősekhez jár doktor,

repedt nádat talán ti is töritek?

Elhoztalak tévelygőkhöz tenyéren,

szánok néked nyolc termékeny hónapot,

minden napját úgyis tudod megkérem,

s ez tenéked jutalmadul adatott.

S ledobbantam nyolc hó múltán lázadva az udvaron:

ígérhettél bárányokat, tigris ez itt sorba mind,

szép jutalom, mondhatom.

Azt hiszed, hogy karámodba egy is vágyik idekint?

Dühvel várják, hogy még egyszer elszántabban üssenek,

minek róssz rám üres kínt?

Koncolnának Bonifácként: vágom az ő tölgyüket!

Engem is még híni bátrak fehér lovat áldozni,

ezeket nem nyered meg!

Meg nem szűntem türelemmel prédikálni, cáfolni,

tovább zörög agyuk helyén a vájt lemez konokul:

Engedj tőlük távozni!

Belül a Hang szemrehányón válaszol:

Vén fejjel sem tanultál még eleget,

hallottak tán, mint nálatok, valahol,

annyi üres szédítést az emberek?

Kapsz most tőlem még újabb nyolc hónapot,

ne beszélj, csak élj közöttük példakép,

hadd láthassák – nem szemét az! – a Magod

telt kalászban ringatódzni búzaként!

Sompolyogtam nyolc hó múltán szégyennel az udvaron:

tenném, amit parancsoltál, szívem, lelkem mélyiből,

akarom, de nem bírom!

Kalászmódra lengedeztem minden lábra szelídül,

mocskosan vagy tisztán járták utaidat naponta,

s nem néztek csak messzirül.

Ketten álltak meg mellettem Kalászt törni azóta,

annyi konkoly helyett – szóltak – a Jóisten ezt adjon,

ez lesz Kenyér valóba’!

Nincs szemük, hogy láthassanak? Én hibáztam oly nagyon?

Nyolc hó alatt kettő lélek visszatér a karámba,

de négyszáza hol vagyon?

Belül a Hang mosolyogva válaszol:

emberlelket tucatszámra szállítnál?

Egyet vártam, hogy a nyájból elhozol,

gyúlj örömre, hogy megnyerted másikát!

Kicsinyben hű, sokat bízok most terád:

remetének emellek ki közülük;

egy kereszted, könyved nem lesz, se párnád,

térdenállva vezekeld az ő bűnük.

Himnuszoddal szüntelenül

ostromold az egeket,

testi-lelki börtönükből

te imádkozd ki őket.

S ha igazán szereted,

imádkozd ki nemzeted!

És azóta egymagamban

térdelek egy sivatagban.

Gyors hónapok észrevétlen

repülnek el nyáron-télen.

Himnuszaim egyre szállnak,

vége nincsen az imának.

Már az időt sem kérdezem,

minden magyar börtönökben

lélekfogytig dalolok –

s utolsónak maradok!

Jeremiással

Gránitszirtből élővé faragva,

látsz bitangot, hájasagyút, gyávát,

falni kéjjel egyiptomi étket,

s csókolni egy ronda bálvány lábát.

Mutattad is, hogy fog Sedekiás

lopva futni, éjjel, de hiába:

gyermekei koncolt tagja mellett

kifolyt szemmel tántorog Riblában.

Nem hiszik, mert magukét akarják,

nem az utat, amit rajzolt Isten:

nekik abrak, földi hatalom kell,

nem tudják: az Ő parancsa minden.

A Végzetet megállítni vélik,

börtönbe ha ásnak, Látó, téged:

s az aljával most Próféta nélkül

szédeleg a mély felé a néped.

Mi gond véle, mikor ér el ide

a közel-Úr feldübörgő lába?

Hódolattal új parancsát várod,

azt a napot Sedekiás bánja.

Holnap jöjjön, avagy évek múltán,

mindegy annak, aki a Szót hallja.

Rúgásodra széthull rozsda-vályog,

óriásként ugrassz akkor talpra!

De Városodnak könnyed immár nincs!

Lángbetűkkel rójad fel az égre,

kormod rikoltsa égett házfalon,

vérrel álljon kisdedeknek ágyán:

Az Úrhoz térni még egy alkalom!

Gyümölcsöt ha e mag se hord fáján,

fű se nő több – Tisza-Duna táján!

Olcsó vagy, Pajtás!

Sohasem volt a legénynek

ily olcsó bére,

ahogy, Pajtás, te számolod

papíron mérve,

felszámítasz házat, földet,

kelengyét,

elmaradott fizetésed

percentjét,

dollárban,

az emberhúst sose mérték,

még nálunk se,

ily árban!

Hozzám ne hozd papírrongyod

összeszámolni,

széttépem és szemköztvágom,

te szájhős kapzsi,

nem kérdeztem: hány csepp vér kell?

Istent, se hazát,

de fizetni aki próbál,

bennfojtom szuszát.

Szívem, lelkem, vérem, velőm,

koponyám,

minden lelkes ifjú percem

és órám

nem eladó dolláron,

de Istennek, a hazának, embertársnak

ingyen ég egy oltáron.

S te keresnél apád sírján

falutok végén,

Kárpátokban fekvő öcséd

fakult fényképén?

mennyit hozna haláltáncod,

korcs tusád,

tűzhelyénél meggyalázott

kishúgád,

éd’sanyád?

Hogy te, Pajtás, ily olcsó vagy,

szívből sajnálom,

ezért vesztünk mindig annyin

Muhin, Mohácson,

mindig akadt köztünk néhány

rongy cafat,

adtak értük idegenek

pár garast –

kacagva –

lássalak hát téged köztünk utolsóként:

akasztva!

Ne felejtsetek!

Testvér, emlékszel egy régi sétán

szememre hánytad csöndesen:

tetőnket bontja a nap, az éj tán,

mért evezek más vizeken?

S én fájdalommal feleltem néked,

s szemem futott a falakon:

pisla mécs volt, alig hogy égett,

s az Ufarszin már rajt vagyon!

De testvér, én néked esküszöm,

hogy jók az alapok,

s ha új dallal kél kő kövön,

az építésnél rám is várhattok!

Atyám, emlékszik, egy csöndes órán,

nekem szegezte támadón:

a többi szépet bár másnak hagynám,

s „Ifjúság” égne zászlómon.

És aki látja kalandor szívem

homokba írott játékát,

Ő nékem adta rohamra vinnem

az ifjúságnak zászlaját!

Mert neki szívem esküdött,

s nem székem, asztalom,

s majd építeni is a rom fölött

mint Déván, Thébán, a leglelkem adom.

Sok kell hogy álljon templom, iskola,

ki követ hord, ki cserepez,

ki minderre csak csókját nyomja,

mint téglát Róma bélyegez.

Hogy a Nagy Pallér mit bíz rám majdan,

testvérek, bíz még nem tudom,

követ hordjak, vagy csókos ajkam

semmis jelekben megbújjon?

De a vén Dunával üzenem,

hogy ne felejtsetek!

Én sose voltam hűtelen,

s az építésnél most is ott leszek!

S a pacsirtával üzenem,

hogy ne felejtsetek!

S ha dal fog csak a köveken,

az építésnél én is ott leszek!

S a vérszín felhőn üzenem,

hogy ne felejtsetek,

s ha énrám vár egy Kelemen,

a mi Dévánkhoz hat lóval megyek,

de az építésnél én is ott leszek,

az építésnél mindig ott leszek!

Ne köszöntsetek!

Kik nem mertek írni egy névtelen lapot,

mi kézfogás lenne, baráti, szíves, –

ne sajnáljatok!

Kik nem mertek súgni miatyánknyi hangot,

– nemcsak Isten hallgat, de a Sátán is les –

ne sajnáljatok!

Kik nem mertek halkan, lyukatokba bújón,

kiejteni csak egy ismerős nevet –

könnyetek se hulljon!

Kik nem mertek rólam érdeklődni titkon,

egy asztalnál kivel annyit ültetek –

szemetek se sírjon!

Kik nem mertek élni, ahogy szívünk vágyott,

aminek tüzéből lángot cseréltünk –

sírom ne ássátok!

Kik nem mertek vinni éhség- hideg-átkot

noha, testvérgallyak, egy tűzön égtünk –

fám se állítsátok!

Kik nem mertek jönni árva keresztúton,

bennetek a gyáva lelkiismeret

meg ne mozduljon!

Kik nem mertek járni régi jó nyomokon,

apáitok vére bágyadt ereket

föl ne forraljon!

De ha föltámadtan állok majd köztetek,

szómorzsáim után lihegőn futva

ne törleszkedjetek!

De ha föltámadtan állok majd köztetek,

lefagyott szívetek könyörgőn nyújtva

ne térdeljetek!

De ha föltámadtan riadót kongatok,

hogy gaz veri fel a pannon kerteket,

ne bizonykodjatok!

De ha föltámadtan fészét hozatok,

s etetem az aranyborjút veletek,

ne imádkozzatok!

De ha föltámadtan poklokra eresztelek,

s kapuját megrakom hetvenhét závárral,

ne könyörögjetek!

És ha mellettetek szótlanul elmegyek,

olvadozó nyelvvel, kicsorduló nyállal,

ne köszöntsetek!

Szürke habitusban

Ahogyan az év futott

Befelé megyek a tavaszomba

Agg idő, búcsúzunk, böjti szél fúj,

téli fa, téli gally égre tárt ujj.

Délután frissen a nap ha kisüt,

látod, hogy ágain rügye már üt.

Zúghat a szél, kavaroghat a hó,

haldoklik ágján a vén Télapó.

S téli fa, téli gally szélbe dobja:

befelé megyek a tavaszomba!

Délután telten a nap ha besüt,

véredben új erők új heve fűt!

Duzzadón állasz az ablak elé,

condráid két kezed sutba vetné.

Lábhegyen nyúlva két sarkig ölelsz,

új csírát húz benned mindenik perc.

S két karod, tíz ujjad sort kacagja:

Befelé megyek a tavaszomba!

Duzzadón állasz az Élet elé,

szád a Nagy Áriát énekelné.

Félvilág ülhet a páholysoron,

csuklani nem fogsz a dallamodon.

Vén ripacs társadat, húrok színét,

színfalat ismersz, s a karzat ínyét.

Lábad nyitányra már dobogja:

Befelé megyek a tavaszomba!

Istened ülhet a páholysoron,

sírni, nevetni fog játékodon.

Ismered önmagad, sejdíted Őt,

szíved e deszkához hozzá nem nőtt.

Lángolsz, hogy gyújthass és titkon remélsz,

kék színpadán, hogy játszatni kész.

Próbáid reggeli, esti dala:

Befelé megyek a tavaszomba!

Sejdítjük önmagunk, kérdezzük Őt, –

kórusod kísér: az Ébredő Föld.

Agg idő, búcsúzunk, böjti szél fúj,

várunk már, Lélek, te húsvéti, új!

Rontottuk életünk, s milliókét,

vár most, hogy szépítsük, milliárd még.

Csillagok, hallga, a Föld dalolja:

Befelé megyek a tavaszomba!

Találkozunk

Még gomolygó lelkek, kiforratlan arcok,

bölcs öreg ákácok mosolyognak rajtok.

Komoly tanár urak, szemük rajtunk rebben, –

susogó ákácuk hallgatják már csendben.

Csak a kövek állnak tanár s diák nélkül,

s száradó ákácok, száradó emlékül.

Húsz év előtt bezzeg forrt itt még az élet,

harminc ifjú indult érettségijének.

„Higgadt nyugalmából pajtás szomszédjának

adjon egy kevéskét” – csendülnek hang-árnyak.

Fehér reverenda elnöki székünkbe’

mintha akácfáról szakadott fürt lenne.

Tíz év előtt már csak húszan ültünk körül,

te széktói asztal, pár feleségestül.

Tőled szöktem első tanár-érettségim,

csitítottam én is izguló csibéim.

Kinn az utcán négy sor ákác részegített, –

a Régi Ákác ülte elnöki székünket.

Régi fiúk máma hányan jöttök össze?

Földön – és föld alatt – hányunk rekedt messze?

Iskolánk emléke messze suhant tőlünk,

Alma Mater, mégis köszöntünk, köszöntünk.

Testben vagy lélekben, mosoly a szemünkön,

a Menyus bácsi elnök fönn egy fehér felhőn.

Magyar történetből felelek épp neki.

Ég tudja, hányadik tatárjárást kérdi.

Bocsánat, fiúk, ha nem leszek köztetek,

egy nagy érettségin egész nap felelek.

Tegyetek helyemre fehér ákác-fürtöt –

szemközt Batu-kánnal fújom épp a kürtöt.

Októberek

Piros parázs duruzsol,

kinn fütyül a szél,

két pohárka Cinzano,

keskeny lámpafény,

s bűvös-bájos könyvedből

betű kukucskál …

Fázós cella homályos,

rajta szél jár át,

hozza régi október

hunyt fényét, hamvát,

ám betűje pirosan

most is muzsikál.

Szürke habitusban

Szürke habitusban

Élted Istenedbe rejtve

– negyed század telt azóta –

feketével takartak le.

A világnak most halottan

jársz itt szürke habitusban.

Jámbor öreg magisztered

tanított, hogy reverendád

este, reggel csókoljad meg.

Az Uradért hordott gúnyád

kedvetlenül mért csókolnád?

Letetted a fogadalmat:

lelked mindig szegény marad.

S mindened egy üvegcserép,

mit eldugva még rejtegetsz:

legyen mivel körmöd metéld.

Fogadtad nagy szeretettel:

engedelmes fiú leszel.

És lettél ím egy kődarab:

– szeret-e? rá fittyet hánynak –

megy ha lökik, ha nem: marad.

Fogadtál még tisztaságot,

nehéznek csak ezt találod.

A szappan ma már drága kincs,

félőn nézed: meddig tart ki?

(Szívedben béke, hiba nincs.)

Róttad rég a folyosókat,

zsoltárodat morzsolgattad.

Körbe itt az udvart járod,

imádkozz is, hogy elbírjad

hallgatni a káromlások.

Volt már úgy, hogy Péter-Pálkor

új beosztást vártál lesve:

lelket eztán hol halászol?

Ehelyt is éltek barátok,

és te itt is Őt szolgálod!

„Egész éltünk siralomvölgy”

– tanítja a katekizmus –

„itt a földön bárhol is töltsd.”

„Kiugrottak a bolgárok!” –

súg a borbély.

– Mi gond rájok?

Adoráció

Egy zárt templomban, hol senki sincs,

évek óta adorálok.

A nap alig kelt, már búcsút int:

eget bejárt, s én helyben állok.

Már rég elmondtuk: egy a másnak,

mi fontosat csak szív és ész talált,

s most ülünk szemközt: egy a másnak,

én őt nézem, s ő engem lát.

És nem félek, hogy elunom,

időnk van bőven, szemünk örök,

homokóránkon: a Tejúton

néha egy csillag – lepörög.

Jubileum

Negyedévre egy-egy mise

eddig még kijárt,

s utolsómnak tegnap ültem

jubileumát.

Zsoltárosnak naptárára

csak nem tértél át,

aki szerint ezer évünk

huszonnégy órád?

Mert hogy jövő évnegyedem

áldja meg misém,

akkor ugyan nagy-nyugodtan

várhatom itt én!

Poharam

Kincstári bádog. Jelével alján:

X és P, mit az őr botor x-nek néz,

szöggel kapartam, s ítélet napján

megleli a Kéz!

Jó, hogy mindenünk nem olvashatják,

mert ütött-kopott, meg kell vallani,

de néha percig fogta Krisztusát,

– s ez is valami!

Dohos zsákon állt, hetes lepedőn,

fejből mondtam a miseszöveget,

kívül az ajtón egy testvér fegyőr: –

többé nem lehet!

Egy zsákon majdan, hetes lepedőn,

vágyón morzsolva miseszöveget,

testvér lesz, ki int az ajtóból az Őr:

többé nem lehet!

S jó, hogy mindenünk fenn olvashatják,

mert ütött-kopott, meg kell vallani,

de néha percig fogta Krisztusát,

– s ez is valami!

Bazári bádog. Jelével talán?

X és P, mit ember botor x-nek néz,

rákaparták tán, s Ítélet napján

megleli a Kéz?

Nagykarácsony

A lótuszevők szigetén

Egy elvarázsolt csöndes sziget ring

a magányosság tengerén,

s a homokparton jó- s rossz időben

ott fekszem én, kint fekszem én.

Köröttem minden csak lótusz, lótusz,

a Föld-feledés lótusza,

s gyümölcs után és új gyümölcsöt

szedek újra, s eszem újra.

Te édes lótusz, bab-kása ízű,

mi feledteted énvelem,

hogy hús gyarapszik, s gyümölcs nő, édes

a földeken, a réteken.

S ti gyöngy levelek – te vélnéd: rongyok –

immár alig emlékezem,

az emberek közt hogy mi is fedte

gyarló testem, kényes testem.

Csak nézlek egyre, lótuszvirágok,

s töröm néha fejemet:

mik voltatok, ti álmok, mesék,

hogy néztelek, úgy néztelek.

S várom egyre, hogy a vízen

a nagy Lótusz majd erre ring,

s Titok-kelyhébe megvedlett szemem

majd betekint, tán betekint.

Mert arra úszik a Magány-vízen,

a Titok-Lótusz arra jár,

hol a szigetet Adventnek hívják

s Rorate-csengők hangja száll.

Az első hó

(December 6.)

Hullton hullik, szállva száll,

jobbra libben s balra vált,

sűrűn föl-le kalimpál.

Megjött hát a Mikulás,

ablakpárkány cukorkás,

bakancsomban úgy sincs más.

Nézem belül mosolygva,

ott is hull a múlt hava,

százennyire ragyogva.

Scaevoláról olvastunk,

hogy tejszín lett ablakunk,

várj, Porsenna, kacagunk.

S éli vidám kis hadam

öt percét az ablakban:

sapka, csákó hóból van.

S ím Porsenna máig várt,

s hányan álljuk, Scaevolák,

szemközt nézve rőt lángját?

Ámde jobbod bármint van,

első hó hull Ádventban

s nézed meghitt boldogan.

Mint ha hó hullt rég, kuckód

őrzött kis fagyöngycsomót,

úgy csüng itt pár rímbogyód.

Nincs is olyan Inferno,

vele lakni hol nem jó –

szállj csak, hullj csak, első hó …

Mint ködkürt a Dunán…

(Harmadik adventi vasárnap)

Téli éjjel havas hajnalon

ködkürt búg a Dunán,

s szemünk fut a nyújtott dallamon

s kutat árnyak után.

Mert nem tudni honnan s nem tudni hova?

Csak jön, úszik felénk,

mélyén narancs, gyapot, malaga,

hozza dél melegét.

A kürt nem lát fügét, narancsot,

noha hordja ez őt,

nem lát vizet, minket, a partot,

s havas téli mezőt.

Csak azt tudja, hogy jő Valahonnan

Csudajó, Csudaszép,

csak azt tudja, hogy vágyakozóan

erre vár a Sötét.

Csak azt tudja, hogy szólnia kell,

ha a Gőz beleszáll,

ködben ki ül, mert erre fülel,

s van egy Kéz, ki dudál.

Hát csak nyújtja szívet simítni,

s hangja mily repeső:

Ködlakók, hej, merjétek hinni,

itt van már, erre jő!

Téli éjjel, havas hajnalon

ködkürt búg a Dunán.

Ki se hinné: van egy hatalom,

ki felénk tart a Bűn-éjszakán?

Hozza Vizét, Borát, Kenyerét,

tiszta Fényt, Ragyogást, Kacagást,

s búgatja egyre kürtjét:

Izaiást, Izaiást.

Hányat alszunk?

Gyerekmódra kacsónk nyújtjuk

elmondva az esti búcsút:

Jézuskáig,

mondd, jó Atyánk, hányat alszunk

még odáig?

Diplomáig mennyit hunyunk?

Mikor tartjuk már el magunk?

Feleségünk,

mikor lesz már pár kicsinyünk,

házunk nékünk?

Csak hívnának: Méltóságos …

gyere gyorsan nyugdíj már most!

Lassan élet!

Kiabálhatsz, a vonat már

lerak téged.

Tételei mit kitesznek,

lapod alján az az összeg.

S hogy már summál,

ne csodáld, ha részletein

átrohantál.

Kérdezgetik itt is sokan,

vaj’ súrolás, fürdés sok van

kaputártig?

S majd siratják megszedetlen

gyümölcsfáik.

Te se lessed hónap-órád

tipegő kis mutatóját

harmincon túl,

addig jár csak, míg rugóján

az Ujj mozdul.

Örülj, ha egy Karácsonyra

megfürdött test, súrolt cella

vár épp rája,

de ne sürgesd ádventjeid

rovására.

Nehogy arra legyen okod,

mi elfutott, az adventot

mindhiába

üres jászlad visszasírja,

visszavárja.

Pásztorok miséje

Könnyes szemmel ringatlak,

csilli-csillagom,

tilinkómmal altatlak,

bari-bárányom.

Csakhogy végre itt vagy már,

áldott Jézuskám,

télidei rózsaszál

szívem jászolán.

Ó, de nem olvadsz te el,

hamvas hópehely,

táplálsz angyal-ízekkel,

manna- s mézkehely.

Nem lehet az istálló

többé már soha,

hol kigyúlt a Megváltó

arany-mosolya.

Szólalj, szólalj, tilinkó,

nyírfa gallya, hó,

nyílt az ég és ujjongó

mézzel lett folyó.

Nem is kelhet száradból

más dallam soha,

és ha egyszer más dalt szól,

törd el, Jézuska!

Légyen bennünk több, mint ma

hófehér bárány,

hányat hord a földalma:

békés népkarám.

S jó enyéim sártalan,

arany szalagon,

vidd Atyádhoz, ártatlan,

bari-mosolygón.

Csilló szemmel ringatlak,

téli rozmaring,

bari-hanggal altatlak,

bimbó, hóban nyílt!

Csukva már a két gyöngy-tó,

s nyírfám halkuló,

eloson a kis bacsó,

hali, hali hó!

Harmadik mise

Az Asszony már söpör, a Férfi tüzet csinált,

szárad fölötte pár ruhadarab,

s a jászolban az újszülött Csecsemő

gőgicsél egy takaró alatt.

Szerszám után néz és indul az Ács lassan

a gazda csűrjét igazítani,

ki őket a rozzant istállóból

tegnap este nem hajtotta ki.

Az Asszony pedig töpreng magában,

hogy estebédre mit kellene főzni?

Valami oly hamar-könnyű dolgot,

s főleg, ami semmiből jő ki.

Pár ágat, gallyat térdén tör a tűzre;

csorog kinn az ónos téli zápor;

s a jászol mellett leborul szótlanul,

csakúgy, mint máskor.

* * *

Hétrét görnyedek, s motollál a seprűm:

egy cirokcsomó – tán nyele is volt egyszer,

a szétszórt szalmát mint egy istállóban

összeszedi mégis minden reggel.

Majd csöndes szívemet Hozzá emelve,

leülök az orsózó mellé,

s a fonál karikázik fürgén

napom országútján az este felé.

Délután, ha csövem átmelegszik,

törülközőm felette szárad,

s ajkam is lobogtatja már

nehány nedves-friss új strófámat.

Most osztják az estéli levest:

répát tart még minden pincegádor –

s én számlálgatom egy elmúlt nap orsóit,

csak úgy, mint máskor.

* * *

Szerszám után néz és indul az ács lassan,

a gyári csűrt kell igazítani,

bár ezt a munkát a délutánjára

a művezető úgy módolta ki.

Pedig ezt már csak éhommal végzi,

mert estebédre várja a Kenyér,

noha így oda is csupán overállban

a kezdetre majd éppen hogy beér.

Haza együtt mennek az asszonnyal,

gyár után az is csak most söpör ki,

főznek valami hamar-könnyű dolgot,

s főleg, ami kevésből jő ki.

S elüldögélnek majd a fácska mellett,

a kicsi szusszant a bölcsőjében párszor,

és csobog bennük a tiszta egyszerűség,

csakúgy, mint máskor.

* * *

Cseréptányér felett jászlára néz a Férfi,

megáll a kanál az overállos kézben,

s én elmerengek a répaleves fölött:

mennyire más minden, mint más hétfőestéken!

Purificatio

Betlehemi Szűzanyácska,

aranyszín méz,

tekints nótás kis szolgádra:

kótája kész.

Ha mit benne tolla vétett,

– gyönge, gyarló toll –

hamis hang ha lapján béget,

s kedved ellen szól,

mint egy nyűgös kisgyermeket

puha párnákba,

pólyáld síró énekemet

harmóniába!

Most egy évig úgyis üres

istállód jászla,

versem meg Anyjául keres,

hisz Őt kántálja.

S ha Ávét mond a lelkünkért

a csúf olvasó,

kit közben az álom kísért,

s feje kókadó,

ne hidd hogyha panaszolja

versem unalmát,

a karácsony méz-diója

fekszi meg gyomrát.

Nem is hozzá fordulok, mint

a régi barát,

pergamenem vége hogy int:

irtsd a makulát,

de ha egyszer rám virradna

Nagykarácsony,

hadd kacagjunk együtt majd a

zsolozsmámon.

Passio

A bevonulás útján

Nem előzött meg várakozás,

nem volt a színben fölfordulás,

csendben, feltűnéstelen,

anyám megellett, s én lettem.

Nem csaptak velem komédiát,

több egy szamárral, nem a világ,

szürkén, hosszú éveken,

legeltem, falum, széleden.

De egyszer csak fölfedezték:

mi szépen tartja nemes fejét!

Lám csak: drága, tiszta faj,

ne rakjuk hátát batyuval.

S azóta élem zárt világom,

egy titkom érik, majd kitárom.

S bújtam? Magam érlelve:

csak én lehetek lényege!

S egy szép napon rádöbbentem:

vagyok, hogy hordjam belső terhem.

Titkom? Egy szamár vemhe,

s vagyok magam: csak kelyhe.

De így is lehetsz kincs, aranyló,

nedűvel, mi csak abba való.

S bújtam vemhem érlelve,

láb hátam meg ne terhelje.

S egy szép napon elkötöttek,

Hozsannát zúgtak szájak, kövek,

hulltak pálmafaágak,

egy vehmes szamár Titkának.

Mert ott baktatva megértettem,

titkom kitárult megéretten:

voltam, amerre elhaladt,

a Golgotán egy útdarab.

De míg föllépdel Ő a trónra,

csak addig fontos lábzsámolya.

Aztán föltűnéstelen,

állj sutba vemhem – életem.

A tűz mellett

Nézlek egyedül, hamvadó parázs,

mi alig adsz már meleget;

távolból rikolt a vad szolgaláz,

s a gúnymenet.

Nézlek egyedül, hamvasodó múlt,

amint itt gőzöd imbolyog,

s bontanám fájón, annyi valósult,

a titkotok.

Szép arany délben, kalászos mellett

a nappal versenyt lobogni:

Tudod, hogy mindnél jobban szeretlek –

oktondi.

S kísértetórán egy szolgahang miatt

mi bévül, vagy kinnt rikácsol,

a közös tűztől, hogy ne tiltsanak,

jaj, hibázol.

De a Veríték, ami most pereg,

majd hűti délben a lázad,

s Vérétől benned éjjel hő gerjed,

s több alázat.

Távol a piros lassan elömlik,

a kakas újfent káromol,

hej, Élet, minden újra kezdődik:

másodszor.

A Kendő szólal

Puha, fehér, lepke vászon

szöszke fejen, hamvas vállon

csacska redőt dobva,

– mindig új a forma –

övbe tűzve illatosan

száz alakban szívom,

mit lehet csak innom

az Istentől elültetett

ember-iharosban.

Könnyet töröl, mosolyt csiszol,

búcsút lobog, hűsön burkol,

van alakja, énje,

tüskéje meg fénye;

a amije van, amit szívott,

mosolyogva nyújtja,

ránézel csak, s csendesül már

oktalan-bús kínod.

Kendő, mindig erre törtem,

de, jaj, érzem megdöbbenten

felém, ahogy ring most,

lassan egy Arc, titkos,

készületlen épp ez egyre

százfele kuszáltan

nyújthatom csak szálam,

pedig ez lesz célom, sorsom,

hosszú ezredekre.

Gyorsan fekszem kemény szélnek:

illataim szellőznének.

Ki a tűző napra:

igya, mi kék, barna:

Ezer rostot szétsodornék:

redő és ránc szűnjék,

tisztán mint a szűz ég,

az Arcodnak minden pontja

belém forrósodjék.

Leborulva Teelébed

úgy kínálom magam Néked.

Simít már a bőröd,

énem vérrel töltöd.

S minden régim letörölve

színben és alakban

csak az ég már rajtam,

aki lesz majd célom, sorsom

most már mindörökre.

Longinus dala

Ó mért csak negyvenévesen

és őszülő hajjal,

s miért elásott egyedül,

hol némán néz a fal?

Ó hány virágod hullott le,

hogy szirmuk sem nyílt szét,

és hangod mennyi kóborol

még el sem hangzottként?

Kacajból mennyi sült beléd

mit nem kacagtál ki,

kezedben annyi simítás,

mit nem kapott senki.

És mennyi kedves arc nevet

az álomban reád,

ott éltek, sírtak melletted,

s nem értek fel hozzád.

S ma tárgyaknak is adsz nevet

és mindhez van szavad,

ki hulló lélek-sorfal közt

csak mentél hallgatag.

Cukorral ikrás benned már

a méz, a vaj, a tej;

szekfűszeged, vaniliád

a légbe foszlik el.

De mennyi szó, hány tett riaszt,

mi hetyke-bántón szállt,

ma látod csak, hogy mindegyik

egy szívbe vert dárdát.

Ma látod minden szívekben

egy testvéred dalolt,

ma látod, minden testvéred

az Isten Fia volt.

Kidobtad mind a dárdáid,

és mind sebzett a vas,

míg önzőn rejtett balzsamod

magadban lett avas.

Most bezzeg adnád, osztanád

becézett sebjükön,

megkésett negyvenévesen,

elásott őszülőn.

Júdás fája alatt

Eltört cséve. Tűnődve forgatom,

papírbele csúnyán hasadt szét,

alján sárgul gyártási éve:

kilencszázharmincnégy.

Mi volt akkor teveled, Cséve?

Itthon: képek, könyvek, morális,

fölöttük nagy álmodozások,

meg halk levéltár is.

Bécsben meg sok árva bolyongás,

a Práterben horogkeresztek,

s egy bús magyar szeppent jóslata:

Nekünk csengettek.

Tizenhét év, te cséve-Cséve

s milyen idő, rakodtan rohan,

hordtál pamutot, cérnát, s talán

selymet is – gubancosan?

És tudod-e hogy te most újra

gyártás alá kerültél, Cséve?

S bíznak majd rád pamutot, selymet,

tán tizenhét évre!

S hordod majd újra barmolt-nyesetten

magad felől kikopva lassan,

s időd teltén a Kéz majd forgat

csúnya- meghasadtan?

S mint én most téged, majd félredob

letekerve maradék selymedet,

a Nagy Gépre többé nem kerülsz,

akkor Cséve, neked – csengettek.

Missa sicca

Missa sicca

Szokása volt régi kornak:

papok száraz misét mondtak.

Szentség nélkül csak szövegét

susogva el egy lélekért.

Világunkban: üres dómban,

szentségházunk dúlt-halottan:

ám kórusán a lelkünkért

dirigálok száraz misét.

Kék talárban elől állnak

csali-képű gyerek árnyak,

majd lobogó vad pirosban

ifjak tüze ég magosan.

S kemény, hűvös páncél-ezüst,

törik, hová öklöddel ütsz:

férfi-idők emlékei

zúgó hangon zengjetek ti.

Emlék-kóták nesze zizeg,

emlék-szemek rám figyelnek.

Karom lendül fel a légbe,

s zokog már a gregorián

fájó-édes vont dallamán

éltem száraz nagy miséje.

Introitus

Antifona: Oly bágyadtan csorgott mint ma

az őszi nap matt aranya,

s vitt a gumirádler szele

Stefánia rőt levele,

hogy felsírt rátok egy kisgyerek,

ti Bakáts-téri Vízcseppek.

Psalmus: S egy nyelv nevemben – rég halott

a Sátánnak ellentmondott.

S én véle annyit alkuvám

az élet sok kis utcáján.

De Körútján Teneked csak

tisztelgett kéz, szem, arc, ajak.

S ma végleg, végleg, végleg már

csak Rólad vallja szív és száj:

Atyánknak légyen dicsőség

s dicsérjük Ő Egyszülöttjét,

s Szentlelkét, Bölcs Vigaszát

most és örök időkön át.

Antifona: Bágyadtan csorog mint akkor

matt arany az őszi napról,

hogy azon nap mint fiára

– messze innen, s három száza –

jó Calasanzra leperegtek

a peraltai Vízcseppek.

Kyrie

Mérd meg a gyermeket,

mily sokat vétkezett,

s Uram, adjad irgalmad,

Uram, adjad irgalmad.

Nem lehet még bűne,

felnőttek tévhite.

Krisztus, véred csorgassad,

Krisztus, véred csorgassad.

Vénségünk bűnösebb,

s festi emlékünket,

Uram, adjad irgalmad,

Uram, adjad irgalmad.

Jaj, sok kemény gőgöt

hordott a kiskölyök,

Uram, adjad irgalmad,

Uram, adjad irgalmad.

Zárkózott, jéghideg

érteni mást is meg:

Krisztus, véred csorgassad,

fesse rája arcodat.

Máskor vad, lobbanó

ifjúi vér, forró:

Uram, adjad irgalmad,

forratlan must habja csap.

Szerette asztalod,

sarkán inaskodott.

Uram, adjad irgalmad,

Uram, adjad irgalmad.

Ütközött bimbaja:

készült a nyomodba,

Krisztus, véred csorgassad,

Krisztus, véred csorgassad.

Apja két csákólyuk,

Máig is árvájuk:

Uram, adjad irgalmad,

Uram, adjad irgalmad.

Credo

Századoknak múltán, historikus lélek,

szemed ha korunknak lapályára téved,

és bejárod rendre füvesét, zsombékját,

pillangót gyűjt hálód, avart vizsgál pillád:

Lehetne virágja, lehetne termése,

de májusa óta esőcsepp se érte.

És sercegő tollad így végzi be könyved:

Kis szívvel e korban, de nagy szájjal hittek.

Hányszor kellett bújnom, hányszor elhúzódnom,

hányszor tűrnöm: minden kacagjon: bolondon;

hányszor meg töprengtem: nékik lesz igazuk,

sokan vannak bölcsek, s te a fiataljuk;

amíg megtanultam: tiszteld csak apáid,

de hagyd mohosodni utaik, utcáik,

s villantani mertem árva pengém élin,

hogy akarom hinni, és merészlem élni.

Pedig de kevés is, pedig de szegényes,

mi egy árva szívből kicsírázni képes,

de ha hiszed Istent, hevíthet a lángja,

tömeggyóntatások akkord-favágása?

Barokk tantermekben a ráció hígja,

tanár csak ezt adta, diák csak ezt itta.

Bátortalan próbálsz parazsat is szórni,

finnyás orral néznek: micsoda új módi!

Ha hiszed az Istent: Ő tervezte néped,

s nyeli a lelkeket minden, ami német.

Tegnap porosz ötlet, magyar virtus máma,

írt is róla szépen a papa Signal-ja.

Mit sütnek ki német és magyar vitézi,

neked elég: Róma „Égő gonddal” nézi.

Csak épp barátaid kezdik el suttogni:

nincs a családfádban valami hibuci?

Ha hiszed a Krisztust, vidd a piactérre,

ne csak iskoládnak szűk kicsi termébe,

s épp mikor az élet a piactól lázad,

iskolád szennyvize csatornáján árad:

Ó, csak néhány próba, s milyen szerény, félő,

álruhában járva suttogtad: mint élt Ő,

magad is csak lesve újszerű visszhangját –

hej, ha ma kellene, ezer dallal hívnád!

Ha hiszed a Lelket, adhatod langyosát

hő és hűs hely’t mire Írása is okád?

Hittem, amit mondtam, éltem, amit hittem,

mit veszel meg rajtam, ember, ördög, Isten?

„Igaza van, de hát mért kell kimondani?”

S nem alkudtam meg, de csöndre bírt valami.

De hol él ma az a Porfirogennetos,

aki előtt száj, csak egyszer hallgatni fogsz?

Ha hiszed Egyházad, vennéd hallatlanra,

riad trombitáin élet-halál harca?

Keresztény vagy csupán, beosztás a többi,

új helyzet a harcost új csapathoz köti.

Ó kedves szép idő, akad-e még párja,

tudtad reggel: az Úr hol vár vacsorára?

Te keressed, harca merre vetett lángot;

Ő dolga, hogy trénje hol főzze gulyásod.

Tervelt csatázások, magányos szép portyák,

s veri a szél őri tüzedből a szikrát.

S nézve erre-arra, te örökkön árva,

pislog itt is, ott is, testvér tüzek lángja.

S amint az ég egyre sötétebbre váltott,

látva a közelgő evilági átkot,

hányszor végiggondolt csöndes hevülete;

Ő tegyen majd róla, te nem mész hátrafele.

Ennyi volt az élet. Kemény, szép és férfi,

megtanított hinni, megtanított élni.

De ne hidd, ó Uram, büszke vagyok rája,

csak épp, hogy mi szép volt, dobogtat még árnya.

Mire lennél büszke? Hogy nem voltál bolond?

Hogy a valót élted, és nem csüngtél mithoszon?

Hát egyebet bár ma józanul tehetek,

mikor hiszem szívből az örök életet!

Sanctus

Mögöttem a sötét örvény,

előttem friss életösvény,

keresztúton állva;

halk imára kezem zárom,

ugye lelkem pokoljárón

nem voltál hiába?

Ösztöndíjam a külhonban,

vezérkari nagy tanfolyam,

megköszönöm Néked.

S mi egésszé, zárttá formált,

kivésve ott bennem orcád:

probációs évet.

Zúgó orgonádon lelkem

regiszterét széttördeltem:

nem pihenhet hangja:

játszi futam, komor dallam:

ott zokogjon minden dalban

pokolnak fájdalma.

De tedd meg még azt az egyet:

teremts belém friss új szemet,

mi nem járt szurokban;

cseréld veres condra bőröm,

orrom, fülem, s a kis körmöm,

s régim hagyd mocsokban.

Tudod, mindig tisztán jártam,

szennyet, mocskot nem próbáltam,

s reszketve utálom;

mi főtt, ázott savban, lúgon,

undorít a saját húsom,

s nem állom, nem állom.

S így új testtel, új lélekkel,

s egy kis régi szeretettel

egeknek tart utam.

Mögöttem zúg minden örvény,

előttem a keskeny ösvény:

negyvenéves múltam.

Agnus Dei

Istennek Báránya,

útját ha bejárta,

vedd kezedbe szívemet,

vastag burkát, sok héját

óvatos, gyöngéd kezed

hántsa, fejtse, messe át.

S tekints a magjára,

Istennek Báránya.

Sáros sok levelem

– rosszabbik, csúf énem –

fejts le vétket, bűnöket,

hajlam–, vágyat, álmokat

és a piszkos rögöket:

apró földi gondokat

irgalmad tisztázza, –

Istennek Báránya.

Rajtam mi száradt szik:

földi én, bár jobbik:

türelmetlen viharok,

karom, mint a motolla,

úgy pusztul, ha nem forog,

s játékra is van gondja,

mosolyogva dörzsöld le,

Bárányok Istene!

Féktelen zsoldosod

öklét kisimítod:

fogja ágy vagy útárok,

oltárlépcső, vonatzug,

„Tedd le minden játékod”

– komoly arccal ajkad súg –

„harcom sem a minden,

nyugodj el békében!”

S fújjon még egyet szád,

s láncfüvem, bóbitád

iparkodó sok imám,

könnyű, édes vagy hideg,

száll a semmi vak szárnyán,

szókra sincsen szükséged,

nézni kell Téged csak,

ha köszönt nyugalmad.

S nézni csak, nézni csak,

add örök nyugalmad!

– volt egyszer egy Láng –

A Láng himnusza

Kit Lángnak áldott meg az Ég,

annak bíz’ égni kell,

friss tánccal várva, ti esték,

lobogni már reggel,

s bár hunyjon minden délidőn,

a Láng, a Láng, jaj nem pihenhet el.

Kavics ha hullik, ott marad,

víz csurran: tócsa lesz,

ember, barom ha áthalad,

egy lábnyomot mélyeszt,

de jő a szél és fújdogál,

és minden újra régi formát vesz.

A Láng amerre elhaladt,

ott fújhat bármi szél,

a vasbeton tán megmarad,

másról a múlt mesél;

mindent magába szippant fel:

a Láng, a Láng a nagyvilágból él.

Kavics ha hullik, koppant bár

földjén, hová esett,

a szomszédságban semmi kár,

ha rá víz sem csepeg,

mert nemtörődöm, lusta mind,

ki önmagán túl semmit se szeret.

A Lángot minden érdekli

mindenhez hozzányúl,

csak szívni, enni, égetni,

mi még kívül lapul.

S bár üljön fű-fa rest-lomhán,

a Láng, a Láng, hej, hódítni indul.

Kavics ha hullott, víz cseppent,

törik vagy nedves lesz,

de fű vagy föld nem vált lelket:

ez volt és most is ez,

mert gyenge, gyarló mindegyik:

nem ád újat és régit el nem vesz.

A Láng mellett meg nem marad

a lappancs semleges;

dobd le, vesd le önmagad,

csak Láng lehetsz, veres;

mellette nincs hely senkinek;

a Láng, a Láng nem tűr el, csak tüzest.

Kavics, fa, fű, víz hever

e széles földtekén,

csak törni, szedni, merni kell,

csinálja ifjú s vén,

s hol egy tonnára van szükség

egy milliót is odahordok én.

A Láng az Isten áldása,

idézned bár lehet,

de hol nem szunnyad szikrája,

a víz vaj’ lángot vet?

S egy szirma jut kőhalmokra,

mi lobbal éghet száz tonnák felett.

A Láng az Isten áldása;

annak születni kell,

bár százszor annyi szikrázna,

ha egy sem hunyna el.

De huny, mi nem tör fölfelé:

a Láng, a Láng az Istenből lehel.

A Láng az Isten áldása,

de kínja is metél,

nincs nyugta, csöndje, halk álma,

míg száradt-langyost ér,

megszenved mozgó és bennragadt,

a Láng, a Láng a szenvedésből él!

A Láng az Isten áldása:

gyúlt érted vérzeni,

de átkozott, ha vállára

keresztjét nem veszi.

Úgy Júdás lett a Messiás

s a Láng, a Láng magát is elveszti!

Oktatom a Lángot

Lángkirályfi, ülj le ide mellém

csöndes esti oktatgató szóra.

Kis tűz még a lángok országából,

nyújtóztat majd szavam fújtatója.

Király atyád csak nagynéha látod,

fogadások díszes távolából,

lesd el lassan, mit kíván az illem

nagy királyok még kicsiny fiától.

Királyfinak sok minden szabad még,

felnőttkorban mi már lehetetlen,

míg szentjei fehér-izzón szólnak,

te tüzelhetsz gyerekes versekben.

Csak ne akard játszani a nagyot,

parázstalan lobogva a szélbe,

Úgy kedvel meg, ha lész, mi vagy: friss láng,

s nem ha teszed, mintha a föld égne!

Sose hencegj Lángkirály atyáddal,

főként pedig ne az Atyád előtt!

Valójában fogadott fiú vagy:

Ő választott, nem te kérted fel Őt.

Csöndben szólítsd, minek hangoskodnál,

s nem színpadi fényeffektusokkal,

bizalmas légy, ne bizalmaskodó,

őszintén szólj, fegyelmezett szóval.

Ne jelentkezz égő nagy próbákra,

titkon bízva: majd segít a Heve,

azt izzítsd át, mire Ő jelölt ki,

s gyönyörködve telik benned kedve.

Csak ne várd, hogy puha-rózsaszínűn

este, reggel szeme rajtad égjen,

széke mögött tudj feszülten állni,

míg int neked, szinte észrevétlen.

S kérj csak minél kevesebbet Tőle,

és sohase lazát, könnyűt, puhát,

királyfinak teli szeme-szája,

s nagy királyok nem nevelnek pulyát.

Mit tudod még, mi borít el orvul,

mint permet vagy lágy hab, tüzet fojtó –

de köszönjed reggeltől napestig,

miről te sem tudod, mire volt jó.

S amit kaptál, százszor tanuld, forgasd,

ne hidd bornak a félig forrt murcit,

míg rohannál újabb hasáb-ölnek,

régid fele égetetlen búvik.

Szokd meg már, hogy halhatatlan lennél,

s Atyád is az örökké-ben számol,

s te a Percből szednél versenytársat,

királyfi az utcák bitangjából?

Innen merítsd biztos nyugodalmad,

ideges a tiszavirág röpte,

s mert erős vagy, gazdag is meg áldott,

nagylelkűen nézz a koldus földre.

Bocsáss meg, ha megvetik, ha kérik,

add mosolyod, forró álmod, inged,

másnak mindent kérhetsz az Atyádtól,

hadd lássa, hogy az Ő vére ihlet.

Csak magadtól kérd számon a morzsát,

tenfejedről mindenik hajszálat,

de még ezt is türelemmel végezd,

százszor kezdve, ha egyszer hibáztad.

De ha készen tűzijáték-műved,

ha játék, mint játék legyen örök!

„Azért fiam – kiáltson fel Atyád –

lelkében mert leglelkem vert gyököt.”

S azt se hidd, hogy megtanulod már ma

magad iránt türelmetlen-büszkén,

izz át lassan magad sok hibáján,

s Atyád szeme pirongató tüzén.

Csak akkorra légy már udvarképes,

ha majd egyszer bemutatni hívnak,

de próbálni addig sose szűnvén,

Lángkirályfi, feszítsd meg az inad!

(S a Láng így próbált esti búcsúra:)

Hadd köszönjem elbúcsúzva Tõled,

mind a mái lángnövelõ szélvészt.

Nem adtad, hogy zsugorítsák lángom,

de hogy húzzák bíborát, szent szépjét.

Munkád megfért tüzes táncú rímmel,

parazsamat békés csend vigyázta,

s feléd ismét halk aprókat lépve,

tisztább rajtam Lángkirály orcája …

És hadd kérjem lobogó magamnak

tisztult lángok mélybevájó markát.

Meg ne álljak fát-füvet csodálni,

a nyomomat csak hamudombok adják.

Hadd köszönjem mái ezer apró

lángnevelõ áldott küldetésed,

s hadd kérjem, hogy egyszer

egyszer,

egyszer,

égig csapjak Néked,

Néked,

Néked.

A Láng küldetése

Halld Láng, én téged ma elküldelek.

Nem szalonokba gazdag pompának,

s nem szegénynegyedbe utcalángnak.

Nem úri autón kevély keréknek,

s nem a Moulin Rouge-ba rohadt fénynek.

Nem az ágyúkba torkolattűznek,

s nem a váltókra biztos éjszínűnek.

Nem a színpadokra tudva hazudni,

s hogy egy vezérnek olvadva gyúlj ki.

Nem a csillagokba hódolót lesni,

s hogy kastélylakót lázadón vess ki,

S ha majd csábítanak az emberek,

halld Láng, én téged minderre

sose küldtelek.

Mert Láng, én ennél forróbbnak küldelek.

Nem kemencékbe kenyeret sütni,

se gyerekkuckón játékhoz ülni.

Nem Bunsen-lángnak egy zárt szobában,

nem örökmécsnek egy kápolnában.

Nem ó-aranynak Giotto-képen,

se párolt hőnek beteg testrészen.

Nem ó-borokba dalos forrónak,

se motorokba igavonónak.

Nem ifjú szemekbe május-fának,

se temetőbe emlékvilágnak.

S ha majd csábítana a szeretet,

halld Láng, én téged minderre

sose kértelek.

Mert Láng, én téged messzebbre küldelek.

Rohanj a pusztán, nyald fel a sziket,

zsombékból, lápból idd ki a vizet,

idei tarlón tépd ki a gyomot,

éves ugaron süljön a nyomod.

Országút árkát szántsad te végig,

utcák szemetjét karmaid metélik.

Dohos pincéket szárazra tisztíts,

füves zsindelyen forogva visíts,

korhadt tilalomfát rúgd fenékbe,

botlónak rágj a gyökerébe!

S ha majd sírnak hozzád az emberek,

halld, Láng, én téged megállni

azért nem engedlek.

Mert Láng, én téged mélyebbre küldelek.

Garniszálókban égjen a függöny,

a zugbankra rőt kakas üljön,

mázas várókban süljön a szőnyeg,

bűzhödt hálókat parázsba döntsed.

Fehér rendelőt fehérre izzíts,

véres üléstermet rőtté piríts,

hazug könyvfészket rúgd fel vad kéjjel,

rozsdás vén kazánt miszlikbe széjjel,

vérbajba pusztult arcok márványát,

s döntsd le az Élő roskadt templomát.

S ha majd felsír benned a kegyelet,

halld, Láng, én téged megállni

azért nem engedlek.

Mert Láng, én téged a konkolyra küldelek.

Ágyából ugrassz tespedő puhányt,

székéből fordíts könyöklő butát,

ruháját mard le pöffeteg gőgnek,

pörkölj pilist unott papi főknek,

borítsad lángba bár a két sarkot,

ha köpnek gennyet zöld szemek, arcok,

ha szórnak átkot, vizet reád,

nyald végig a tűzoltó létrát,

gyújtsad fel körben bár a kék mennyet,

de eméssz el minden bűzhödt szennyet.

S ha imádkoznak hozzád a Mindenszentek,

halld, Láng, én téged megállni

azért nem engedlek.

Mert Láng, téged ÉN küldöttelek!

S számodra nincs többé angyal vagy szent,

szózat, mi bévül vagy kívüled cseng,

próféta, látnok, vagy égi küldött,

parancs, mi testet más nyelven öltött,

álom, látomás, vízió nincsen,

légió angyal állhat a dicsben –

s kit ízekre rég oroszlán szedett,

a megcsalt prófétát el ne feledd!

Térdel a Szűz Ég? Tépd ki a füled!

Minden szennyek ellen ÉN küldöttelek!

De mert szenny érte a talpadat,

egy estén, Lángom, téged is

megáldalak – s elaltatlak.

Mert, Láng, én téged a Tisztaságért küldtelek,

Mert, Láng, én téged az Igazságért űztelek,

Mert, Láng, én téged az Életért szültelek.

S ameddig ölelt zsarátnok-kezed,

én ott mögötted dalolva megyek.

Meztéláb lépek langyos hamudban,

nyakamban kötő, maggal rakottan.

hajam tavaszi szelek cibálják,

élvezem a föld meleg tisztáját,

hegyeken járok s átlépek folyót,

s külön megáldva mindegyik csomót,

teli marokkal új csírát vetek,

mi hamudtól kap bölcső-meleget.

Teli marokkal Csillagot vetek,

mi hamudtól kap álom-fényeket;

teli marokkal Ibolyát vetek,

mi hamudtól kap csengő kék szemet;

teli marokkal új Szívet vetek,

mi hamudtól kap kristály-véreret.

S megülök majd egy Ararátfokon,

s míg a szivárvány varkocsát fogom,

megkezdődik egy Csillag-legényke

meg az Ispiláng örök regénye.

S ha majd égre kacag az Ispiláng,

én gondolok még arra, hogy

volt egyszer egy Láng …

Beljebb megyek

Zsoltárok magamról

Az Alázatosság kalácsa

Mint a friss kalács puha omlósa,

olyan lettél szívem.

Megmarad rajtad az ujja dombja,

ha megtör az ember,

ha megfog az Isten.

Könnyen kifordul mazsolás béle,

bár finnyásan egyed;

s édesen morzsál az íny ölébe,

legyen dagadt haspók,

legyen torkos gyerek.

Ne lesz keserű semminő nyelven,

marad mi volt: kalács;

keljen fel arról még beszéd közben

bár trágár viccözön,

bár halk beszéd, mannás.

Nincsen csontja, sem egyéb mereve,

áthull a szűk gégén,

nem alakja hat, édes belseje,

akár fekszik felül,

akár gyomrod mélyén.

Nem nézi: sáros, tiszta a beled,

csak olvadón táplál;

s kalácsosak még este a szemek,

evett reggel angyal,

evett abból sátán.

Jól tudja: el nem vész kalácsdarabka,

ami megsült: örök;

s lesz még, hogy csak kalács-nedű hajtja

mi a Dunán malom,

s mi a Séden zörög.

Innen türelme, várós mosolya;

tésztája egyre több;

s érted párázik egyként illata,

ha simítja kezed,

s ha leköpöd.

*

Miként a friss kalács puha omlósa

olyan lettél, rímem;

de ne feledd, hogy szíved kóstolja,

ha megtör az ember,

ha megfog – az Isten.

Két csajka, egy kanál

Bal-jobb, bal-jobb, bádogcsajka,

hátizsákra szíjja fűz,

járunk hőbe, szélbe, fagyba,

űzünk, vagy más minket űz.

Minden álmunk: ádáz harcok,

minden vágyunk: győzelem,

meg se látunk apró gondok,

szemünk csak az ellenen.

Szilánk vágott lyukat rajtad? –

Látod, ha a leves csurgat.

Déli gulyás, esti gombóc,

ki ügyel az ízére?

Alattunk egy durva pokróc,

rajt’ a harcok térképe.

Ezt a csúcsot, ezt a hidat

kell még estig elérni,

gyerünk, kanál, egyed, igyad,

fut a nap, már felényi!

S ritka ünnep ritka élve:

rakott csajka, lassan éve.

Rég elült a harcok pora,

fodor sincs a csend-vízen,

a csajkának semmi gondja,

nem kell néki sem.

Ha napjában belémöntnek

háromszor egy híg levest,

bizony nem a nagy gyönyörnek

kongatok egy keservest.

S déli szender, éji álom:

csajka-tánc a gombóc-bálon.

Bár elült a harcok pora,

s fodor sincs a csend-vízen,

csajka-arcom fut ráncokba:

álmom mért nem győzelem?

Ettem gulyást, eszem répát,

ha csajkának préseltek,

gombócok nem ábrándtémák,

álom, irány: győzelmek.

Ha csajka vagy, mert kis eset,

de vesztve csajka lelkedet:

a mindenséged elveszett.

Bal-jobb, bal-jobb másik csajka,

alján kissé lyukas is,

délben lépek szolgálatba

vastagjáért: bab-krumplis.

S főzelékem úgy szemléli

alulról a peremem,

mint hídját a téli Tisza:

elszáll még, oly fent megyen!

S éji álom, déli szender:

Tisza medre – kásatenger.

Bár elült a harcok pora,

s fodor sincs a csend-vízen,

áll a hídja, templomtornya

rongyos emléktérképen.

S bár csordultig sose ettem,

most ha eszem ötödét,

könnyű hassal még az esten

dobbantsuk a híd kövét.

Ha csajka vagy mert kis eset,

de vesztve csajka-lelkedet,

számonkéri Istened.

Gyerünk, kanál, egyed, igyad –

zúgott egyre régente;

ízlelni is alig bírtad,

hej, sok bestye térképe!

Pedig régi úri háznak

ezüstje fut át rajtam,

s emléke sok szertartásnak,

mi evés volt, s nem roham.

S most az ízek, hogy halottan,

csak zúg: kanál, megfontoltan!

Szertartásos, lassú ebéd,

rohamfalás útszélén,

nem marja le az ezüstjét,

régi kanál, tudom én.

De ha csurig belapátol

kopik finom szegélye,

és a mohó gyorsfalástól

virít hasa korcs fémje.

S gramm ezüst ha tapadt rád,

hever másutt milliárd,

de elvesztve a magadét

összedől a nagyvilág.

S estére ha földre kerül

álmosan a gyűrt pokróc,

harcok pora éjbe merül,

s a csend vize nem fodroz;

a sarokban – tündérálom –

két csajka meg egy kanál

régi szíjon, hátizsákon

csatárláncba, hej, feláll:

Ezt a rímet, ezt az imát

álmodjuk meg reggelre,

gyerünk kanál, gyerünk csajkák,

fut az álmok éjjele.

S két hű csajka meg egy kanál,

/egyikük még lyukas is/

üres hassal rímet dobál,

mert lelkük nem bab-krumplis.

Ha csajka vagy, mert kis eset,

de őrizd csajka-lelkedet,

s küldi néked szolgálni

angyalait az Istened!

Kenyeret eszem

Az iskolám temérdek volt,

s én futosó kisgyerek,

latin, magyar, hittanóra,

komoly papok, bölcs fejek.

Nem is hittem róluk én el:

esznek ők is, mint mások;

ki annyi szó nemét tudja,

nem éhes zsemlére, húsra,

min mi, butus diákok.

S láttam később: akad köztük,

eszik nálunk csúnyábban,

csak kívül az égieké,

de nem nyelve vált lélekké,

lelke rág a szájában.

Szolgáltam, mint lelkes matróz

mesék, mondák hajóján,

s tisztjéről mind úgy reméltem,

angyal-finom, dáma-szépen

eszik habos asztalkán.

S éjjel faltak a raktárban,

zsebük, markuk mazsolás:

s ettől üres ünnep este

matrózpulton a kalács.

Kalózhajó rabja vártam:

társam lelke Mikesé;

szeme ott a láthatáron

ezer színnel rajzol, Zágon, –

s azt kérdezte: mit ennél?

Délután van, három óra,

hogy a fűtés végigfut,

feldobja a csövek porát,

szaggal festve délibábját:

pékműhely-friss illatút.

Éd’sanyám kik morogtátok:

nem ad mást, csak kenyeret?

koldusok, ha nap-nap után

csak kenyérrel jóllakhatnám,

nem kívánnék egyebet.

Hajolj jobban az orsódra,

s dúdold egy új dallamod,

de ne lássad tested után

lelkedet is szárnyahulltán

gyomor-gályán mint rabot.

De ha megkapsz kora reggel

negyven deka kenyeret,

kis kereszttel megsimítva

– térded fedi csajkád rongya –

mosolyogva eheted.

Ábrándozva, álmodozva

meg is eszed egészét,

s amint fogy a cipó súlya,

úgy lesz lágyabb kezed ujja

s könnyel nézed kenyérkéd.

Honnan ered titkos erőd,

te kincstári barna rozs?

Mikor kezem dajkál, ringat,

honnan árad ez az illat,

s lelkem mitől harmatos?

Rokona vagy kenyereknek,

mik ilyenkor evődnek?

S eszedbe jut: paténáját

most simítja száz nagybátyád,

s hangját hallod csengőknek?

Eszedbejut hótestvéred,

búzamezők kalásza,

hogy Valaki ünnepeste

lakomául szedte-ette,

s annak vagy még morzsája?

Ezért lehet enni téged

élvezettel, torkosan?

Ízed csitít már az estén:

kenyér vár a reggel jöttén,

csönd, koldus, a gyomromban.

S reggel aztán rokonságod

fénye rád is átoson?

S negyvendekás nagy ostyával,

érvénytelen rozsosával

érvényesen áldozom?

Duplát kaptam

Vasárnap volt. Csöndes, hideg dél,

a fűtés még túl az Óperencián,

hogy a vastag kásás húslevesből

egy pótcsajkával bedobtak hozzám.

Hadd legyen jó vasárnapja –

gondolhatta a szíves rabmunkás

s én nekiestem sietős kanállal,

a kondér alja már csak langyoskás.

S míg délelőtt éhesen s vacogva

suhanc rím-szelek fütyültek körül,

a fűtőcső mellett hajód kapitánya

most vont vitorlán nyögdécselve ül.

*

A darócruhás Élet hányszor vajszívű!

Duplán dob be észből, passzományból,

s mi tönkretéve gyomrunk, zsebünk, agyunk,

meghalunk – az Élet jóvoltából.

A ravasz Ördög is eltanulta már ezt:

duplázva dob kását, aranyat –

utánamorogva, mint itt a fegyőr:

Fald döggé magad!

S ha temetik a „Nemzet vértanúját”,

a „Kötelesség”, vagy a „Munka hősét”,

ki firkálja lánggal a koporsón:

Benne rohadt a hörcsögi bőség!

S kegyelmei meleg telijéből

az Atyai kéz is merít kettőt-hármat;

s te csak habzsolsz, mintha el sem számoltatnák

szív–, és koponya-csajkádat.

Sohase menj magadtól duplázni,

csak ha hívnak valami Magasról;

s új fohásszal emeld a kanalat:

próbád jő most valamilyen babból.

Mert megkapni még csak könnyű

a levest, a rímet, az imát,

de hogy csinálsz belőlük

rothadó hús helyett

aranyat, tömjént, mirrhát?

Pörög az orsó

Vad-hangosan gurgulázva,

pörgetem az orsód tengelyét,

s úgy hívnak itt fennhéjázón,

ha már csöpp olajra vágyom,

hogy: a gép.

Vadul néztél ellenségnek,

ki celládba váratlan toppan,

s megrabolva időd s békéd,

jöttem, hogy a láncod végét

markoljam.

S ma mosolygasz, mintha látnád

Grande-Trappe, Chartreuse veteményesét;

scriptorium is lett, csöndes,

iskola meg kórus, könnyes

a nyers gép.

Ha süket a vers, az ima,

s fenn a nappal Józsue játszik,

telt orsó mind elgurítja

cellád egyre nyugatabbra:

az ágyig.

S ha már fájdítom is hátad:

verítékkel eszed kenyered;

s ez a bencés liturgia

ősi-széppé finomítja

lelkedet.

Ünnepen ha hajt a karod,

kehelytartó gyengédnek érzem;

oldalt csévék állnak sorban:

diákjaid a templomban:

miséden.

Szürke zsoltár

Kifordított kesztyű, félredobva

gyámoltalan űröm mutatom,

s szegényloncok csúnyán árulkodják:

rongyokból áll hiú darabom.

Ezt is, azt is eggyé öltögettek:

imát, betűt, csengő húrokat,

de a Kéz ha hiányzik belőle:

kicsikből varrt nagyobb rongypamat.

Pár napja, hogy gazdája nem hordja,

minden ujja laposra ernyedt,

sava-borsa veszett az imának,

s össze nem ró egy gyerekverset.

Órát, napot ásítva lök arrébb

roskad az űr súlyos terhétől;

mind megélünk kesztyű-külsők nélkül,

s minden héj hull magva vesztétül.

De még így is Rólad szól a zsoltár:

szürke zsoltár, szürke dallamon:

lapos kesztyű minden ujja sírja:

Te vagy bennem csak a tartalom.

Énem feszes, elegáns alakját

benne lévő Kezed formázta,

veled Rólad, nélküled az űrről

zokog színes, szürke zsoltára.

De még így is Hozzád száll a Zsoltár;

gyűrött kesztyű minden ujja hív:

Vedd fel, Uram, újra tákolt lényem,

öntve belém lelket, formát, színt!

Szeplőtelen Fogantatás

Csend van, alkony és május.

A rácsközökön mosolyog halaványan az ég.

Távoli mozdonyok sípja

sírva köszönti az este hideg-hűlt tetemét.

Ámde te érzesz magadban moccanni egy Titkot,

emberi, szép elevent;

mi rácstalanul születik majd égre kacagni:

május lesz, reggel és csend!

Zsoltárok Róla

Hajnali glória

Frissen fúj a hajnal-szellő,

bőrt frissít a víz,

újra lüktet vér és velő,

s harcra kész a szív.

Vár egy új nap, s száz kalandnak

páratlan sora,

s víni véle itt az Úrnak

egy új angyala.

Minő lész te keddi angyal?

Hétfő méla volt.

Gondolkodó? Munkás karral?

Dalokra hangolt?

Dörren künn a szitok-nyitány,

jer a plansra hát,

megizzaszthatsz, nem vagy hitvány,

de megfoglak ám.

És ha este nagylihegve

s verítékesen

jobbunk rázza a más keze

áldj meg csendesen.

S ki jő éji ügyeletre

mondd majd társadnak,

foroghat alvó gyereke,

tovább harcol csak.

Déli glória

Várok sarkomban mint őrünk kutyája,

mi éjjel kíséri kongó lépteit,

derekára fűzve s néha felnéz rája:

„Uram, ma még nem szóltál semmit.”

Sámuelként kuporgok vackomon,

hogy éjjel, vagy nappal, ha Hangod riad,

mi mozdulhat bennem Hozzád szaladjon:

„Mit akarsz, Uram, hallgatja Fiad.”

Lábaim minden szél felé készek,

hogy amerre kisujjad mutat,

mint az Emmausból éppen visszatértek,

rögvest az úton arra forduljak.

Van, hogy egész nap titkaid súgod,

s én cserepesre lihegem ajkam,

hogy ami morzsa padlómra hullott,

áhítattal sorra felcsókoljam.

Ötleted villan, csilingel rímed,

vagy remetehalk munkád pereg,

majd csönded éj-leplét halkan rámteríted,

s én járom elnyúlt őrségedet.

S ha várni késztetve, láncom megfeszül,

mert állsz, s nézed bódult-alvó népeid,

nem zavarlak, csak a pillám rezdül:

„Uram, ma még nem szóltál semmit.”

Fáradt glória

Már csak feküdni hajt a vágyam,

s azt se tudni, hogy odakünn

más világ van.

Már csak aludni vágyik szívem,

s elfeledni, hogy mennyire

fáj az itt-benn.

Az öntudatlan mély tavába

alámerülne már elmém,

hogy ne látna.

Megállna már az egész malom,

mi meddig-et járt, meddig-et csak

hosszú napon.

De hogy cseng a ház harangja,

ha fáradtan is, még egyszer szól

a Glória.

Éjjeli glória

Mint bársonyos szárnyú, sötét denevér,

úgy csüngött le az Üres Semmibe

az Éj.

S végtelen szárnyát Elődbe tárva

hangtalan imát súgott az űrbe

létlen szája.

Valahol lenn, az alul alatt

szétszórt pufók sziporkákban

kigyúlt az Anyag.

S az űrben új himnuszt kelt, csodás,

formátlan karját fölnyújtogatta

a Mozgás.

A lompos Idő lustán szétnézett,

s lenn vajúdott, szült, rothadt és újra szült

az Élet.

S az Élet, mint tömjén, adta önmagát:

nyíló-lehulló szirma, gyümölcse

illatát.

Majd fény futott át minden tejutat:

emberszemekből villant, kacagott

az öntudat.

De ahogy a Lét hajlott Nyugatnak,

a szentélyben csak Üres Órák

ugattak.

„Rátok vár az Úr minden éjjeken” –

hangzott a hívás messze és közel,

részvételen.

Az Ember, mint egy bódult, kerge báb,

vajúdta, szülte, rothadta, szülte

önmagát.

De a nyüzsgésnek az Ujj egyszer csöndet int,

s az Őskáoszba visszahull

a Lét megint.

A Világóra Éjfelet kongat,

s a bábuházba sorra visszalép

Ember, Élet és Anyag.

A Dómkaput meg kicsapja a szél,

s Eléd teríti végtelen szárnyát

egy ünnepies bársony-denevér.

S Glória csap az Üres Semmibe

millió sípon, húron, dobokon,

miről nem dalolt lélek, senkise,

az enyim se, ó az enyim se!

Liturgia

Kicsi ezüst thuribulum

az Úr oltáránál:

majd fellángol, máskor meg csak

fanyar gőze úszkál.

Számolt fösvény áldozatunk

féltőn rakjuk rája,

s ha akad közt egy tömjénszem,

kavics lesz a párja.

Emeletes thuribulum,

izzó a belsője.

Térdelek az oldalánál:

égre száll a füstje.

Minden napom egy tömjénszem,

kezem ejti rája,

aztán nézem csillagjöttig:

száll az illatárja.

Emeletes thuribulum

templomi, szent, áldott!

A legdrágább áldozatom

terajtad parázslott.

Fogyatékos, gyéres marok

életünk idője,

s méltóságos liturgián

bő tömjénét szórva-szórván

égetek belőle.

Dalok a sárból

– – és dalol a Lélek – –

Babilonnak sáros földjén

szolgasereg nyögve fújtat,

talicskával iszapot hord,

iszapjából Bálvány duzzad.

S Babilonnak szolga földén

minden sarkon kürtszó támad:

„Hej ti Népek, hej ti Lelkek,

halál arra, aki lázad.

Citerának, trombitának,

amely órán meghalljátok

s szavát bármi muzsikának,

térden Bálványt csókol szátok.”

S Babilonnak szolga földén

minden sarkon kürtszó támad,

s térdek, mint jégeső, szólnak,

Bálványt koptatnak a szájak.

S Babilonnak lakáj földén

szalad ijedt, lihegő Nyelv:

„Órák óta muzsika szól,

s Lélek égre szemet emelt.”

„Gúzsbakötve hozzátok el,

s ha nem csókol térden, Bálvány,

csillagnéző szemét vájom,

s csók gyöngyöz majd vakon száján.”

„Babilonnak lakáj földén,

Lélek, térden sosem állok,

sárhegy eget el nem takar,

bár szemgyökérig vájtok.”

S Babilonnak vaksi földén

minden sarkon kürtszó támad:

„Hej, ti Népek, hej, te Lélek,

Bálvány felé karod tárjad.

Vágyón ha ki felé nem nyúl,

irtva tőből balja, jobbja,

s imádja majd a Sárbálványt

egymaga helyt a két roncsa.”

„Babilonnak vaksi földén

karom csak az égre tárom,

hisz a Sár felé ha nyúlok,

remegés kél a Bálványon.”

S Babilonnak roncsolt földén

minden sarkon kürtszó támad:

„Hej, ti Népek, hej, te Lélek,

sárba fojtom, aki lázad.

Minden fülbe sarat tesztek,

minden szájjal sarat esztek,

bőrötök mind sárban ázik,

sár van az ég csillagáig.”

„Babilonnak roncsolt földén

sárba fogam sose vásik,

bár rám sarat talicskáztok

a magas ég csillagáig.”

S Babilonnak sáros földén

lakájsereg sürög, lohol,

talicskával iszapot hord,

iszap alatt Lélek dalol.

S ahogy nő a sár kupaca,

jobban ráz a Lélek hangja,

templomtoronynál se járnak,

s útja ing a talicskának …

A Test epilógusa

A dalok végén, hogy elért az Est,

göndör hajjal, két huncut nagy szemmel

pajtáskodva ült mellém a Test.

Mostanában csak nyilad száll felém,

pedig egykor kedves voltam nálad,

s követtél a két földtekén.

A gyeppályán, no emlékezzél,

hétszáz fiútest hajlongott, lengett:

emberkalászost fútt a szél.

Sötét uszályom bársonyszárán

a húrra szőke szirmok hulltak,

s szálltunk, szálltunk a hangok szárnyán.

S álltam előtted magas dobogón

idegen nyelv mézét csurgatva ajkamon,

boldog-önfeledt-bájos-mosolygón.

S ültem veled a reggeli asztalnál,

kacagott köztünk öt szép gyermekem,

s te halk-magadban megáldottál.

Márványban, bronzban simítod szemed,

s mint hegycsúcsokon mélyet lélegezve,

ittál bőrömről meleg színeket.

S mert most megrepedt földünk csatornája,

piszka, gondolod, felfröccsenhet

az augusztusvég villó csillagára?

S én néztem ferdén – morcos kisgyerek –

„igen: báj, méz, és ittam színeket,

de nem Téged, a Lelkedet!”

S ő felfricskázva kikacagott:

„ismerni kék’, hékás, az Írást:

Lélek nélkül nem Teste fogsz – agyagot!”

S most zsákomon ülve rímet vakarok,

írva az emlék ócska papírján

Test helyett hol sarat, hol agyagot.

Zsoltárok az emberekről

Lexi

Gyönyörű vagy Lexi udvarunkon,

ha őrt állni segítesz gazdádnak,

félszázan megyünk el, szagok, melletted,

s cimpáid tágulnak, zihálnak.

Te úgy tudod, mi mindnyájan

megvetendő gázok vagyunk csak,

a kanárisárga ruhákhoz húzol,

s bosszant rajtunk az Isten-szag.

Pedig mi csúnyán játszanak ők veled:

vezénylik a „megdöglött Lexi”-t,

s míg te elnyúlsz hátaddal a földön,

ők égnek hányt lábaid nevetik.

S mikor már szabad felkelned,

rázhatod, mi szőrödre ragadott,

pedig ott belül, Lexi, te is tudod,

hogy a farkaskutyák halhatatlanok!

Ma reggel csak ketten álltunk szemben,

az étel-beadóm nyitva volt,

s hogy néztelek, feltartott orrod

kémlelve egyre közelebb hajolt.

S mintha felködlött volna benned a gyanú,

hogy a mi kincstári rabszagunk nem is oly komisz,

s érdemes lehet este megcsókolni

egy foltos darócot is.

Tudod-e, Lexi, mi gyönyörű szép

egy fajtiszta farkaskutya,

ha fejét a magasba emelve

az Ismeretlent szimatolja?

S ha ott tudna hagyni rabtartó gazdát,

s indulna fűszeres illatok után,

Lexi, Lexi, a csillagok sírnának

egy ily farkaskutyán!

Fiacskám,

felálltál a második lépcsőre,

hogy a sétasornál magasabb lehess,

pufók arcodat csípi a tavasz,

az ajkad még csak nem is pelyhes.

Szemed álmosan nyílik-ragad,

– meglestelek a hajnali őrségen –

ilyenkor bíz még szívesen aludnánk

taposva úgy tizenhat évben.

De tudsz azért mókásan ugrálni

ágyasok és csillagok között,

s szinte az én régi udvaromban

a históriát szellőzöd.

Megtanulva, hogy az halálra ad

minden süket-vak ancien régime-et,

de sansculotte-jait, ha munkájuk kész,

az éjszaka szintúgy elnyeli mindet.

S hogy forradalom egy volt csak a földön,

mi valóban újat hozott s jobbat;

de vezérei sarutlanul jártak,

s vért csak mások: belőlük ontottak.

De csak itt találkoztunk, fiacskám;

néked csak ez az udvar juthatott;

hol dugult el kegyelmeid csöve,

hogy szépségéből csak ennyit csurrantott?

Jegyeidet nem váltották már be

édesanyára, ünnepi kalácsra,

s a papjaidul rendelt Jóskák, Tomyk

leltek nálad színesebb virágra?

S nem emlékezhetsz már azokra sem,

kik mint nyírerdők fiatal hajtása

világos bőrrel, hajjal, szemmel,

kacagva hulltak egy világomlásba.

Kis fekete bársonynadrágjuk

már inkább csak ágyéktakaró volt –

Jaj de hercig – súgták éhes, vén szemek –

neked a pokol pár csizmát sorsolt.

Mi égett ki e sok éhes vénben,

hogy nekik mindig szükségük van rád,

s mi tűzzel loboghat benned a Lélek,

piszkodban is hétszer-szent ifjúság!

Meg tudsz bocsátani Jóskáknak, Tomyknak,

s kik megették a te kalácsod is,

s nekem, s nekünk, s mindnyájunknak,

kik miatt lettél te csizmás kódis?

S érzed-e, hogy fognálak tíz körömmel,

ha majd a csatornába visszahull a dagály,

s hogy valahányszor ellépek melletted

jobbom láthatatlanul szalutál?

Négyszáz bűnösök litániája

Valami soha-nem-volt kegyhely felé

lucskos, csúszós, dermesztő éjszaka,

vándorlunk, vánszorgunk láncosan:

négyszáz bűnösök zarándok csapata.

Mindenki hordja bűnei szennyesét,

görnyed a hát, a váll, a kar,

ezé gennyesebb, azé bűzhödtebb,

de pestises itt mind: a hajas, meg a tar!

Nagynéha tör föl fáradtan egy ima:

„Annyi szép, nagy szót bőgtünk rojtos szájjal

de hinni nem hittünk,

de élni nem éltünk,

csak a kéj s hatalom csábos italával.”

De Ámen alig felel az imázó hangra

s a néma ég alatt némán megyünk tovább

négyszáz bűnösök vezeklő csapata.

Gyötrötten sír fel, zokog az új ima:

„Elvártuk lépteink hódolva kövessék,

de csak törpék voltunk,

s megőriztük torzunk

a gerinc, szív, és agy korhadó üresét!”

De Ámen alig felel az imázó hangra

s a néma ég alatt némán megyünk tovább

négyszáz bűnösök vezeklő csapata.

Rekedten könyörög kegyelmet új ima:

„Küldöttél, hogy markunk, lángos Igéd szórja,

de magunk nem égtünk,

s égni itt is késünk,

mi, a Bibliádnak sava-veszett sója!”

De Ámen alig felel az imázó hangra

s a néma ég alatt némán megyünk tovább

négyszáz bűnösök vezeklő csapata.

De most már, Uram, nyisd ki a füled,

mert én kérlek, foglak, kényszerítelek!

Felelj, esküdj nekem, élő Magadra:

Hová tart a négyszáz bűnösök csapatja?

Van-é templomod égen, poklon, vagy pokol alatt

hol bánattalan bűnt is feloldanak?

Van-é oltárod poklon, égen, ég fölött,

hol hit s szeretet nélkül mérik az üdvöt?

Van-é Húsvétod ma, millió év után,

mi győzni tud a hullaálmú hullán?

Felelj, esküdj nekem élő Magadra:

Megéri, hogy itt vánszorgunk,

négyszáz bűnösök megrögzött csapata?

Felelj, esküdj nekem élő Magadra:

ne köpjön inkább nyíltan fel az égre

négyszáz bűnösök megrögzött csapata?

Felelj, esküdj nekem élő Magadra:

ne búgjon inkább még ma a Sátánnal

négyszáz bűnösök megrögzött csapata?

De Szózat nem felel az imázó hangra,

s a néma ég alatt némán megyünk tovább

négyszázak – milliók nyomorult csapata.

Valaki a Sátánt káromolta

Álldogálva a börtöncsillag közepén

százunkra hullik homályos villanyfény.

Munka után rabszolgahadat,

megszámlálnak, és hazahajtanak.

S valahol hátul egy magas homlok,

szeme lehunyva, az ajka mozog,

hangját mellette állva se hallani,

megérzed mégis: itt imát mond valaki.

Fáradt szívekből mi pattant tüzet?

Mért csattan dalba a hangtalan süket?

Káposztás kondér árasztja az ámbrát?

Lelopta valaki az Isten mennyországát?

A Sátán kutyái most felüvöltenek,

rohangálnak, mint meghajszolt ebek

ordítoznak dühöngve, céltalan,

s te kérdeznéd belül: no hát most mi van?

Mert nem tudják: kiféle? S nem tudják, honnan?

Nem tudják: miért? S micsodás hangokban?

Csak érzik ott belül, a dobhártya alatt,

hol csontok nélkül az idegek hallanak,

hogy a poklok fenekén egy elrabolt angyal

felemelt fejjel, égretárt karral,

az Istent merte szólongatni.

Csak érzik odújuk rőtpiszkos homályán,

hol övéin röhög a puffadthasú bálvány,

hol ők se járnak csak térdreomolva,

hogy beszökött egy égi, gaz, bitang,

mert valaki, valaki a Sátánt káromolta!

Imádkoztam őket

A Hideg himnusza

A Hidegnek gót jég-templomában

misevégi imát mond a pap:

s a Hidegek ünneplő-ruhásan

töltik meg a sűrű padokat.

Elől ülnek tekintélyes arccal

a jóltáplált Fűtetlen Napok;

szemük, orruk törlik üggyel-bajjal,

s bennük még a lélek is vacog.

Van, aki zihál, s mellkasát fájdítja,

másnak bele táncol reszketve,

annak arcát hasogatja kínja,

ez hátbőrét rántja ütemre.

Mögöttük a Fázó Délelőttök

mindennapos polgárserege,

pontos, pedáns Déli Tüsszögősök,

köztük egy-egy Vonagló Vese.

Fájó Bokák, Szárak, Térdkalácsok,

– szeszélyes nők, rendetlen kölykök –

s körben álló Éjji Virrasztások,

mert hajnali, elkésett jöttök.

Itt-ott egy-egy csavargó koldus:

Hideg Fürdő, Hideg Ételek,

s legény lányból hátul fenn a kórus:

Dudorászó, Huzatos Szelek.

„Áldott legyen a Hideg Királya

– mormolják a pap, s a Hidegek –

ki a bőrt s a körmöket lilázza,

s jégujjával tarkón simít meg.

Áldott, ki a lábfejeket hűti,

s akitől az ujjak merevek;

kopasz fejen futkosnak tűi,

s kicsípi a dermedt füleket.

Jégcsapgyöngyöt áldott ki fűz nyakra,

s pengét ad az ivóvizeknek,

aprókat ránt velőkben a nyirka,

s tőrei a vállba süllyednek.

A falakat ki jegeli: áldott,

s ki rést vág az ablakkereten,

s aki lyukas rongyokba pólyázott

húst ráspolyoz jégszemereken.

Ki kétélű kardot vett kezébe,

s lassan metél egész álló nap;

s jégtollal ír tizenkét ezrébe

Hidegek törzséből valókat.”

S a Hidegek utolszor elmondván,

mint a hívők, hogy áldott legyen,

kitolongnak egymás hegyén-hátán,

s oszolnak a szegénynegyedben,

szétoszolnak szegény testemen …

Hit, remény, szeretet

Hiszek, ó Uram, keményen Tebenned,

segítsd meg az én hitetlenségemet.

Reménylek, Uram, bízón szavadban,

ne hagyd a reményem inaszakadtan.

Szeretlek, Uram, belülről, egészen,

ó forrald föl az én szeretetlenségem.

Vágylak, epedlek, szomjazlak, kívánlak,

adj, ó adj tápot a csipogó Vágynak.

Akarlak daccal, dobbanva, merészen,

locsold fel a porból ájult gyengeségem.

Járok, sietek, futok utánad,

szárnyakat, szárnyakat a topogó vágynak!

Villanni fénnyel, lángodat szórni,

új lelket hullass, hol már az ósdi?!

Harmattal terhest, élettől langyost,

százannyi kéne, amennyi van most!

Lobogva, zúgva, dalolva, pörögve,

rohanni, lendülni, új csillagkörökbe!

Hiszek, ó Uram, a Napodig szállok,

de segíts elérnem ezernyi világod!

Reménylek, Uram, rajtad a szemem,

ó ha látnám magam már a Te szemedben!

Szeretlek, Uram, görcsösen, ostobán,

ó, ha már egyszer ezt csak Rólad mondhatnám!

Hogy ne csak baktatva, lomhán, nyekeregve,

piros szárnyon szálljak a piros mennyekbe!

S „Héj, Gazda – kiáltsak – hízott borjút készíts,

hol késve, hol futva, ám megjöttem én is!”

Miserere

Árva nyomoromban dúdolgatok Neked

mankónjáró szavú, biccenő éneket.

Könnyű megdalolni fiatal örömmel:

Szavaddal feküdtem, szavad is költött fel.

Könnyű kigúnyolni, gúnyolódó gúnnyal,

mikor a Gáncsvető az élő mellé furdal.

Könnyű kikacagni ezeket itt fennen,

amikor tebenned fél-mennyország lebben.

De amikor a sár tenszagodat hordja,

s körben ami rondít, belőled a horda.

Mikor gáncsát veti Jobbodnak a Balod,

s elbukva töprengesz: akartad? akarod?

Mikor csak sompolyogsz a Mennyegző felé

mintha két tenyered mocskaid rejthetné?

S pontosan megérzed fényen és árnyékon:

a félvilág látja sömörös ágyékom.

S nem tehetni semmi, de semmi egyebet,

várni, míg a könnyedtől a fekély beheged.

Pergetni lehullva egy ily Miserere-t,

míg rongyaid újra selyemre cserélnék.

S egyszerre megérzed árnyékon és fényen:

Hivatott, mit lapulsz ott az árokfélen?

S dalolnál már újra fiatal örömmel,

s körben a lakoma kacagva köszönt fel.

De kissé még csillog a szemed fehérje,

s mégiscsak azt írod címül: Miserere.

Múlnak az évek

Uram, múlnak az évek

és én szuvasodom velük,

lábaim már elcsigázva

keresik este fekhelyük,

s szégyennel nézem, hogy reszketnek.

A szívem torkomban dobog

minden áldott második napon,

mert a káromló förtelmet

ó jaj, én meg nem szokhatom,

s ekkor őr a Metsző Gyűlölet!

Lankadt karral már csak csapdosok

törve mindig az ár ellen,

sehol egy emberi szempár,

amin a lélek megpihenjen,

merthogy hasonlít Terád!

Csak pislákol már a harci tűz,

alig loccsantom szemükbe dacom,

s bár egy jottányit fel nem adtam

belül a békét sóhajtom,

mikor nem marnak már a viperák!

Pedig undorít a nyugdíj!

Pácolgatni egy fonnyadt testet!

S bár nem alkudtam Veled bérért,

de elesni a harcon essek,

s legyek mosolygó halott.

Karom lehúz, vonszolom magam,

de hátra nem csuklik az ín,

s a fej is újra felszegül

az ének halvány rímein:

csak lassan fújd már a trombitát.

Mért vagy gyatra?

Kitárni piros lelkedet

ezeregy szürke reggelnek;

meg se látni a régi gáncsot,

amin már egymást cibálnátok;

Alleluját az égre szórni,

mint stigmák tüzes hordozói,

s kapni rajta olyan lángra,

mi legyen egy vers lobogása;

ebédelni, nem véve észre,

csak megjött tőle gyomrod éhe;

egy gondolatot összerakni,

hogy önmagadban ne apadj ki;

este szólni néhány bölcset,

hogy a szomjú földet maggal töltsed;

hinni, hogy kinn a testvérlelkek

árulókká tán ma sem lettek;

hálásan elköszönve Tőle,

holnap se vágyódni többre;

s így ifjodni napról-napra –

ó szívem ehhez mért vagy gyatra?

Értetek

Tőlem kérik számon, mit eladtatok,

áruló szótokért de sokat hallgatok,

de sokat hallgatok.

Az én bőröm süti az a rőt ezüstfény,

mi rátok permetez minden hó elsején,

minden hó elsején.

Énreám idézik a bibliát százszor,

amit ti olvastok fele-harmadából,

fele-harmadából.

Nekem vágják szemembe: ez hát az a vallás,

mert a ti hitetek talpig egy fejhajtás,

talpig egy fejhajtás.

Vergődhetünk itt mi: ötvene, vagy száza,

ha ti fűtöztök sunyin parolázva,

sunyin parolázva.

Tirajtatok forr föl, mi bennünket éget,

mikor arcul csapnak: öklük a tiétek,

öklük a tiétek.

S hiába faggatom a Hosszan Türelmest:

legalább rajtatok tisztul így a szennyes?

Tisztul-e a szennyes?

Fagyöngy az Istenen

Fagyöngy az Istenen

Régóta döcögött velünk a Vonat,

régóta hallgatunk buta nagyokat,

vagy beszéltünk földi hencegőt

(mikkel itt is csurig a velők)

hogy felsírt bennetek a vágy:

az Istenedről beszélj nekünk,

minket hajtott a Hús, a Pénz, a Polc,

s az Ő Arcából mit sem ismerünk,

pedig a Vonatja döcög itt velünk.

S én ijedten bújtam egy félre-sarokba,

pirongott bennem batyum rongyosa,

mi annyi rab-lomot rejteget,

de az Arcból vajmi keveset.

Várjunk, lihegtem, vasárnapig,

mikor mindünk szeme könnyel teli,

s ha borostásan lép is közénk

meg tudjuk látni, s köszönteni.

S vasárnap szóltam: majd csak később,

lelkünknek Ő a legbelseje,

s a léleknek is él a szemérme,

délben álljak itt levetkezve?

Majd ha teríti fátylát az este.

Húszan dőltünk le félkönyökre,

mindünk szeme önmaga tükre.

Árva hangom csuklott, akadott –

Testvérek, és nem tudom az Arcot.

Látnokok látták, szellőben, lángban,

egy elragadott a hetedik égben,

de nem adatott nékünk itt a földön,

csak nézünk tükörképben.

Mindünk magában hordja az övét,

van ragyogó, foltos, homályos, vaksötét,

s untassalak most azzal titeket,

hogy mutogatok egy fakó üveget?

Ha csillagok gyeplőjét fognám,

s engem uralna az eszmevilág,

színnel, alakkal, dantei szóval

ha festhetnék három tűzkarikát,

ha Ágostonként bűnös szívemet

lehajtott fejjel körbehordhatnám

mutatva fönséges vonásait

pestisekből gyógyult oldalán,

felnyögne mind a tékozló:

Ó, az én Atyám!

De én csak egy bogyó vagyok.

Egyszer rég a vihar felkapott,

odasodort a Fa oldalára,

s bensőm azóta Ő táplálja.

Egyre kapom finom Nedveit,

és mégsem lesz belőlem virág,

nem lesz fa, mi almát, barackot,

nem lesz bokor, mi ribizlit ád.

Azt termek csak, ami magam vagyok:

egy csomó újabb, nyálkás magot.

S ha borús, zimankós télidőn,

egy-egy szegény bogyót szedni jön.

S tán láttál is már utcasarkokon

egynek kenyeret, másnak örömet

ringó-sárgán mint harangozom.

Vagy csöndes, hideg, bágyadt délben

hollók gyűlnek didergő étlen,

s tán láttad is már, kínlódva esznek

dércsípte bogyót a fáról,

mert nyálkát ad, s nem ízes levet.

Mert bár egyre kapom finom Nedveit,

bennem valahogy megkeseredik,

szívnák, tudom, sokan szívesen,

de én csak nyálkás bogyó vagyok:

fagyöngy az Istenen!

De Hollók, kik itt gubbasztotok,

mondok valamit: morzsolgassatok.

Este szavam, reggel mosolyom,

olykor sikerül harangoznom.

Rázzátok le mi nyálkás magam,

mert mit Tőle kaptok frissiben,

abból még az is Őt párázza,

ki fagyöngy csak az Istenen…

Üres megállókon döcög a vonat,

idegen váltók nyersen kopognak.

Nagyokat döccennek szunnyadó homlokok,

– ki látja, ki tudja, ki méri álmotok? –

de hogy fúrjuk magunkat tovább az éjbe,

végeláthatatlan lomha síneken,

harangozom az álmaik felett,

mint fagyöngy az Istenen…

Kamaszodik a víz

Ámuljatok vén elemek

utánam kik születtetek

felujjongó dalomon:

a vas rozsdás, a kő reves,

s én, mint ifjú, jó öles test:

kamaszodom!

Karikáztam orrom iránt,

öblögettem dunnacihát

patakként.

S gondolt rá a fészkes fene

a kis falu, ahol járok,

ott van-e a föld közepe,

vagy arrébb?

De hogy Szentes-Szolnok között

– hüh, mi szájas –

kofát hordtam hajószám,

elcsodáltam a világnak

forgalmán.

Egynek néha tíz kosara,

ennyit hord a hajó gyomra

el innét?

Tavasz óta jár ideki,

csoda, hogy van rávergődni

egy híd még!

Aztán folyam lett belőlem,

s felködlött egy hökkent sejtés:

nem mögöttem, de előttem

fekszik még a világ tágja

s ami volt, csak gyerekmesés

játékmása.

Hulltak belém hegyi zúgók,

s városnak hitt emberbúvók

minden ürüléke:

de a szenny a szennyhez tapad

s mi csúfított: gyerekmaszat

velük dobtam félre.

A Balkán nem térképteken,

bennetek van emberek,

de miként egy derítőmű,

ez szűrt frissé engemet.

S szűzen dobtam kék hullámot:

várnak rám az Óceánok,

Tengerek,

szervusztok ti hajók, cihák,

Isten veled: babavilág,

én a Tágba

nagy-hurrázva,

én a Kékbe

táncralépve:

elmegyek.

S mint egy erdő véghetetlen,

úgy feküdt a Kék előttem,

köd-megülte fákkal.

Hogy lehet itt járni, lenni?

Mindről tudni: az ki? ez ki?

S innen már csak a Semmibe

lógázhatsz le lábbal.

Lassan mégis úgy feküdtek

mint a diók: feltörötten

ízlelhettem legbelüket,

akár meg is csömörlöttem.

Ifja, véne, hőse, bölcse,

jaj, nem az, csak torza, öccse,

hova lelked szárnyal, –

itt-ott mégis összebotlasz

más világok testvér-kamasz

világvándorával.

S lelhetsz köztük méltó társat

kacagni a szélbe:

Ép a fogunk, mélyen alszunk,

öröm nézni a mellkasunk,

nosza pajtás, víjjunk fel az égre!

Mozgok is már otthonosan csapdarejtő Kéken,

cet ha csosszan, bálna loccsan,

ismerem már jól a dörgést,

kotródj cápa, késő dél van

ahhoz, hogy te tengelyt akassz vélem.

S ha megszállnak mardosó búk,

hulló lelkek jaja nyihog,

vihart verek, siratóm zúg,

felkapok egy Balkán-bélű

Titanic-ot,

s zöld jéghegyek oldalában

egy kapura kijátszom

sírva közben az ördögtől

taccsra rúgott világon.

S ha kicsapom jókedvemet,

megtréfállak, Öregisten!

feltükrözöm Rád az eget!

Nézzétek már felhőkézzel

fenyeget!

S én kamaszmódra –

nevetek.

Úgyis tudom, ina sincsen,

hogy beérjen engemet, –

úgyis tudom: szíve sincsen,

hogy akárcsak meglegyintsen

egy bolondos vén kamaszt,

melegszívű gyereket.

De ha látom könyökölni

ablakába,

felködlik egy hökkent sejtés:

nem előttem, nem mögöttem,

de ott messze, ott fölöttem,

ott fekszik a világ tágja!

S ami van, csak vurstlizajos

kamaszárnya.

S elnyúlva a Nagy Golf ágyán

sokszor messze révedek,

hogy is lenne, ha itt hagynék

minden tündér Kékeket.

Befognék hat bársonyszőrű

jó paripát, felleget:

Öregisten udvarába,

gyí lovaim, vigyetek!

Fogadna a tornácában,

atyafimód kezelünk:

én volnék a tükrös csibész?

Hol van az már megettünk!

S beszélgetnénk komoly-sokat

hűvös reggel, éjeken,

varázslatos könyvtárában

a lámpát mind égetem.

S ott valóban szertenyílnék

ez a világ, ez a tág –

Öregisten én már látom,

szívem itt az Óceánon,

de én mégis csak elmegyek

Tehozzád!

És azóta

búcsúzkodva

járok partot, szigetet,

hosszú útra:

túlon-túlra

indulok el, delfinek.

Nincsen anyám, nincsen babám,

magam sütöm a pogácsám

hamuba,

egyre telik, mi kisüljön,

ahhoz is a szívem küldöm

malomba.

Megátkoznak mind a fjordok:

ha víz vagy, folyj lefelé,

csak lapályon lehetsz boldog,

a magas a gőzöké.

Meg se merem súgni nékik:

víz a gőz, csak nemesebb;

de titkon mind csókot kaptok,

fjordjaim, szűk picinyek.

S aranyszínű, fényes délben

kapálnak a lovaim,

mind csodál a Kék, a Kék,

a zengő búcsú-hallalin.

Elefántcsont kocsin szállok

mind gyorsabban fölfelé;

Isten veled, kamaszélet,

a Víz már az egeké lett,

s az egek a gőzöké, –

az egek az Istené.

De ha láttok víg szivárványt,

sziporkázó színeset,

a Víz az, ki Öregisten

ablakából kinevet.

Csibész maradt, most is tükröz,

hívogat és integet:

Öregisten udvarába

várjuk mind a Vizeket.

S aranyszínű fényes délben

mindig szállnak friss lovak,

vizek mennek, kik szomjaznak

Messziket és Tágakat.

De a Kék csak mind csodál a

zengő búcsú-hallalin:

hogy vágyódhat föl ki élt az

Óceánok habjain?

S a szivárvány tovább tükröz,

csalogat és csábítgat:

Nem lehet azt lentről látnod,

magadnak kell Tággá válnod,

hogy megértsd a Tágakat…

Öregisten udvarába

várjuk kiknek két karjába

nem elég egy sáralak…

Kopaszok Istene

Félvilágról összegyűltek

mind a kopaszok.

Eldönteni egyszer, végre,

hogy az Isten őfelsége

mily frizurát hordjon mikor

odafönn ragyog.

Esztelennek áll a világ –

dadogja egy vén.

Nem pazarlás a sok csillag?

Hát az űr, mi köztük szunnyad!

Képzett észtől nem születik

hasznavétlen szén.

S minden bajnak főforrása

az a tenger haj.

Agyvelőt is lehúz, gyötör,

nem is Isten, aki göndör,

javaslom, hogy nyírassuk le

modern borbéllyal.

Hát a földön nem rossz minden? –

másikuk dohog.

A sok virág gizze-gazza,

beléborzad a közgazda,

száz szín, alak, szabvány sehol,

ez nem bölcs dolog.

Csírák, magok milliomja

hull a Semmibe.

Rossz volna egy bolgárkertnek, –

és ezt, Isten, te tervezted?

Vágassuk csak az Úr haját

nullás géppel le!

Lassúsága tűrhetetlen! –

harmadik pattan.

Évmilliók mi megettünk,

nyárra jó, mit ősszel vetünk,

s tizenöt év egy kamasznak,

géphez hogy rakjam?

Idő, erő munka, forma:

csak vesztegetés!

Borotva kell a fejére,

kopaszság az ész mértéke,

akkor akár közénk ülhet,

bölcs, mi kevés!

Hagyd békén az Uram haját,

aszott, kopasz nép!

Takarékos, aki kertész,

nem teremthet, ha fogy a kész,

de ki Isten, száz végtelent

kacagva szór szét!

Ha csillag, hát milliárdnyi,

s trillió a súly mind.

Egy kilója: atomtenger,

atom jár új csillagrenddel,

s ámulhatsz te száradt kopasz:

kezdődik megint!

De ha Isten, azért legyen

bő a karéja!

Mihez kezdjek egy kopasszal,

köztünk is van egész kazal!

Hajában csak tévedjen el

a Hold-rakéta!

Ám feléjük, Uramisten,

okos gazda légy!

Teremtsd meg a Kopasz-földet,

szabványokkal bőven töltsed,

de cukorból mérni nekik

szűk marokkal végy!

Alpeseik: csupasz gúlák,

síkjuk: asztallap.

S hogy a gazda felöltözvén,

széjjelnézne házán-földjén,

éhét-szomját kinevetve

nyugszik már a nap!

Földre, szívbe ne hulljanak

millió magok!

Szent számnak az „egy”-et vegyed,

s bár egy csírád mind megered,

nem várok e Kánaántól

túl sok pocakot.

Legyen nekik egy tengerük,

benne hal is: egy.

Egy erdejük csak egy fából,

s egy levele árnyékából,

– ha még így is be tud érni! –

mosolyog egy meggy!

Tőkéjükre egy fürtöt adj,

rajta egy szem ring;

s bár nem lesz, csak egy darazsuk,

azt még ezzel jóllakatjuk –

egyebekben bő termésük

nekik marad mind!

De hogy lássam: szüretjük vaj’

Mád-éval felér,

hol táncolnak, esznek isznak,

oda vígy el, hadd mulassak:

Kopasz földnek hogy ízlik a

szőlő, lágy kenyér?

Könnyedén

Én így megyek át az életen:

könnyen veszem,

egy leveles gallyat lóbál csak

a jobb kezem.

Az ingem nyitva, s a kiskabátom

úgy hordom vállon,

se pakk, se táska, egy füttyszóból áll

egész poggyászom.

Hörcsög-szokások, álszent elvek,

nem cepellek,

lágy-frissen nézek szemükbe az

embereknek.

De Estére majd, csöndes szívem,

ha füttyöd sincsen,

csak kiderül, hogy Valakit

mégis vittem.

Diurnale captivorum

Completorium

Hold van már,

csillag jár,

de utolsó sóhajunk még

Nagy Király,

Hozzád száll.

Védjen meg

bennünket,

mi elkísért egész napon:

kegyelmed,

szerelmed.

Bajt se hoz

a Gonosz,

csak őrséged állítsd oda

ágyunkhoz,

zsákunkhoz.

Ha halál

ránk talál,

vigye lelkünk angyalod, ki

trónodnál

jobbról áll.

Köszöntünk

Szent Szüzünk:

búcsút néked s a szenteknek

zengenünk,

add nekünk!

Álom jár

köztünk már,

de utolsó mosolyunk még

Feléd száll,

Nagy Király!

A második élt 1953–1960

Hűség Péter-Pálkor

Ha a fülledt Város

az ernyedt éjszakából

tétován kilábol

te sem lehetsz álmos!

Ha egy-két év alatt

újra megszoktál vánkost-lepedőt,

s a szemed is kényesen kushad

a recehártyát simító betűk előtt –

ha újra van üzemi étel,

mitől lassú utálattal felfordul a gyomrod,

s alattomban bontod, egyre bontod

szerződésed a rozsos kenyérrel –

ha a Puszta Lángja

már belefér egy illedelmes

körúti szobába,

bérlettel jár a villamoson,

fizetése van, s barát, rokon

körötte lassan bevattázza

a repedt Kozmosz eresztékeit,

s szél nem fütyül, halódó nem sikolt,

gyerek nem sír fel itt –

ha nem átkoznak és le sem köpnek,

ha nem vagy már gazember, ostoba,

ha értenek és elkönyvelnek:

a pesti utcán egy „neon-csoda”

érdekes, de nem zavar,

nem jönnek utána, s el nem kerülik:

villogjon csak,

míg el nem unja suta ötleteit –

ha tudomásul vettek,

s tudomásul vetted te önmagad,

hát ma eljöttek Péter és Pál,

hogy a benned alvók felriadjanak:

a Tüzek, a Lángok, a Sóhajok, a ágyak

és bársonyos-lila kékje

a farkasszemetnéző régi éjszakáknak;

az Újdonságos-új Mindennapok,

a nem-fontos-dolgok hulló világa,

s a Félmondatok, miken elkenyerezik a lélek,

míg a télből az idő átfordul a nyárba.

A Szeretet fájának sebes derekából

a cseppenként kicsorduló gyanta,

miről balgatagon hitted,

hogy míg az Időtlenbe átfordulsz a nyárból,

illatát majd adja, egyre adja…

Ünnepre kondít kinn a fülledt Város,

a vigiliából baktat haza Péter,

Pál meg éppen indul sebbel-lobbal,

az estére készül, s a jövőbe ér el –

hát hajrá, te lelkem, hajrá a nyomukba,

húzzon a lángjuk, a tüzük, a lelkük,

s a tűzszekér mellett lihegőn futva

ne aludj lelkem; hajrá a nyomukba! …

Üres hajnalokon tesped még a Város,

s az ernyedt éjszakából

makacsul világol

valami neonfény:

józanul mái, hűséges, magányos … –

Én megmaradtam

Isten bohémjének,

ki szemmel issza mind a csillagot,

és hajt belőlem füttyszó, vers, vagy ének,

ha késő estén haza ballagok.

Bár megmosolyoglak szelíd-megbocsátón,

és megimázlak, régi cimbora,

a neved ma is nyelvemen dajkálom,

bár rég elült a közös út pora.

Hogy lehet ily gömbölyűre hízni,

testben is, de hát még ott belül?

Míg bennem tíz év kísért, süvölt, sír-rí,

terajtad zárt lakások csendje ül.

Miféle hormon pusztul bennetek ki,

ha rátok köszönt fészek, hivatás,

s mért, hogy többé nem kell menni, menni,

ha vándorolni lenne épp egy Társ?

Én mért tudtam még ma is megkönnyezni,

mit megsirattam évtizedje már?

S kacag bennem gyerekszem ezernyi,

ki vén kujon ma, züllött jómadár.

Mert megmaradtam Isten gyermekének

gondtalan, hisz gondol vele Más,

nekem játék, szépség ez az élet,

ami nektek sors, kereszt, csapás.

Én megmaradtam az örök ütemben,

tavasszal bimbó, ősszel hulló lomb,

s ha ballagok egy csöndes nyári esten:

a színe ég, s a muzsikája zsong …

mert megmaradtam az örök ütemben …

Gyermekeim,

úgy állok az ágyatok felett,

mint Mózes előtt a csipkebokorban

és várom, hogy magatokról

minden sáros földi holmit

levessetek.

A szemetek csak akkor nyílik majd rá,

hogy mindenek Ura vagyok,

ki bár nagyon szeret benneteket,

de Teremtőtök is, Fazekastok.

S megszabni

ki tudná, ki merné Nekem,

hogy egy cserepembe

három-négy vagy öt szál emberbimbót

vagy egy egész bokrétát teszek –

s ki hányja fel Nekem közülük

az üreset.

A csokorból

mért virágzik az egyik bűvös-hosszan

s a másik elfonnyad bimbókorban,

ki talán többet ígért,

mint amennyit emberszemnek

az egész csokor ért?

Ki vádol engem,

ha új Ábrahámot jelölök ki,

hogy maga vigye máglyára Izsákját,

s angyalomat sem küldöm el,

ki kezéből a tőrt kiveszi?

Ha kicsi fazékba, kicsi vízbe

sok szomjas ág-bog szorul

s másutt tavak páráznak

virágtalanul?

Ki kéri Tőlem számon,

hogy nem vagyok embercserép,

ki minden dobozba

dekázva osztja

sóját, fűszerét,

s milliószor ismételné

egyetlenegy receptjét?

Én Magamnak alkottalak benneteket,

nem a nagyanyátok kényére,

nem anyátok leányálmának,

nem az apátok gőgjének,

s nem önmagatok bálványának.

Én Magamnak alkottalak benneteket,

s gondolataim mások, mint a tieitek.

Mások a szavaim, a tetteim,

színem előtt más az öröm

és más a kín.

Én Magamnak alkottalak benneteket,

s ki sikkaszt el fazekaimból

egy üres cserepet?

Ki tehet beléjük, ki vehet el belőlük

egyetlen árva virágtövet?

A Világmindenség millió kelyhében

milliárdnyi virág ül,

s le nem hullik róluk egy levél

véletlenül.

Nincsen közöttük két egyforma darab,

de minden időn és minden téren át

kicsit Rám hasonlítanak.

Mert Én alkottam cserepet, virágot,

s ti hordjátok az Ujjaim nyomát,

s még mindig az a legjobb nektek,

hogy Tőlem indultatok s Hozzám térhettek,

s hogy végső fokon a Nagy Mindenben

az Én gondolataim lüktetnek…

… hát állok itt az ágyatok felett

várva, hogy magatokról

minden sáros emberholmit

levessetek…

Örömünk oka

Nagy kerek M betű, a terhes Szűzanya,

Benn egy vékony jel: a Kicsi Jézus maga.

Oka örömünknek: kivirít belőle –

s rajtam is nyíljék ki piros mosoly tőle,

hogyha egy várandós édesanyát látok,

akiből újból Te nézed a világot,

ahogyan a Krisztus mindnyájunkban testvér,

s már egy gyereklányban a Szűzanya elfér –

ha puha, szelíd vagy, – tebenned is elfér. –

Imádkozom

Nem szavakkal,

villódzó, tüzes csodasugarakkal;

se hangossal, se halkkal.

Egy lélekért …

aki ismerten vagy ismeretlenül

a közelembe ért.

Nem tudom:

ki volt, micsoda, mire vágyik,

de értük váltig

zörgetek a Kapukon.

Nem kérek nekik

állás, gyógyulást, békét;

még megkapják, –

s utána sírnának, sírnék!

Csak megkuporodom,

ahol vár az igazi otthon,

nyújtogatom a Pista-babát:

elveszett a szeme, csuda, hogy nem lát?

A Böske belseje száraz fűrészpor,

se íze, se nedve, se lángja, –

s maga se látja,

maga se látja …

Pali minden tagja madzagon lóg,

hányja-veti játékos szél, gyerek, –

s mögöttük a Sátán hörögve nevet …

… S én csak nyújtogatom őket,

panaszolva a rongyot, a piszkot, a törést,

– a Pistát, a Palit, a Böskét –

a Pogányokat, a Tagadókat,

a Hóhért és az Akasztottat,

a sötét Tatárt, az üres Keresztényt,

a Meg-Sem-Születettek elhajtott testét,

magamat, –

s hogy mindezekkel valamit csináljon,

a végeláthatatlan csillagóceánon,

keményen hiszem, hogy Valaki akad,

biztosan akad … –

A béke,

ha körülötted nincsenek

újságok, könyvek, gondolatok,

emberek, életek, ihletek,

miknek kavargó szálait

pörgeted, fonogatod –

a béke,

ha benned sincsenek

gondok, vágyak, keresések,

célok: szentek, vagy kicsinyek,

amiknek kusza pályáit

köddel keríti lihegésed –

a béke,

ha csak élsz mosolyogva,

létezel az Isten tenyerén,

sem valahonnan, sem valahova,

csak egy kép arról, akiben

a Vagyok az Én.

Mint egy virág,

mit már tegnap törtek le:

húsz évszázadból ásító tegnapon,

úgy bágyadsz tenyerembe.

El-elnézlek:

készséggel, puhán, engedelmesen

hajolsz, amerre teszlek, raklak.

Magad kerülöd a kezem?

S ezt mindennap,

ha ujjatlan ingben jövök, ha koszos bakancsban,

szétszórt nyúlósan, vagy villódzó frissen,

a te készséged sose csappan.

Ó, csak egyszer tudnék én is

ily mindentadó, bizalmas-várón

– mert nincs már benne semmi idegen –

Eléd hullni az Aratáson. –

Planck

Most tettem le,

kicsit csalódva, kicsit megdühödve.

Jószándék, tisztaság, szakállas becsület,

laboratóriumok ammóniák-szaga,

a falakon ugyan nincsen feszület,

de az „Isten” szó, mint antik arany,

csengve hull a padozatra.

Csak éppen, mert ily drága holmi,

nem szokás vele kirukkolni;

egy zárt szekrény alján éppen „megvan”,

– síberek és szamarak tagadják –

míg mellettük egyszerű-szürkén

az élet megy tovább.

… mint két idegen mellett

a harmadik: az életed:

az megy tovább.

De nekem élő arany kellene,

mi virágként simul a kezembe.

Csak meg nem mérhető lehet,

de himbálja a mérleget.

Olyan kicsi vagyok és annyira más,

és úgy kell nekem a tapogatás.

Már annyit fogdostam és minden kevés,

a foghatatlan lenne a megelégedés!

De hogy a foghatatlan számomra legyen,

fognom kellene, másként kétkedem!

S ha megfogtam, jaj, de méltatlan,

hogy Istennek hittem, s megmarkoltam.

Szégyenkezem előtte és magam előtt,

s várok valakire, például Planck-ra,

hogy tételei mögül gyöngéd biztonsággal

elővezesse Őt …

S jő Planck, kit most tettem le,

kicsit csalódva, kicsit megdühödve,

s megyek tovább szomjas-éhesen,

hogy a szivárványt, az álmot, a délibábot

egyszer mégiscsak meglessem.

Mert olyan nagy Ő, és annyira más,

nem vihar, nem szellő, nem tűz, nem villanás,

nem ész, nem szív, nem láb, nem kéz,

torzókon túl a Végső Egész …

… hogy is foghatná egy okos Planck vagy egy suta vers…

Előtte mindkettő naiv, kicsinyes vagy nyers…

ez most oly világos a könyvön és versen át,

hogy nyugodtan, melegen s kicsit boldogan

leteszem Planck-ot, le a ceruzát … –

Aki anyám voltál…

Matrac sem volt a kórházi ágyon,

csak elnyúlt rajta vékonyka-hosszan,

lepedőbe fogva békés-mozdulatlan,

már csak nekünk fájón.

Egy pillanatra kinyílott az arca

tearózsa-sárgán, ősz haja a porzó, –

s nem arra gondoltam: várja a koporsó,

a Szem akadt meg rajta.

Valaki átsétál mindennap a Kerten,

letöri szelíden a kinyílt Virágot,

kicsit lankadtan, most letörve látod,

de nem tönkretetten.

Valaki végigment ma is közöttünk,

megállt előtted, s puhán lesodort,

s most keres a szél, merre szirmod volt,

míg mi is követünk.

Fekszel előttem: fonnyad virágszál,

törékeny száron halvány tearózsa;

s a szemem majd már csak így mesél róla,

aki anyám voltál … –

Összeért a kezünk …

Ma érted miséztem, –

s ahogy összehajtottam a casulát,

mintha megálltál volna mellettem,

valami úgy emlékeztetett Rád.

Mondd, most már így fogunk beszélgetni,

s így fogunk hallgatni kéz a kézben,

ahogy annyiszor ültünk zsongó hullámok előtt

az örsi mólóvégen.

S kicsiholsz majd belőlem

egy-egy misét, egy meleg imát, egy verset,

s Felétek lobbanó lángjaimtól

odafönn is forróbb lesz a lelked? – – –

De az is lehet, hogy mindez csacsiság,

ahogy valakivel csak könnyedén fecsegünk;

egyben vagyok csak konok-bizonyos:

ma valahol, valamiért, valahogy,

de összeért a kezünk. –

Vannak még csikók!

Két kamaszgyerek a villamoson,

tizenhétévesek –

ugye, vannak még csikók!

Ugye, a világ még ma sem öreg!

Kalauznő. Ideges. Fáradt édesanya.

Micsoda vad kitörés –

Higgadt-csöndesen felel a gyerek:

„Minden igazmondás szemtelenkedés?”

A villamos zsúfoltan zörög tovább

a körúton? – az Életen?

S az embercsikók tovább vitáznak,

hogy mi a boldogság köztünk, idelenn.

Két kamasz töpreng a villamoson:

Igazság? Boldogság? –

Ugye, vannak még csikók!

Ugye, még ma sem öreg a világ!

Egyszer mindenki csikó volt…

Lángolt a reggel. Folyékony arany.

Csak egy rohadt penészfoltja volt:

a sarki italbolt.

Pókhasú, dagadt emberroncs

tolókocsin előtte ül,

s pislog egyedül.

Most kilép egy borissza vén,

a húshólyagba egy féldecit tölt,

s az meredten hörpöl…

Tudjátok-e, ti tegnap kamaszok,

(aluszékony lelkem, tudod-e? tudod-e?)

hogy ez a két emberpenészfolt

egyszer csikó volt …

szintén csikó volt …

Ó, ha egyszer …

Most is újra,

most is mindig,

most is gyatra vagy!

Mért nem duzzadsz

friss rügyektől

mik pattanjanak?

Mért van benned

annyi nyúlós

így is, úgy-is jó?

Mint parlagon,

mért hajt szádból

konkollyal a szó?

Élmény, áldás

dobban, csurran,

de mért félgőzzel?

Hogy mersz ülni,

hogy aludni,

míg lélek vész el?

Szereted tán

a zsoltárod?

S nem zokogsz tőle?

Az Ostyától

hogy jut gondod

a kéztörlőre?

Hogy tudsz járni

villamoson

jegyre gondolva?

Cipőt vinni

– vagy egy lelket –

messzire, túlra?

Mikor lesz már

egész belsőd

egyetlenegy Láng?

Mikor szűnik

meg számodra

a Csillagvilág?

Mikor szürkül

a semmibe

az unalmas „sok”?

Lesz még oly nap,

hogy szívedben

csak az Egy dobog?

S minden „fontos”

visszahullik

az ős semmibe –

Ó, ha egyszer

Ő marad csak,

s talán benne te … –

Azt hiszed, lehet?

Kibújni a Gazda tenyeréből,

s menni, merre önzésed vezet,

azt hiszed, lehet?

Kiállni a csillagok elé,

hogy toporzékolj konok kölyökként, –

még csak ki sem nevet az Ég.

Lótni-futni önmagad után

hogy bámuljon autó-villamos:

egy csapágy, ami magában futkos!

A Mérnökének természetes volt,

hogy hordozza egy Keresztúton át

a csapágytalan karosszériát.

S akit erre öntetett, csinált,

hogy emberekkel ingerkedhessék,

inkább lenne csengő, mint kerék.

De forogni a surló sötétben,

hordozva bár az egész kocsit,

ha rája senki vállat nem vonít?!!!

S mégis kell a kerékhez csapágy,

s ha a Mérnök annak tervezett,

csilingelned, azt hiszed, lehet?

Azt hiszed, lehet? –

Megláttad a boldogságot?

Csillaghegy. Várok a zárt bolt előtt,

a szomszédban csattog a fejsze,

s kijjebb a kopottas mezőn

egy gyárudvarról a megafon bőg.

Az országút autókkal teli,

köztük egy-egy szekér trappol el,

s a szegélyfák zöld keretéből

villannak egy hegy sárga fényei.

Zöld foltok közt homokbánya …

úgy néz rám, mint egy messzi-messzi Arc,

s a kocsi szélén ülök magamban,

feszülten, szavára várva –

De ajka meg sem rezdülhetett,

a biciklis boltos stoppol mellettem,

ki sem mondhattam, le se írhattam:

s az Arc már a messzi homokba veszett …

De talán ez volt a boldogság!

Nem volt terved, feladatod,

senkin sem akartál segíteni,

csak megláttad az Arc homlokát!

A boldogság volt biztosan, –

mert ezek a sorok sem látták a hegyet,

de hetekig meleg lesz a szíved körül,

ha szemed hegyre, homokra suhan …–

Keresztelek

Körülállunk:

apád, anyád,

én – és a világ.

Sötét van. Csak a Víz csillog homlokodon,

s mi találgatjuk:

fogod-e vallani egyszer kacagó-konokon?

Sötét van. Vihar és gyűlölet –

tavaszi reggel megérted-e majd,

hogy mi imádkoztunk a bölcsőd felett?

S akkor borulj le a Kegyelem előtt,

mely küld néhány pompeii őrt,

hogy ahol ezer ágyék és pocak elég,

millió lélek kivirágozzék.

S tavaszi reggel majd könyörögj azokért,

kik már nincsenek, –

de sötétben, viharban, gyűlöletben

imádkoztak a bölcsőd felett.

Meglopnád …?

Félig üres, félreeső templom,

puhán térdelsz, odaborulva,

hogy benn minden újra elcsituljon.

Barokk arany, éneklő parasztok,

messze süllyedt mind a Vérző Ma,

csak a Mécs él: köztetek virrasztok!

Ugorj fel, és gyorsan pusztulj innét!

Boldog lennél, mikor nyög a föld?

Meglopnád az emberiség szívét?

Leprás, rohadt, szegény, üres szívét! –

Ugye, kevés?

Triciklimet tolom, húzom

Vörösvári hosszú úton,

zöld fák karéjában!

Minden fakad, nyílik, kacag, –

hát tebenned mennyi kacat

borul át virágba?

Ezt a lelket, azt a lelket

toljad, húzzad, szidd, neveljed

télből tavaszba, –

ez a lélek, az a lélek

inkább hervad, mintsem éled

mából a Holnapra.

S Vörösvári hosszú úton

kérdem újfent-újon

zöld fák karéjában:

sok plántád nem azért bágyad,

mert a magad tavaszának

kevés a virága?

Regina Mundi

(Visz a busz este hazafelé…)

Jöttem.

Egy semmis ház az oldalban.

Villa, vagy családi fészek?

Körülötte sürög a busz, a gyár, a Város,

a Méreg.

Hallgattam.

A Lélek testetlen hangját.

Igaz, hogy vagytok ti maroknyi,

naivul, görcsösen, olvadón, tisztán,

de Őróla dalolni?

Kérdeztem:

Istennek sok bolondjai,

hát nem látjátok, hogy minden Sár?

S ma még a szentek unokáiban is

az zubog, zihál?

S néztem,

mert minderre nincs felelet,

a Nagy Scenarium tovább pörög,

mint az Úr is tovább uralkodik

minden sarak és minden Lelkek fölött.

S jöttem vissza;

éjszaka volt, a testé, s a léleké,

a busz tömve dohogott,

s a lámpák elsuhanó kévéiben

intettek utánunk titkos fároszok.

* * *

(Hajnalban, amikor a lelkem visszatért

a Jimmel-ház fölé …)

Én nem tudom, hogy amit ti csináltok

a kevésnél több-e Őneki,

de azt igen, hogy kevesebbet

nem lehet tömjénként égetni,

hogy mind semmi a még szegényebb

ha szó, ha lélek, ha mozdulat –

S hogy ti kemény ítéleten álltok,

mert csodás is a kiváltságotok:

egy önpiszkába fulladó világban,

üvegharang alatt, makulátlan,

elmélyedt vagy kacagó testvérek között,

hol a Lélek már foghatónak öltözött,

úgy szolgálni a Mindenek Urának,

ahogy a szeráfok szolgálnának.

S mi jogon van nektek több, mint nekünk,

kik csak szomjazunk, vágyunk vagy nyögünk?

Én millió száj vagyok és milliárd szív,

és nem igaz, hogy mi a sarat akarjuk,

hogy valami vértelen, mondhatatlan

bennünk egyre nem csenget, nem hív –

és mégis járunk az agyagos sárban,

szájig, vagy térdig, vagy legalább bokáig –

ki tudott leátkozni odáig

egész nyomorult nemzedékeket,

hogy mi valóban a miénk lehetne,

csak irigyelnünk lehet – ha lehet!?

Én millió száj vagyok és milliárd szív, –

nem kérdem miért tietek az enyém,

de tenyérbe vájó körmökkel leskelünk

a Jimmel-ház bezárt kapufelén.

Melyikőtök mer hanyagul szólni,

lustán mozdulni, belül szétszóródni?

Menjen a csudába!

Én millió szív vagyok és milliárd száj,

mi suttog, zokog, dalol, ég, kiabál,

csak adjatok helyez, hol megnyílhatok

és én nektek kacagva átadok

milliárdoknak elégséges sarat.

Mikor nem tudtok kristályos-tisztán

túlvilági hangokat kelteni,

nem halljátok, hogy a Jimmel-ház kapuját

egy légiónyi befogott száj

két millió ökle verdesi?

Könyörgünk nektek, hisz testvérek vagytok,

ha nektek nem kell, ha nektek már nem elég,

nekünk még kellenek a dalok!

S ha a mi dalunk is a tiétek,

testvérek, legalább énekeljétek!

Én millió szív vagyok és milliárd száj,

mi most horkol, parázna, robotol, őrt áll,

de öntudatlanul és ismeretlenül

hajnalban mindünk megfeszül,

milliók fülelnek a Jimmel-ház felé –

Testvérek, könyörgünk, mi úgy csinálnánk,

mi úgy borulnánk Valaki elé,

bennünket nektek kell megváltani. –

Gégénk eltépett hangszálai

béna kórusban állnak köröttetek,

Az Invitatort akarjuk bennetek,

a váltságot elnémult magunkért,

s ha ezt nem adjátok,

mi úgy széttapossuk ezt az egész hegyet,

hogy benneteket az Isten is elfeled …

* * *

(… és még mindig hallak benneteket …)

Római fürdőnél pihentem,

csöndesen hullt a hó,

vagy ötven pár cipő a triciklimen,

s belül visszacseng a zsolozsmaszó,

az a zsolozsmaszó

az érdi kishegyen.

Testvérek, én nem tudok dicsérni,

és nem udvaroltam nektek sem,

és kemény vagyok. Értetlen? Csak férfi.

Nekem a szép, a jó cseng természetesen,

s a nagyvilágon és a kishegyen

ezzel be kell érni.

Mégis, féléve már, hogy kerülnek a versek,

csak nektek csendül és csak rólatok,

köröttem hulló lelkek jaja reszket,

s én egyre arra hallgatok,

hol hűvös tiszta dallamok

váltják fel a csendet …

Pihentem a Római-fürdőnél,

a hó csendesen hulldogált,

hogy Istenszagot hozott a szél,

előkaptam papírt, ceruzát,

s hogy eldúdoltam ezt a kis zsolozsmát,

annál jobban semmi sem dicsér.

Az utolsó szó jogán

Nagy basája magasló Budának,

fényesarcú, vesékbetúró,

tekintsd hitvány keresztény kutyádat,

s hallgasd szavát, úgyis utolsó.

Mit szépszámú dervised meg csauszod

bizonygatni hasztalan kísérlett,

büszkén vallom előtted a vétket:

álmomban sem tettem le a kardot!

S álmatlan lesz mindig a Nagy Porta,

patkónk porát míg csak a szél hordja!

Áram nem volt, arannyal mérhető,

bódultan sem nyaltam a hold mézét:

ő fegyverben, s tőlünk kíván békét?

Egy út van csak népünket éltető:

a harc, mi szítja bennünk, ami más,

a megtúrt csatlós sorsa: pusztulás!

A plundrában nőtt ijedős magyarok

kurucvérem remegve csitítják:

jaj, ne fogj kardot, talán meg is vág…

csűrük féltik, ha netán harc kavarog!

És gyáva békéjük egyetlen napján

több lélek vész el, mint száz csatán!

Országúton, fényes kísérettel,

holt csapáson titkon bandukoltam.

Patkóm nyoma ott sült a homokban,

hol a parázs friss tűzzel ívelt fel.

S éjjel-nappal készen a portyára,

török szagát a lovam se állja.

Tiltva tőlem asszony és a gyermek,

hogy ne húzza keresztes palástom,

ha nem tőlem, harcot kitől várjon

angyal, ördög, vagy a veszett lelkek.

Egy ily palást míg akad Budában

nem lesz virtus trónod zsámolyában!

Győztes a harc, vagy mi vagyunk veszve?

Foglyot hoztunk, vagy mi vagyunk vasban?

Hírünk e jel hordja szakadatlan,

s harcra készül már a Közel, s Messze.

Ám ha innen kiverik a hordád,

rajtunk még a bűzöd se szagolják.

Tudd basája magasló Budának:

azért hívott tán ide a végzet;

százannyira, mint gyűlöljük Bécset,

utáljuk meg piszkát Ázsiának!

És ha tudnám, hogy számokra méreg,

a kupádat vérem töltené meg!

S hol rab leszek, basája Budának,

kerüld hídját annak a gályának!

Mert ha tudom: úszol a deszkámon,

oldalát a fogammal kirágom,

s a mélybe magam nagy-kacagva fúrom:

patkánybűzöd nem ég többé az azúron!

II. kötet: Sömaj Izrael (1.)

Bevezetés a 850 cigarettapapiron „megmenekült” vershez

A szamizdat kiadás a 80-as években készült Lénárd Ödön bevezetésével.

A versek átírását a cigarettapapírokról szabadulása után, – 1977 nyarán – azonnal megkezdte. Az első hetek vontatottabb munkája után lehetőleg gyorsan, folyamatosan írta le, mert észrevette, hogy az emlékezet kopik és gondos pontossággal akarta megőrizni a lejegyzett verseket.

*

Sömaj Izrael – Halld Izrael (törv. 6,4)

Eredetileg Mózes, majd a többi próféta prófétai küldetését bevezető kifejezés, ami a következő mondanivalóknak ad súlyt. Az Ószövetségben a szolgálattevőp pap ezzel kezdte a reggeli és esti imát, a templomlépcső legfelső fokáról így szólitva meg az istentiszteletre összegyűlteket. De így kapcsolódtak be a hívők is a közös imádságba, akár otthonukban, akár másutt voltak ebben az időben. Így a Sömaj nem is annyira imádság, mint inkább hitvallás: az Egyetlen Isten megvallása a környező népek bálványaival szemben.

(Adam, Lehrbuch der Dogmengeschichte alapján)

Az a benyomásom, hogy az ember úgy éli meg az életét, ahogyan a kisgyerek kört rajzol: újra és újra végigvíve a ceruzáját ugyanazon a vonalon. S ahogy ott a kidudorodások és behorpadások lassanként kiegyenlítik egymást, s végül létrejön egy, bár vastag, de mégiscsak körvonal, úgy viszi vissza, hol az ember lényegi korlátozottsága, hol a Kegyelem nevelő szándéka a lelket újra és újra ugyanarra a pontra, ugyanolyan jellegű feldatokhoz, hozza ugyanolyan helyzetbe, és nyilván várja a mind köralakúbb körvonalat.

A Második élet versei az ötvenes évek végére készen voltak. Mikor 66-ban harmadszor letartóztattak, már úgy kb. 7-8 éve egy sort sem írtam. Az élet maradéktalanul igénybevette az energiáimat, még a vágynak vagy bizonytalanságnak sem hagyva teret, mégkevésbé késztetve irodalmi irányba. Ilyen jellegű múltamtól egyáltalán nem zavartatva, 66-tól újabb hat éven keresztül sem jutott eszembe a versírás.

Aztán 1972. január 1-jén történt. A rabok számára az ünnepek sajátosan gutaütött napok. Munka nincs, csökkent a hétköznapok mozgási történési sűrűsége is, mert az őrség azért ünnepel, így kisebb létszámban van szolgálatban, s ennek következtében lehetőleg semmi sem mozdul.

A legtöbb rab, ha csak lehetséges, végigalszik minden ünnepet.

Zárkámnak többi három lakója ennek az újévnek a délelőttjén is egyöntetűen aludt. Egyedül voltram fenn, amikor minden előzmény nélkül, ötletszerűen megszületett ebben az időszakban az első, az újévet köszöntő vers. Ahogyan előzmények nélküli váratlanságával megismételte az 1950-es helyzetet, magában véve is megmosolyogtató volt. Ahogyan a hosszú, egyhangú évek után friss és mély lehetőséget nyitott meg a még előttem álló hosszú évekre, az is ismétlés volt. És újráztam magam is, ugyanúgy lehetőségeket és feladatokat látva benne, mint korábban. S a belső élet is húzta újabb ceruzavonalát ugyanazokon a nyomokon, mert a következő több mint egy fél évtizednek majdnem minden belső moccansa ugyanúgy ezen a csatornán hömpölygött végig, mint 1950/51-ben.

Csak egy új szín járult ehhez: az a belső bíztatás: ne tartsd meg magadnak! Amire a ping-pong labdát visszaütve válaszoltam: hátha Te kihozod? S mivel Ő is visszaütötte a labdát, kénytelen voltam azt gondolni, hogy ez nemcsak személyemnek szóló segítség volt egy nehéz helyzetben, hanem talán mások felé is van hívatása. Legalábbis lehetővé kell tennem, hogy ha szűk körben is, ezek a mások dönthessék el a rájuk vonatkozó kérdést. Ezeken a lapokon ez is megtörtént.

A kötet címében: Sömai Izrael! (Hallad Izrael – az ószövetségi prófétai megnyilatkozások jellegzetes bevezetője) nyilván ez is tükröződik.

Magam sem irigylem azonban az olvasásra vállalkozókat. Ezeknek a verseklnek a világa a kereszténységre, a Szentírásra és a liturgiára épülő zárt világ. És egy még sokkal zártabb világban: a politikainak minősített börtönök levegőjében születtek meg. Az egyik gyerekem ismerte, értette, szerette az előző kötetet, a Szürke habitust. De amikor a hatvans élvekben maga is börtönbe került, ott látta meg és élte át azt a maga teljes egészében. Mert csak ott vehette észre, hogy minden kifejezés mögött, amit a járatlan olvasó puszta hangulatfestésnek tarthat, komor és reális élményanyag toronylik fel. Nem szívképző szövegekről van szó, hanem egy konokul megélt Isten-hűségről, egy ugyanolyan konokul szorító Isten-ellenesség karmai között. És nemcsak a mennyek országáról áll, hogy „szem nem látta, fül mem hallotta”, de az ellenpólusról is! Csak a belülről együttmozgó átélés segíthet át a buktatókon.

Azt a bizonyos körvonalat a versanyag maga is leírja, vissza-visszatérve ugyanarra a témára. Ezért nem mechanikus időrendben követik a versek egymást, hanem ugyanazon a témavonalon mozgók együtt vannak. Az első lejegyzés időpontja (év-hó-nap) azonban lehetővé teszi a keletkezési sorrend helyreállítását is.

Nem egyszer gondoltam és gondolok ma is aggódva az esetleges olvasó megpróbáltatásaira. Vigasztalásul csak azt mondhatom: megírni sem volt egyszerű! Nem a megírás külső körülményei elviselésének a nehézségeire gondolok. Hanem, hogy hűségesen, de keserűség nélkül, őszintén és hőzöngés nélkül, öntudattal és bohóckodás nélkül mondja az ember azt, amiről azt gondolja, hogy a Gazdája mondatja vele. Még az a szerencse, hogy az egyúttal az Atyja is. De azért még mindig az a legbiztosabb, ha megmaradok a középkori másolóbarát szokásánál, és búcsúzóul egy Avét kérek a magam számára a türelmes olvasótól.

– hátha Te kihozod –!?

1977?–1980?

Lénárd Ödön

A „Sömaj Izrael” kötetek legendája

A – „hátha Te kihozod” – kötetek története besorol a középkori legendák közé.

Hogy a versek hogyan s miért születtek s mire szolgálnak azt elmondja a bevezetés és a versek.

*

Azonban nem csak a költő, a versek is börtönben voltak, és az ő „ szabadulásuk” tanúja egyedül én vagyok. Ennek a tanőságát teszem még a kötetek mellé bevezetésül. Mint az élet minden igazán nagy dolga, ez is csendben és egyszerűen történt.

Így:

Egy nyári estén egyszer csak ott volt, megjött a börtönből az ember. Börtönszagú, szürke vászon inge, ősz haja, megfakult fáradt kék szeme, valószínűtlen mosolya mintha álomból lépett volna mellém. Hangtalanul, könnytelenül tapogattam a hihetetlent és a mégis valót… A mindig várt és mégsem remélt találkozás néma bénultsága nem tudott könnyekben megpihenni, szavakban oldódni… a belső remegés alig csitult… és akkor egy pillanat meghozta a valóságot, mert elkövetkezett a versek szabadulása.

Szótlanul húzott a mosdókagylóhoz, mintha leselkedő sunyi szemektől kellene tartani, elővette „azt” a borotvakrémes tubust. Kibontotta a végét és a folyóvíz alá tartva a valószínűtlenül kicsi nylonba burkolt sodrott tekercseket megtisztította a krémtől, egyiket a másik után… Gyöngéd biztos kézzel fogta, mit a születő gyermeket tarthatja bábája, anyja…

A versek küldetése többszörös. A börtönben élet–, lélekmentő volt minden egyes vers, misztikus Isten-találkozás a földi poklok bugyraiban. A szabadulás után pedig a gyógyító kegyelem a versek „átvezetése” útján meghozta a lélek megpihenését és annak a bizonyosságát, hogy az élet nem csak keserűség, és él a remény, él a szeretet és az ember a kegyelem révén mégis ember, mindennek ellenére megváltott ember…

Kismaros, 2003. március 10.

Tímár Ágnes

A vénség zsoltárai. 1974–1977

Könyörgés a vénség küszöbén

Atyám, naponta újra látom,

hogy hullik fogam és hajam,

s az egyre táguló világon,

hogy szűkül, mi még tárva van.

Immár a spirál végét érzem,

agg lábbal itt az árokszélen,

s Kit éltem eddig körbe járt,

középen áll most, s engem vár!

Segíts meg hát, hogy tisztán hozzam,

mi eddig gyöngyházfényű volt,

s ne zülljék egyre mocskosabban

a szem, a száj, a kéz, s a comb.

Nehogy csodáid szépe: testem,

a koszban lustán hemperegjen,

torz, szőrös képpel habzsolva,

mi máshol megy a moslékba.

Kuszán ne engedd széjjelesni

a sok idegszál szőttesét!

Oly szép fenségét, jaj, ne ejtsd ki,

s maradjon Puck-ja tündér még!

S ha vízből, szélből méreg árad:

nyers, gyilkos dühök, mocskos vágyak,

kerüljön mind, ti lentvalók,

s csak Néked fogjon pillangót!

A hunyó lángot duplán fújtasd,

s már nem lesz füstje keserű,

vendégül láthat minden utast,

mert biztonság, hű fény, derű.

S bár húsom, csontom se fonnyadjon,

a szívem fázós lesz-e vajon?

Mit bánom, rékli hány takar,

csak az maradjon fiatal!

S ha ifjan elveszettként ültem

fiúk között a téren kinn,

ma szemmel már a világűrben

csak nem veszek el ott megint?

Ki ifjan haltál, s győztesen meg,

tudod, hogy százszor több kegyelmet

kér Tőled, mint az ifjú kért,

most az, ki vénségéhez ért?

Vedd észre: sokkal csendesebb lett,

félénk szavára hát ügyelj:

tusáján túl öt kontinensnek

ha perceg még, mikor ül el?

S kit nem törtél le friss bimbóként,

most két tenyérrel óvjad a vént,

hisz végez, s indul újonnan,

dehát hová, én hogy tudjam?

Második könyörgés

Bár nem érzem többnek egy kalandos napnál,

mégis hosszú útról jövök én, Uram!

Idáig cipeltem, mit vállamra raktál,

s nem is firtattam: batyudban mi van?

Most forgatom csupán ezt a bűzös göncöt:

hol lapulhat benne a Te szép Örömöd?

Íme egy rongycsomó: háborús árvaság,

s emitt a párja: az új világégés.

S azóta harminc évnek súlya vág:

mint nyúlra hajtásban, lesett rám a vész!

Tudod, alig kértem, de most úgy könyörgök:

a szennyes cucc közé dugj egy kis örömöt!

Gyermekeidnek úgy örültem volna,

s te küldted is őket, volt belőlük özön!

Ha nem csúsztak volna sorban az árokba,

hogy a számuk nőtt csak, de alig nőtt az öröm!

Bemocskolt szívem ma fájóan dadog:

végre egy kis örömöt akarok!

A jóság, mit néztem magamfeledten,

s mi után indultam megbabonázva,

megfakult a Múltban, a világban, s bennem:

condrákban csoszog ma szívem Királya.

Mért és hol késnek a régi örömök,

mért nem adsz Karácsonyt, Húsvétot, Pünkösdöt?

Alkonyodik már, megőszült a lélek,

mint tüskés kórót kergeti a vihar.

Jaj, nem így akarok állni Elébed,

de az öröm zománcos szirmaival.

Felsírok Feléd, lázadok, üvöltök:

hová dugtad el, hová az örömöt?

(Az Angyal ajánlása:)

Az öröm sokféle: könnyes is lehet,

mint azoké, kik kínpadon sírnak.

Ne itasd fel arcodról a nedvet:

csak a sírókból lehetnek vígak!

Csacsi, épp azért kérhetsz örömöt,

mert most is benned él: a könnyeid mögött!

Reggel és este: egy nap

Azután este lett és

reggel: az első nap.

(Ter. 1,5)

Napjaidat bonyolult mintákban, s hosszú sorokban

kőmívesek módján mások házába rakod be

téglát tégla után. Nem fogsz melegedni se bennük.

Tán csak átveszi őket a Mester! Ámde ki tudja,

hány téglája, napja marad ki nem égetve, sárnak?

Reggel amit raktál bátran, sebesen, fütyörészve,

összehúzott pillákkal este csak nézed, és nézed.

Készülődés

Még összerakom a gyerekszobát,

szép rendet teszek a polcokon,

tört játékaimon elmosolyodom,

hisz felnőttként várnak felnőtt csodák!

Kopott kis fakard, amivel vívtam,

s a hintaló, mi győzelemre vitt, –

s én mégse viszek innen el semmit,

sőt könnyem sincs, hogy felettük elsírjam.

Könyvek, mikben a föld vetkezett le,

s füzetek, hol én tártam fel magam:

mind itt maradtok kopott-rongyosan,

mint kinőtt ruhák poros regementje.

S a sok fénykép rólatok a falon,

bárha ti többek vagytok, mint a tárgyak,

s várom is, hogy egyszer viszontlátlak,

szemmel az arcotok megsimogatom.

A készülődés zaja hallik túlnan,

s egyre inkább, egyre jobban hangos, –

ki vezet majd a családi asztalhoz,

s nézi meg az ingem, kabátujjam?

Pedig de szerettem a gyerekszobát!

Mi szép volt, mi kincses és kalandos, –

de ki maradna papírcsákós harcos

ha már felnőttek várják – Odaát?!

+

Megállok az ajtóban,

s rámnevet az egész család:

ki a testvérét látja majd bennem,

ki meg a fiát.

Élvezik, hogy csillog a szemem,

s a mosolyt az arcomon,

s hogy bensőm minden rezzenése

velük rokon.

Így is várták már a kis kölyöktől,

bármi formátlan volt pedig,

s most, ha mozdulok, gyönyörködve bár,

de méregetik.

S én is örömmel mutatom, mim van,

nem rejti a fa sem gyümölcsét,

mit ő tűrt értük, s mit rajtuk tovább

még érlelt az ég!

De ezt a kérdést a szemükbe

csak én látom bele tán:

hogy üthetted meg magad

itt-ott oly csúnyán?

S a szám nem is felel rá,

csak valami belülről dadog:

rajtam van ugyan a seb,

de azért a seb nem én vagyok!

Ami gyümölcsöm mosolyog rátok,

nem is hitvány, és mind belőlem lett,

az kívülről mart meg, minek nyoma

rajtam itt a heg!

Éj volt a földön, s birkóznom kellett

néha már félig öntudatlanul,

s mégis tudva, hogy a Szörny bennem is,

még bennem is ott lapul!

De ha az Irgalom átnéz mindenen – ,

s nem is esik egyetlen hangos szó,

ha köztünk van már, számít, hogy a fiú

az idősebbik, vagy a tékozló?

Idők jele

Megöregedtél,

mert számolod a jövő-menő napokat,

mint kártyás a garasait,

ha ablakán már színesül a Holnap!

Pedig este sose nézett szét,

hogy mi van a zsebében, s mennyi a tét!

Vénülsz csak, vagy züllesz is?

Ha Salamon is elzüllött,

vénen, s ő a nők révén:

könyörögj a szívem minden züllésén!

Ha még Mózes is hitetlenkedett

megvénülten és keserűn:

az én gyönge hitem se legyen bűn!

Ha Héli, az öreg puhány

elkapatta fiait hanyagul;

ne tartsd számon, mi bennem már lazul!

Ha Izsák öregen és vakon

naiv lehetett, hiszékeny, s átejtett:

esetten én se legyek a Te szégyened!

De ahogyan János, pedig már csak vitték,

még mindig a Szavaid motyogta –

így küldj vissza engem is a porba!

Jó harcot harcoltál – (2Tim. 4,7)

Jó harcot harcoltál –

bennem is harangoz

ilyesféle zsoltár.

De azt honnan tudtad,

hogy az út véget ér,

s a kör bezárulhat?

Hány városba menj még,

s vajon hány emberhez,

s akikhez nem jutsz el,

számuk hány ezer lesz?

Mindenki hallja, ha

lefújják a meccset?

És aki nem bűnös,

nem marad süketnek?

A Krisztus hitét is,

bárha suta-gyatrán,

de őrzöm még én is.

De a koronámmal

ki tudja még, hogy lesz?

Szólhatok majd Pállal?

Mért csinálod?

Hogy pincédben nyíljék egy kék harangvirág,

benned a rímcsengő rímcsengőre hág?

Hogy a káromlástól kimossák füled,

versek ringatják el benned a csöndet?

A nyirkot, a bűzt, az ürülékszagot

hajtják el előled a daloló hangok?

Az őrültek, a vadak merev szemét

a tűzzel fátyoloznád, mi benned ég?

Didergő bőrödnek kéjes meleget

adnak a víziók, mik belül perzselnek?

A Sátán vigyorgó arcát retusálod,

s ezért minden lelkes vallomásod?

Mit ő naponta porig rombol, dúl,

te dallal építed újjá konokul?

Körötted a poklot annyira utálod,

hogy versekből teremtesz boldog mennyországot?

Hát csak kiálts, és meg ne szűnj,

mint a harsona zúgjon a szavad,

mondd a szemükbe, hogy mindenük a bűn,

s hogy ocsmányság ül a tetőik alatt. (Iz. 58,1)

S hogy aki bűneibe pusztul bele,

az meghalt egyszersmindenkorra,

de örökkévaló annak az élete,

ki a magáét az Istenébe oltja! (Róm. 10,10)

Prothézist kaptam

Úgy érzem, mint zablát a számban.

Oly szabad voltam, mint a csikó,

bármit üvöltött felém a bíró, –

s most érzem a zablát a számban.

Igaz, hogy mindig Rád hallgattam,

de én is ott voltam valahogy abban,

s ma egyre inkább zablád van a számban.

Nem mintha bántana, mintha nyüszítenék,

örülök mindennek, ami a Tiéd,

akkor is, ha zabla lesz a számban.

Csak érzem, hogy Hazafelé járunk,

kevés van előttünk, sok, ami utánunk,

s mind feszesebb lesz zablád a számban.

Ha rám ragad ma valamilyen lim-lom,

könnyű, vagy terhes, durva, vagy finom,

mindegy, hogy véletlen, vagy akartam, vártam,

csak úgy érzem, mint zabládat a számban.

Most él csak…

Suhogsz a szélben, mint a vén fenyő,

minek emeletnyi magas derekán

kéreg, ág, vagy gally többé nem nő.

Nem mindig volt ily szikkadt veterán,

tűlevelű ágak zöldje ölelte,

s tobozok ringtak rajta ezerszám.

Ha nap sütötte, s ha vihar verte,

mohón ivott magába mindent,

s ózonos illatát szórta szerte.

De ki ma áll meg alatta, itt lent,

csak távolról lát egy ritkás pamacsot:

valami messze szakadtat, idegent.

Magába szívta, mit  a föld adott,

árnyék nélkül éri az égi fény:

eljutott, ahová eljuthatott.

Nincs semmi hiánya a földtekén,

nem gondja többé a múlt, a jövő,

most él csak, hogy túllépett az életén …

Legalább a tátikáimat!

Atyám, felejtek!

Volt egy húsba, vérbe, lélekbe vágó szó,

mit a fejemhez vágtak évek előtt,

s nem tudom ma már felidézni,

csak hever bennem akár egy halott,

ki maga húzta magára a szemfedőt.

Mint agyam zongoráján egy billentyű,

mit ütögethetek, de csak süket marad,

hogy kalapácsa tört, vagy húrja szakadt,

nem tudom,

s ő sem mondhatja meg,

csak támadt egy űr a billentyűzeten,

egy szakadék, egy seb.

Itt is egy, és ott is egy!

Ahogy hullnak a fogak az öreg szájból,

az arc beesik, a hang sepeg,

elveszti színét, erejét,

mint azok az egyhangú zörejek,

mik tanúsítják, hogy a gép még mozog,

de üresen zötyköl a karja, –

mint Maródi a névsorolvasásnál,

a gyöngélkedőből kiált az udvarra,

hogy „jelen”,

s viharzik rá a kacagás odalenn!

És mindezek alatt és mögött,

akár egy börtöncellában,

szegény lelkem kuporogva nyög.

Minden billentyű, ami nem szólal meg:

nyílás, ami nem nyílik többé;

egy ajtó, egy ablak, vagy csak a tátika,

de a bilincs egyre jobban rászorul,

egyre kevesebb a levegő,

és fojtogatóbb a klaustrofóbia.

S rémüldözik, hogy eljön az idő,

mikor már minden nyílás berozsdásodott,

kívülről csöndes lesz, mint a temető,

mint kriptájában egy régi halott,

és senki se tudja érzékelni,

még a föld sem moccan meg fölötte,

ahogy a mélyben lassan sorvad el,

érzéketlenül, bénán, lekötve,

s maga sem érzi, hogy elszivárog,

ahogy kánikulán kiszikkad egy árok,

s a pincékből tűnik a talajvíz.

Hát így jelenjek majd meg Előtted,

ahogy még a tékozló fiú se tán,

kinek szájában bár ott a moslékíz,

tudja, mire számíthat még mindig –

tartsd hát nyitva ablakaimat,

Atyám, mind a sírig!

Hogy láthassalak, mikor elibém szaladsz,

új ruhámért a Ház felé intve,

a tátikáimat legalább tartsd nyitva,

hogy épkézláb szoríthass karjaidba,

ha mindjárt csak egy mosott vászon ingbe!

Nincs szükség bogáncsra!

Miért növünk kertedben, Atyám,

virágnak bár, de mégis oly furcsán?

Tavasszal rügy fakad,

s egy színes, tarka sziromcsokrocskát

e csúf világba csikland ki a nap.

Kacagva érzi ő is jól magát,

ki arra megy, csöndes lesz és felderül,

nem érzi már a szívét árva egyedül.

S ráébred ő is, ez a kis csoda,

hogy a rét, a domb, az árok szegélye

nélküle mily mostoha!

S mint futótűz önti el szárát, tövét a vágy:

kicsalni önmagából száz meg száz

újabb rügyet, újabb virágot még!

S mi azt hisszük: a kertedben, Atyánk,

egy új világ bimbói várnak ránk.

A kis virág megnyúlt, s hogy jó erős legyen

elfásul benne szár és tő;

s a csúf világ még csúfabb vészei ellen

rajta itt is, ott is tüske nő.

Virágnak most is az,

de senki szíve rajta már fel nem derül,

nem békít senkit, csak riaszt,

s még ő lesz egyre jobban egyedül.

A kert is mordabbá lett általa,

s ki egykor fényt, tüzet ígért,

a könnyű, tarka sziromcsokrocska

tüskés, merev, gonosz bogánccsá ért.

Miért növünk kertedben, Atyám,

virágrügyekből ily bogáncsformán?

Bogáncsot hintál jobbra-balra mellettem a szél,

virágod köztük nő ugyan,

de nem tőlük, jaj, önmagától fél.

A száram hajlik, még nem fásodik?

És nem keményszik semmi bennem tüskévé?

A mész csak benn az érfalakban vastagszik,

de lelket fojtva nem ülepszik – „lélekké”?

Atyám, kertednek értő Gazdája,

figyeld nagyon szegény virágodat,

s előbb, mint nőne rapplija meg traumája,

szelíd kezeddel csöndben törd le őt:

itt nincs szüksége senkinek több bogáncsra!

Atyám, fiad még el nem fásult imája:

itt nincs szüksége senkinek se bogáncsra!

Miért írok?

Hogy amikor, s ahol kháosz terpeszkedik,

világot gyújtsak: földit, mennyeit!

Mert mihelyt a lelkem borzongna egyedül,

a vak éjben néki a szívem hegedül.

Hogy mi ujjaim közt vízként folynék szét,

beléd bűvöljem: rímes öröklét!

S hogy hol az ősi lét jéghegyekbe fulladt,

mécsemmel olvasszak csöpp helyet az újnak.

Hogy kik látták bennem a sok ködös zűrt,

megtudják, hogy bensőm a csodáért hevült.

S Te, ki már-már csalódnál fiadban,

hőkölj meg egy percre a döntő pillanatban.

Vagy, ha Eléd állva, majd elfullad a szóm,

szaladj át ezen a dadogó naplón.

S végül, hogy benne köztetek maradjak,

mikor már nem leszek ura a szavaknak,

mikor nem mosolyoghatok már senkire,

szememnek, hangomnak nem lesz már színe,

nem simítom meg többé a hajatok,

s a dolgaitok között sem matatok,

mikor alig-alig révedtek már vissza,

hogy mit is mondtam apró bajainkra,

a főnevekhez hogyan fűztem jelzőt,

s hogyan csúfoltalak: lompos szemellenzők –

nos akkor szétnyitva e lapokat,

ahogy a halász kirántotta a dugót,

s a palackból, mi hálójába akadt,

a szellem süvöltve felnyúlt és szólt, –

úgy áradok a fellegekig nyúlva,

nem riasztva, csak lobogva, színesen,

s a holt betűkből újra és újra

közétek toppanok fél-elevenen,

hogy sírtok, kacagtok, meghatódtok,

– mintha csak maga beszélne itt –

s én közben láthatatlan szólok,

pattogtatva a sorok rímeit,

s így merengtek percekig elülve,

s hallgatva a versek visszhangját,

mint kik a Kerítésnek „innen” dűlve,

a tűnő Estét dallal altatják –

nos, ezért írok hát!

A másik Mérleg

Hordom, egyre hordom Mérleged elé

lassacskán beérő napjaimat;

mintha valaki hajnaltájt leszedné,

mi az őszi kertben itt-ott még akad.

Nem pislogok Feléd, s nem lesem Szemed,

amit hoztam, azt nézem, forgatom;

mit tagadjam: van itt kézzel szedett,

s hullott gyümölcs is, egy egész halom.

S emlékszem a sok ütődött görcsre,

mikkel annyiszor traktáltalak.

Te így szóltál: öntsd csak le a földre,

s másfele néztünk mindketten ezalatt.

Ma már töprengek: mit hoztak összesen

az évek nyikorgó talicskái?

S esténként számolnám csöndesen:

a talentumot még mennyi adná ki?

Egy másik Mérleged van-e még, Atyám,

a vágyaim, a szívem számára,

ahová az álmaimat tornyozhatnám,

ami az eltüntet veszi tányérjába?

A kisfiú butus gyerekségeit,

s azt a naivul-hetyke fiatalt,

ki minden labdának nekiveselkedik,

s minden zsiványnak csak jót akart?

Te tudod legjobban mi hosszan mondhatnám,

dehát itt a földön kinek és minek?

Csak az a kérdés, hogy Tenálad, Atyám,

mi elveszett a fáról, hogyan mérik meg?

Mert gyümölcsöt mérni súlyra és darabra,

mint bármelyik kofa, azt én is tudom.

De ki becsüli fel: mit hordott a fa

virágban, rügyben, földbe, égbe nyúlón?

Vagy én termeltem vihart, tolvajt, hernyót,

én csináltam világháborút,

én téptem le, noha éretlen volt,

a még-nem-gyümölcsöt, a zölden-savanyút?

Én voltam a démon, ki rettegést szórt szét

minden tündéri Szent-Iván-éjszakán?

Rúgd fel a fának beteg, korcs gyümölcsét,

s a másik Mérleget, azt hozd ki, Atyám!

Versenyfutás a szóért

Vaj’ hol találom azt a szót,

vagy azt a mondatot,

mitől a lélegzet eláll,

s az arcom fölragyog?

Miben magamra ismerek,

s Atyámra szintúgy még,

s kettőnket úgy együtt mutat,

mint egy családi kép?

A mondatot, mit síromra

is felírathatok,

s miben, mint egy egészben, én

egészen benn vagyok?

De nincs is szükség mondatra,

egy jel, egy név is jó;

a legtitkosabb önmagam

el úgysem mondható!

Amint az állatokra mind

Ádám nevet talált,

és végül majd a Lélek is

a hűknek újat ád,

hol vagy te név, te szó, te jel,

mi én vagyok, csak én,

a nem-látott, és nem-tudott,

te drága diadém?

Mi sem kalandor, sem lakáj,

és nem henceg, locsog,

mi nem prűd, durva, sem fakó,

és el nem koptatott?!

Mint megszállott, úgy írok itt

ezer szót száz után:

ez gyom, ez kóró, vagy bogáncs,

de hol vagy tulipán?

Átszűrök tengert, földeket,

keresve téged, gyöngy,

a Nap leszáll már lassúdan,

lépdel felém a Csönd,

várj még, Atyám, az Estével,

állítsd meg csillagod,

van gyöngyöm egy nagy puttonnyal,

és verset is adok,

de az a szó, és az a név,

és, ó jaj, az a gyöngy,

mit csak Te ismersz, s én – talán,

s amelynél nincs különb,

az évek végső megmaradt

sarában búvik tán –

s ha szó, ha gyöngy, ha név, de ezt,

ezt várd meg még, Atyám!

Haláltánc. 1972–1977

Égjen végig ez a tűz!

Ahogy borús-lázas versek után

nyugodtan pontot teszek,

te bíbor-alkonyban közelgő Est:

üdv neked!

Ha mások egy hosszú élet során

kacathalmot raknak lelkük köré,

én lassan levetkőzök mindent magamról,

mi nem az Övé!

Nincs már egy rongyom, egy szűkös lyukam,

tömjénné lett mi terv volt, vágy és cél,

s a sejtjeimből naponta szórom ki,

mi önmagának él!

Nem vágyom többé, hogy eloltsátok

az alattam félig leégett máglyát,

s hogy a vad hűséget, s fájó tanúságot

az angyalok is lássák.

Ha zárt fogakkal, ha szorított ököllel,

de most már égjen végig ez a tűz,

új köznapokra ünnepét nem cserélte

a roueni szűz!

S ha már minden kiégett belőlem,

csak a puszta izzó kontúr vibrál még,

akkor borítsd rám, Atyám, az Este

bíbor-köpenyét!

Csak Hűség égjen rajta, és nem Vér,

s ez az Idők Végéig elég lesz nekem,

szórjátok bár porom vízbe, szélbe,

vagy aludjam jeltelen!

Milliárdnyi csillag ég a távcsövekben:

kéklő, narancsló, és fehér óriás,

de ha lehetnék halvány vörös törpe,

nem kell többé se rím, se semmi más,

se rím, se semmi más!

A lelkemet vedd fel!

Atyám, én visszavonom a tettet, a szót,

a hamisat, az önzőt, a durvát, a kéjtelit,

a lázadozót.

És szabadon eresztem magamban a lelket,

ki tártkarú, kristályszép, gyöngéd és kacagó,

ahogy teremtetted.

És fizetek, fizetek, lelkesen fizetek

jajjal, verítékkel, foggal és körömmel,

nekik és Teneked.

De mi lesz mindazzal,

mi szőrét borzolva, villogó szemmel

a lelkem alatt fújtat és kapar?

Tíz milliárd

konok idegsejt nyújtózik bennem:

csupa Csák Máté, egy egész alvilág.

Még tudni se tudom,

hogy közülük hány a hű, és hány az áruló,

hány az őrült, a szent, a polgár, s a vén kujon.

Ezt, ezt bocsássa majd meg irgalmad,

mi nem is én vagyok, vagy esetleg részben,

de rám nem hallgat.

Erre a nyüzsgő bolyra, erre boríts fátylat,

azt mérd csak meg, ami bennem lélek,

ne azt, ami állat.

Vedd fel ezt az egyet, ki mindig Hozzád vágyott,

s hagyd nyomtalanul elporladni

azt a tíz milliárdot!

Miből gyöngyözik elő?

Arcod eleven, a szemed éles,

a hajad pimaszul lobog,

agyad a színfalak mögé les,

s szád kimondja a gondolatod.

Mindez neked is rokonszenves,

éretten emberi és tetszetős, –

a brosurafedőn is ilyen lesz

a palik számára tervezett hős.

De hogy a mosdáshoz lekerült az inged,

s az is látszik, min a fejed nyugszik,

nohát ez már kevésbé ihlet:

lógó bőrredők és lelappadt muszklik.

Vállad se szélesebb, mint a csípőd,

baltával lenagyolt négyzetes tuskó

a törzsöd, miből ez a csodás fej kinőtt –

jó, hogy vagy te ing, te mindenre lehulló.

S akkor mi lesz, ha majd lehúzzák

rólad a bőröd, nem a ruhád,

s valaki mögéje néz a színfalaidnak,

hogy miből is áll, és gyöngyözik elő,

mindez az éles, friss, eleven erő,

milyen a törzs, a tuskó, amiből fakad?

S minthogy sokaknál, mi a mélyben forr,

csupán egy gyáva, cinikus, groteszk fintor,

megnézik, hogy a csillogó felület

iszapos alján mi lapul, mi lüktet?

A seprő is mutatja, hogy milyen a bor!

Ugye, Arra gondolsz?

Koponyád palotája ma fénytelibb,

mint Knossostól Versaillesig bármelyik.

Fáraója sújthat, emelhet,

Nagy Sándor pityereg előtte, mint gyermek,

s Goethe félősen mutatja irkáit.

De csak pár nap van már – a múmiádig,

mikor halott tárgy leszel mindenestül,

min fintorogva nézhet keresztül

minden pattanásos, tuskó kamasz,

miközben rád egy leltári számot ragaszt.

De ez is igaz!

Ha elnyüttként ledobom az anyagruhát,

s egy ronggyal könnyebben megyek tovább,

jókedvvel, dalolva, frissen, szabadon –

s eszembe se jut, hogy ti, szegény cigányok,

majd késre mentek érte kinn a piacon!

Utunk

Úgy jössz a világra,

hogy előtted számtalan lehetőség,

és milliónyi pálya.

De csak egy lépést tégy Észak felé,

s máris lemondtál mindarról,

mi a Délt jelenthetné.

Így mondasz le a vízről a szárazért,

vagy megfordítva,

s egy lábnyomért vesztesz tágas tért.

Lehetsz mérnök, bohóc, vagy futballista,

és ezernyi más,

de ha egyik lettél, kimerült a lista.

Valami felháborít, vagy megragad,

de azzal, amit elvetsz,

mind kisebb helyre szorítod magad.

A hegy is legalul, a tövénél széles,

majd egyre feljebb törve,

a csúcsnál semmivé lesz.

Így, ki szabadnak születtél, mint a madár,

végül csak egyetlen zugod marad:

a halál!

Sötétben

Sötét, mocsár, és dögszag.

A Múlt könyvéből minden egyes lap

bőven ontja ezt magából.

Árulással indul a keresztfától

a tieid történelme is,

és mennyi sötét felhőt kerget és visz!

S belőled a Víz kimosta az állatot?

Vagy csak áltatod magad, áltatod,

s hol itt, hol ott huppansz a mocsárba?

Mintha a dögszag mindent átjárna!

S bár másoknak mindez mámoros kéj,

a mi szívünk legalább fáj és fél!

Hogyan is lesz az?

Úgy vagy vele szerdán, csütörtökön,

– épp egy blokkodon szalad a golyóstoll –

ha megállna az Angyal a küszöbödön,

szó közben felállnál mosolyogva:

szevasztok, gyerekek, várnak Odahaza!

De péntek-szombaton elgondolkodol,

nem nyugtalanul, csak bizonytalankodva:

ha kihullik kezedből a golyóstoll,

bármennyire fia vagy, és Ő az Atyád,

mégis először látod fedetlen Arcát!

Mintha nagy Útról térnél az Otthonba,

Hozzá, Ki küldött képet, levelet,

de Kitől távol nőttél gyereksorba,

s amit egy fiú vél jónak, vagy rossznak,

arról az Atyja még mást is gondolhat!

Vasárnap mindezt újra kineveted:

mégse zsákba-macska, tudod, amit tudsz!

A liturgia kívül-belül csenget,

s te kitárt karral nézel a magasba,

mint kinek a Szegletkőn a talpa.

Hétfő-kedden végül odajutsz:

úgyis azt mondod majd, hogy köszönöm,

hagyd hát ezt az egész gyerekes cirkuszt,

s nem gondolva jódra, meg csúnyádra,

simulj csak bele Atyád irgalmába!

Ágyban, párnák közt?

Ha meggyilkolták az apostolokat,

nekem mért legyen kevésbé rosszabb?

Ha annyian vesztek az arénákban,

csak nem halok meg urémiában?

Hány keresztény pusztult, mint rabszolga,

s én várjak valami zengő diadalra?

Panaszkodjam, mikor éheztetnek?

S a hithirdetők, akiket megettek!

Hogy még misét sem mondhatok?

S kikkel végezni, miséjük volt az ok?

Mikor az agymosás nemzeteket kergít,

ketrecből hányjam fel az én agyam vesztit?

Új, s új lágerek csontvázait látva,

vágyódhatom vissza a rendházba?

S ki csak úgy csöndben – autó alá kerül:

engem nem üthetnek el – véletlenül?

Én se vagyok más, vagy jobb, mint ezek:

hát ezerféle módon kivégezhettek!

Szorongás

Van, ki csak legel, s maga a nyugalom,

míg le nem taglózzák egy hétköznapon.

Van, ki meglátja a taglót előre,

s tajtékot túr szája, feláll a szőre.

Van, ki játékos gyerekként nyüglődik,

mikor egyszerre csak vaksötétbe lökik.

Van, ki kamaszként vállát vonja,

s bár nem látszik, de remeg a combja.

Van a magabiztos, ronda álszent:

magának pózol, s deklamál bent.

Az egyik: öregasszony rózsafüzérrel,

kit angyala vakon is bizton vezérel.

A másik lázad, s az égre öklét rázza,

de a holdig se hat el a káromlása.

Ennek meg a szája mindjobban lefittyed,

s lepiszkol evésnél asztalt meg inget.

Ez azt hiszi, hogy tett az egész ügyre,

ha cián, vagy gáz volt az utolsó bűne.

S van, ki fél és fáj, bízik és feszül,

készül, és maradna, birkózik legbelül.

S bár egész nap rágja máját a szorongás

esti imájában mosolyba fúl a láz.

De reggel az is új erővel ébred,

s nő, ahogy számukban megnőnek az évek.

A hittel, bizalommal maga is megnő,

mint tisztuló égen komorabb a felhő.

Örvényt kavar fel a régi évekből,

s azt is mélybe löki, mi szép magasba tört,

hol önarca is csak ráncos, durva folt,

bár régen egy apostol élő képe volt,

s az tétel, hol hódol és vacog,

nem a Sixtinában: benne kavarog.

És mégis, mégis Michelangelo,

ha ez kínos, ha véres, ha boldogító,

ha kilencven évig is őröl a malom,

bizonyosság akkor se lesz a falakon.

Csak együtt mindez: lüktető szorongás,

s vágyó áhítat: könnyes váltóláz.

Mint gyertya körül kering a lepkeraj,

úgy pörget Körötte minket az a fal;

de míg Körötte hullunk, emelkedünk,

mintha vesztünkben is ott lenne velünk.

S míg velünk van, nem is hullunk végleg,

addig csak falon marad az Ítélet.

De ha leszáll onnan? – Michelangelo,

te már azt is tudod, neked most már jó!

Papírsárkány lettem

Sohasem hittem volna,

hogy egyszer ráveszem magam

a búcsúzóra.

Hogy utcák, hegyek, emberek,

ha vonatablakból, ha csak a lelkemből,

de néktek kalapot lengetek.

Hű voltam minden gazfickóhoz,

félreeső harctéri ponthoz,

s aki egyszer nyúlt a kezem után,

ahogy gazdáját őrzi a kutya szimatja,

úgy hordtam könnye, mosolya illatát

egy élet kanyargóin át.

Már nagyapa,

ki gyerekként még ölembe simult,

s bár azóta százszor leköpött,

térdemen ma is mosolyog a múlt,

s imám érte ma is könyörög.

A másik most is hű,

(legalább is ő azt hiszi),

amennyire egy szomszéd csillagról

hűséges lehet valaki.

De ha ez az én csillagom

lelökne egyszer magáról,

s ő látná, hogy felé zuhanok az űrben,

s hogy csökken, egyre csökken a távol,

ne közelíts – sírna –.

Hadd maradjak a jó langyos bűnben.

És tudom,

hogy nekem kell megértenem benneteket.

Nemcsak a kisfiú nőtt ki az ölemből,

ma az ölben is országok, tengerek

vajúdnak, birkóznak, rengenek.

A felnőtt is elveszne ma ott,

nemcsak az a kisfiú, szegény:

a régi öl is hűtlen lett hozzá,

mikor felmered komoran, feketén,

akár a Himalája karéja.

Mint fűszerből is jó

egy csipet, egy kanál – egy véka,

de ezer tonna borssal együtt egy lakásban:

ettől nekem is borsóznék a hátam!

Ha az égből egy eszmény-féle a szobába lép,

lakója úgy menti szürke életét,

akár a tűzvész elől.

Hogy én parázzsá izzottam át,

nem a ti bűnötök emberek,

s mintsem, hogy lapítva, sikítva, dühöngve,

de előlem meneküljetek,

inkább én, majd én, igen: én

csöndben elmegyek.

Azt hiszem, ez lesz

az utolsó hűséges tettem,

mikor hűtlen leszek hozzátok,

nehogy rátok nehezedjem.

És nézhettek majd utánam,

mint egy színes, loboncos papírsárkányra:

a zsineg kicsúszott a kezetekből,

s a szél már messze forgatja, rázza.

Kicsit pityeregtek,

hogy oda a játék,

de már úgyis oly messzi-idegen volt,

s csak egyre magasabbra szállt még.

S most nézitek a halványuló foltot,

s hencegő szóval még beszéltek is róla,

de kezetek már csutkát takar rongyba,

mit gyerek-ötletek, hónotok

elismerhet otthonos játéknak.

Csak én száguldok mindörökre

egyre kristályosabb felhők között,

egyre árvábban és hidegebben,

mert nincs többé teremtett kéz,

mi mégegyszer elkaphatná

szélben csapódó zsinegem!

A Beteljesedés felé –

Felétek volt karom kitárva,

emberek,

néktek szólt minden, rólatok és

értetek.

Ha kivéstétek, izgatott egy

kődarab,

vagy nyomaitok földön és a

föld alatt.

Pereltem Véle mindenért, mi

veszendő,

volt háború, vagy vizes, száraz

esztendő.

A lelketekért szinte fel is

lázadtam:

mindőtök mért nem ragyogó szent,

ártatlan?

Majd megcsináljuk! Krisztus lesz a

kalapács!

Kinek lehetne a szerszáma

ily csodás?

Valahogy mégis furcsa:

nem lett szent sem ember, sem utca!

Mint rianás a jégen,

keserű járt át belül egészen.

Mondd, mi a pláne abban:

Igéd és fiaid nyakig a latyakban?

Mi lassan oszlik a köd

hajnali völgyek, hajnali lelkek fölött!

Mi lassan jő felelet,

ha kérded:

az ember a cél, vagy az Istened?

De mire megöregszel,

s megsűrül mögötted az árnyék,

azt keresve, ami terád vár még,

kimeredő vaksi szemeddel,

mint valami esztelen álom,

mit az ébredés foszlat a légbe,

a Semmibe hullik szíved reménye,

s a Valóság áttör a fátylon:

szántóföld vagyunk, nem vetés,

nem nekünk kell szökkenni szárba,

Ő öleljen mindent magába,

mert Ő, csak Ő a Beteljesedés! –

Öreg ember altatója

Lassan bár,

csak megáll,

az a kicsi ketyegő, mi

bennem jár,

régen már.

S ki tudja,

hogy napja,

kél, vagy nyugszik annak, ki azt

nem hallja,

már soha.

Ha fekszem

csöndesen,

az a régi esti dal ott

lebegjen,

felettem.

Valahol

tán mosoly

felel rá, és felejti, hogy

be sok volt,

a konkoly.

S érzitek,

hogy ketyeg

csacska szívem továbbra is

veletek,

értetek.

Ez van!

Öregesen, kopottasan

tapogatok vaksi-lassan

kagylót, golyót, tört cserepet,

zsebemből mit kiszedhetek,

s a tükrömbe szólok: fiam,

hát így állunk, csak ez van!

Hívnak lassan a kis ágyba,

s nem kész az a homokbástya!

Pajtásaim hős serege

veszekedve, pityeregve,

itt hagyott, bíz, egymagamban!

Hát így állunk, csak ez van!

Gyerekek, kik holnap jöttök

továbbásni ezt a gödröt,

ha kevés, mit itt találtok,

ringattak ám gazdag álmok,

s hogy szétfolytak a homokban –

hát így állunk, csak ez van!

Atyámnak meg mit is mondjak?

Mit csináltam egy álló nap?

Mivel várhat? Szidalommal?

Megbékél, ha zokogni hall?

Ruhám gyűröm izgatottan,

hát így állunk, csak ez van!

Vergődöm majd szeme előtt,

akárhogy volt, minden eldőlt.

Azt csinálhat, amit akar,

gyerekével, s rosszaimmal,

ölén csüggök, s könnyen csurran:

Édesatyám, csak ez van!

Az utolsó zsoltár

De mégse mondom el,

mert most éretlen még.

Majd ha rám borítja

bűvész-köpenyét

az a titokzatos egyszer-lesz-csak,

s én csukott szemmel fekszem hanyatt,

én, a befejezett utolsó zsoltár,

ami mellett a többire

nincs is szükség már.

A versek litániája

Mikor ítéletre a lélek kiállt,

körötte versek kezdték a litániát!

Az Angyal állt, az Úr hümmögött,

s kuncogás bujkált a szentek között.

– Mikor vére bosszús volt, dühödt,

s lázadtak benne aljas ösztönök,

én dúdoltam mosolyra ajkát,

ne vondd meg tőle Szíved irgalmát!

– Hol a csöndtől a fül már hallucinált,

bennem talált meg minden muzsikát.

S ha mosolyogsz is játékunk fölött,

megőrizte bennünk a Te örömöd!

– Ha férgek és őrültek másztak rajta át,

mint ajtón, falon a kövér poloskák,

én emeltem a bűzhödt boly fölé

biztatva, hogy egyszer Te lész az övé!

– A férgeken kelt undorító düh,

vád lehetett volna Feléd, keserű.

De gyerekkezét én Kezedbe tettem,

s így szerethettük őket mind a ketten.

– Ha magány marta bőrét, mint a sav,

én csorgattam rá hűvös olajat.

Ki magadban is Háromságként élsz,

légy az árva felé bocsánatra kész!

– Ha kínosan peregtek az üres idők,

én voltam benne a legendás zsonglőr.

S akin Miasszonyunk egykor nevetett,

ma nem nyerné meg a Te kedvedet?

– Hol Téged nem adott Írás és Kenyér,

lettem zsoltár, templom, ostya is meg vér!

Másoknak más, neki én voltam Ízed,

érezd meg rajtunk, s ne vess meg minket!

Az Angyal csak vár, s az Úr is hallgat:

lesz-e még súlyosabb szava a dalnak?

A Halál Angyala

Csöndes percekben találkozom vele.

Más, mint a róla szóló mese,

Omár Khajjám, vagy az Ezeregyéj.

Intelligens, és mosolyogva beszél.

Magas, vékony és férfias,

nagy szarukeretes szemüveggel,

és persze csöppet sem hasas.

Műértő, de a javából,

akár egy múzeumi restaurátor.

Hamisítvánnyal át nem ejted,

a szeme sarkából néz csak rá:

no, tegyük félre ezt a heccet!

Nem végrehajtó, aki rádcsap,

s kiszórja szennyes cihádat.

Vendég, barát, vagy kolléga,

egyszer elkezdesz vele összejárni,

s végül otthonosabb lesz majd nálad,

mint akárki.

És hogy magyaráz, mily lelkesen,

csak ne kellene szégyellenem,

hogy mindezt még csak most és tőle

szedem a tarsolyomba össze.

Tömegével szórja elém

szénrajzait, színes képeit:

– ezt nézd itt,

ez volt rólad az Ő álma –

és szavam eláll, szemem rámered

egy soha-nem-látott, földöntúli,

tüzes csodára!

Percekig nézzük némán, csöndben,

ő sem mozdul, s hogy a könnyem

lopva letörlöm, nem veszi észre –

– kár, hogy csak a terv maradt ránk,

mondja szenvtelen-tárgyilagosan,

ebben a formában nem is készült el,

de lásd az anyagát, itt van sorban!

Mindjárt kezdetben megnyomorította

az emberélet szokott sorja:

háborúk, szegénység, kicsinyes korlátok,

s hogy egymást inkább öklözitek,

mintsem kézen fognátok.

Mindez rád feszített egy burkot,

a dióbélre egy kemény héjat,

ami alatt senki meg nem nőhet,

hanem megtöpped, nyomoréknak!

S a naiv lélek még belülről is

rakja, vastagítja a falat:

hiúságból, gőgből, törtetésből

sáncok épülnek: újak és újak,

s foglya lenne önmagának végkép,

ha fenn az időt évszámokkal,

s nem kegyelmekkel mérnék.

Most szétterít egy egész köteget:

tankok, romok, holttetemek.

– Ezt a szörnyűséget ugyan itt csinálták,

de Ő azt remélte, hogy feltördelik

legalább a diók héját.

Soké feltört,

ám csak újjá rakták nagy dühödten,

és vastagabbra, mint volt előbb.

De neked volt itt egy fogásod,

hogy a széttört héjat szerterúgtad,

és úgy indultál el az útnak –

– a hangja most melegre váltott,

félkézzel hátulról átkarol,

s bennem valami boldog bizalom

bugyog fel valahol.

– Csak hát – és mintha nyelne egyet –

ez régen volt már és elszürkültek

azok az első fellángolások.

Nem mintha semmi sem történt volna,

– és most kitör –,

dehát szállni kéne, szállni föl,

s nem beleveszni a köznapokba!

S marokkal szór újra elém

skiccet, rajzot, s mit tudom én,

tán még röntgenképet is.

Lázasan mutogat: itt is, ez is –

Ezt itt miért nagyoltad el?

Ezt meg miért hagytad abba?

És ez is elmegy a többivel?

Hát ennek itt ez a sarka?

És jó, jó, van sok remek részlet,

de csinálod már az egészet?

Ezek megteszik nekifutásnak,

de a végső, teljes, szárnyaló vízió

meglesz egyáltalában?

S mikor lesz nem tűrhető, de csillogó?

Mert nézd, – most szembefordul velem –

ezekkel se te, se én nem szégyenkezhetem

Atyád előtt.

Neki az érett, teljes, tökéletes kell,

s az ilyesmitől csak haragra gyúl,

hisz – s ujja kopog az asztalon –

azt én sem tagadhatom,

hogy valami ezekben mégiscsak lapul.

Konzultálni jár azóta hozzám.

Alig beszél, s alig javítja munkám.

Ül az oldalamon baráti csendesen,

s mégis másképp fog a tollam, ecsetem,

ahogy látom, hogy azt lesi, várja,

megszületik-e a sok-sok vázlat

betetéző koronája?

Az idő múlik, s ő nem türelmetlen,

de ahogy itt van, és vár-vár mellettem,

találkozik a szemünk, ennyi az egész,

meg egy hangtalan kérdés:

még mindig nem vagy kész?

Most lustán elnyúlnék a napon,

de ránézek, s tovább folytatom

amit miatta nem merek abbahagyni.

Lassan átitat a heve, ízlése,

s mint gyümölcsöt, mi nem érett meg a fán,

átjár belülről, s utólag érlel

ez az én infravörös lámpám.

Pirulni érzem magam, s levesedni,

édesedni és beteljesedni.

Nem is hagy már soha magamra,

ha ma elment, holnap újra látom,

mint összecsípett szemmel méregeti:

van-e új a vásznon?

Egyre jobban átjár engem,

s bár munkám enyém marad,

ha elkészülnék, ott alul a szignó

úgy fest majd, mint egy kettős névalak.

A műben valahogy ő is benne van:

megszitált és kilúgozott engem,

beleette magát a rostjaimba,

s most egy testben mozgunk már ketten.

És nem tudom, hogy mi következik?

Ő szorít ki egészen magamból,

vagy én olvasztom őt a sejtjeimbe,

s ketten leszünk, vagy egyikünk se?

Mert egyszer mégis Atyám elé lépek,

s akkorra tán ő leszek, az angyal,

ki lehányt immár minden földiséget?

Vagy én leszek, én, én magam,

kiben semmi sincs már a halálból,

s azért nem is jár oly messze

a régi tervek színes csodájától?

Sőt ismerve Atyám meleg szívét,

egyszer csak az is kisülhet még,

hogy halálra ne rémüljek rajta,

magam voltam halálom angyala!

Rólam szóló ragyogó álma

fogta mosolyogva tétova kezem,

s ki elől ti sikoltva futnátok szét,

én azzal ölelkezve érkezem,

mikor ráveritek egy foszló roncsra

koporsója utolsó szegét!

Sömaj Izrael. 1973–1977

Sömaj Izrael (I)

Nem vagy próféta, de azért csak menj, menj,

hisz úgy fortyog bennük a fekete szenny,

nem érdemlik meg, hogy utcalányt végy el,

s fattyúidat hívd majd „Irgalmatlan” névvel,

nem érdemlik, hogy nappal ássad a falat,

ahogy ők keresik majd a patkánylyukat.

Dehogy vagy próféta, de csak gúnyold őket,

a puha ruhákba öltözőket,

az én nagyon-okos szolgáimat:

– csupa kocsi, csupa balatoni lak! –

a tolmácsokat, kutatókat, átvedletteket,

kik a pokolban is berendezkednek!

Ha nem is vagy próféta, mutasd meg nekik:

enyéim ma vackukat priccseken vetik,

hajnalban, este járnak ismeretlenül,

amerre az emberár folyik, szétterül,

csajkából, tasakból esznek nagy sietve,

millió szolga közt durván elkeverve.

S mert nem vagy próféta: ne büntess, ne jósolj,

de jelet lásson benned, ki jelemnek hódol!

Nem kapsz állatbőrt, nyíratlan fejet,

a jeltelenség lesz döbbenetes jeled!

Mert felmutatlak nekik az utolsó percben:

a rongy, a semmi, az nem árult el engem!

Nem volt tán próféta? Száz termett egyszerre!

Jelet vártatok? Azt adtak reggel, délben este!

Jel volt, amint ettek, dolgoztak, aludtak,

szava volt csöndjüknek, tüzüknek, bajuknak!

Népem előtt a tenger egyszer vált ketté,

s ez a szám most megnőtt százzá, ezerré!

Igaz, hogy senkik, s hogy leköptétek őket!

Mózesre mondtátok, hogy: taposd szét, öld meg?

Szemetek se bírta rajta el a fényem!

S e kócbábuk hordtak vállon és tenyéren,

ha bután, ha rogyadozva, ha röhögtetően,

de erő, csodák, jelek nélkül, s csöndben

lehunyták szemüket, ha testük elkopott,

– Én se tartom sokra őket –

de más prófétám nem volt, se nagyobb, se jobb!

A bevezetőt elmondja Ezekiel

(Ez. 2,3,13,17,19. fej.)

1. Az ifjúság napjai ízesek voltak,

s a vakációk napsütöttek,

színes könyvek, színes emberek között,

naivul langyos tüzekben.

Mert az igazi csak akkor fűtött át,

mikor már nem voltam, csak a rabszolgád.

2. Csak azóta látom a látásaidat,

hisz kergék vagyunk, míg a dolgunk jól megy.

Mindig tudtam, hogy Tenyereden hordod

a világot és az embereket,

de hogy minden alatt, fölött, mögött,

és benne, benne, benne is,

szinte úgy ott élsz, mint a Kenyérben,

ezt csak most tudom, érzem.

3. És csak azóta hallom szüntelen:

„A megalkuvók földjére küldtelek,

az elcsúszottakhoz és eladottakhoz,

mint atyáidat a kannibálok közé,

másfele hát el ne kalandozz!

4. Az arcuk rideg, s a szívük féktelen,

és te épp azért mész közéjük,

mert a szívük hideg, s az arcuk éktelen.

5. Nem hisznek neked, de áskálódnak majd,

ám ne félj se tőlük, se szavuktól;

skorpiókkal leszel, amikor velük,

s már másnapon piacra dobnak,

hogy öledben tartottad zokogó fejük.

6. Te csak arra hallgass, mit Én mondok néked,

bár se nem nyugtat, se nem vigasztal,

csak keservesen éget.

7. Te csak arra nyisd meg szemed, füled, szád,

mit én adok, mutatok neked,

azt igya fel minden porcikád!”

8. És ezt a könyvet nyújtottad felém,

ki is nyitottad a telis-teli írtat;

panaszok voltak benne, s himnuszok, jajok, –

ahogy, testvérem, most magad is olvasod.

9. És elteltem belülről a könyvvel,

dolgozik bennem, átjár, átitat,

kilúgoz, kiszorít mindent, ami más,

belőle csordul, mi bennem áhítat.

10. És folytattad: „Nyelvüket ismered,

értelmük sem mélységesen mély,

olyanok, mint a többi emberek.

11. Ha idegenek lennének, hallgatnának rád,

ellazítanák felfújt arcukat,

puha gerincüket kiegyenesítenék, –

de nem nyitják ki fülüket előtted,

mert Előlem zárja szívét ez a nép!

12. De Én azt adom neked,

hogy az arcod élesebb lesz az övükénél,

és homlokuknál a homlokod;

az arcéled legyen obszidián:

maga mitsem ád, és mástól se kíván!

13. Ám azért csak menj a néped közé,

atyáidhoz és testvéreidhez,

hátha mégis hallgat rád valaki,

s legalább annak nyugalma lesz.

14. S szólj a maguktól-lett-prófétákról,

hogy Én mondom: jaj az őrülteknek,

kik, mivel semmit sem láttak,

lépére mentek önfejüknek.

15. Vagy nem őrült az a balga jós,

ki kántál, hogy ezt mondja, ezt az Úr,

mikor Én csak várok hangtalanul.

16. Hát rájuk nehezedik majd a kezem,

kik üres hívságokat látnak,

s hazugság lapul a jósbeszédükben.

17. Azzal csapják be népemet,

hogy folyton a békét hajtogatják,

mikor épp a béke, az nincsen meg.

18. A vihart küldöm majd békének nekik,

s haragom zúdul békéül rájuk,

míg le nem dől minden ócska fal,

mit habarcs helyett sár köt és takar.

19. Te pedig mondd a sirató éneket,

mi jaj is, meg himnusz és panasz,

mert Engem az is igazol,

mi téged sírásra fakaszt:

20. hogy pogányok gyűltek a messziségből,

kivetették a népre hálóikat,

megsebesülten vergődik köztük,

így vonszolták Babylon urához,

s órája már-már végsőt üt.

21. És verembe lökték, mély verembe,

hogy a hangját Izrael hegyei között

ne hallja többé senki se!

22. Ma még ő sirat templomot, oltárt,

holnap siratni legfeljebb őt fogják!

Ma azonban Péter így beszélne a Tragédiában:

A régi Róma elesettjei

szánandók voltak, roncsolt emberek:

ivarszervekből és a gyomrukból

tevődött össze világocskájuk.

De köztük állattá ki még nem lett,

az tág tüdővel itta-szívta be

mit hoztam nékik: Krisztus szózatát,

és önlelküknek mély igézetét.

Az Úr nem lepne meg még azzal sem,

ha prédikálni kőszirtekhez küld.

Hisz támaszthat fiút azokból is,

mint csontmezőkből hamvas-friss embert.

Dehát ezek itt emberek-e még,

vagy őrült álmok torzai csupán?

Ez büszkén ír egy újabb bibliát,

s a diliház lesz végső otthona,

ahol azért csodálják majd tovább.

Míg más a lélek múlékony sebét

új gyógyszerül, mint légy, beköpdösi,

s ha elmérged, letörten felsóhajt:

az emberpsziché, jaj, nem normális!

A létünk undor, s nincs is értelme,

de hősi módon álljuk a sarat!

Amannak ez a filozófia:

mert macskaként ugrott a földről fel

– egy pár mérföldre, s néhány órán át –:

az Istent nem találtam mégsem ott,

hogy letartóztathattam volna Őt –

így szólt, és zárt osztályra nem került!

Kinek Jean d’Arc-hoz férni volt lelke,

mért fojtja puszta hencegő gúnyba?

Szép új világ, ki tőled megborzadt,

– kacagjak, sírjak, rajtad, esztelen? –

jógába ölte igazságszomját.

Kikben az ember testi nyomorán

felhördült joggal minden porcika,

a nyűgöt úgy veszik le válláról,

hogy hullik azzal embersége is,

s mit értél akkor el Prométheusz?

És egy nyomott, riadt, tüdőbajos,

szánandó cseh-zsidó fiú nyomán

magát modernnek valló nagy csapat

mi nyíltan mondja, hogy a nagy világ,

a Minden abszurd, relatív, üres,

s a Lét, ha van, csak esztelen nihil!

Az Úr nélkül hát sokra vittétek:

megőrjítettétek önmagatok,

s a Létre írtátok fel: Tébolyda!

Dehát a népek gyógyíthatóknak

születtek meg az első hajnalon,

s lefoszlasz majd, te őrült nemzedék,

mint hámlik gyógyuló testről a bőr!

Intelem mái prófétáinkhoz

Nehogy már azt higgyétek,

hogy ti vagytok a látók,

a bölcsek, a tiszták, akik felett

egy tűzoszlop világolt.

Nehogy már azt higgyétek,

hogy poros-eres lábatok mögött

friss, ifjú népek keresik majd

a földi meg az égi örömöt.

Nehogy már azt higgyétek:

vértanúitok izzanak a múltból,

vagy a jövőből ragyogó századok

köszöntenek fiús hajoltukból.

Nehogy már azt higgyétek,

valami döbbenetesen nagyszerűt

vár tőletek az a sok-sok szerencsétlen,

ki rí és ríkat, vonít meg üt.

Pár ezer éve volt úgy, hogy

prófétákat vártak a népek;

ma a kiégettek, a neuraszténiások

csak egy épkézláb embert szeretnének.

Pár ezer éve volt úgy, hogy

térdre egy csodás halfogás omlasztott;

ma az tekint könnyes szemmel az égre,

ki egy mosolygó arccal találkozhatott.

Észre se vegyenek benneteket,

nem fontos, hogy mi van rajtatok,

csak ha kilöktek, ha elsodortak,

fájó űrként ott maradjatok.

Észre se vegyenek benneteket,

olyan mindegy ajkatokon a szó,

csak ha öklük elhallgattatott,

csend üljön rájuk, nehéz és fojtó.

Észre se vegyenek benneteket,

kezetekben mellékes a munka,

csak ha lekötözték tagjaitokat,

ne legyen erőtök a simításukra.

Észre se vegyenek benneteket,

míg köztük vagytok, kínlódva, égve,

csak ha eldugtak már a föld alá,

keressék őrjöngve: hová lett a béke?

S ha majd megáll bennük dermedten az ütő,

s légszomjas kezük reszketve tapogat,

az eltűnt szép, jó, igaz helyén

ismerjék fel üres nyomotokat!

S ha majd megáll bennük dermedten az ütő,

s a Semmi tátja feléjük a torkát,

akkor lehelem Lelkem nyomotokba,

hogy felszikrázzék bennük is az Ország!

Intelem az ostoba prófétákhoz

Ültél

évtizedekig

egy csillagra meredve,

s szálazva fényeit.

Más tizedekig

úgy jártál körben,

ahogy a vízhúzó ló tapos,

sőt meg is fordul bölcsen.

Az agyad ezalatt

oly sivárrá dermedt,

mint porló falai

egy holdkráternek.

És amit remekelt

közben a földgolyó,

idegen számodra:

ugyan mire jó?

S most a lakóinak

nincs mit mondanod?

Amit eldadognál

megrekedt, elkopott?

S te magad, te, te

oly ósdi, oly szürke, oly szegény,

oly szűk, oly nívótlan,

oly félbemaradt legény!

Oly rosszul indult,

s oly ide-oda lökött,

és mennyi vizet nyelt

az úszni-nem-tudó kölyök!

Ha rád gondolnak:

nevetnek? – szánnak?

Vagy szemébe röhögnek

küldő Gazdádnak?

Ostoba vagy, prófétám,

csakugyan:

ha ők így gajdolják,

akkor így is van?

Kértem Én tőled

diplomát, könyveket?

Vártam, hogy nyomodba

tömegek gyűljenek?

Hogy valami szentelt

Bábel-tornyot rakj,

hol már nem lázadnak,

s hol te szolgám vagy?

És ha arra szántalak,

hogy üresnél üresebb űrben

mécsesként hamvadj el

céltalan tűzben?

Hogy kik kutatják az Idő

ember-nem-lakta tájait,

egyszer majd felfedezzék

magányos lázaid!

S glóriát rebegjenek

hálásan Annak,

ki még ott is mécset gyújt,

hol csak üres falak vannak!

Az Igen-ért küldöttelek!

Állj, állj, hová rohansz oly vadul,

ne azt nézd, mi ott van alul,

ne dühöngj az aranyborjú felett,

hisz vakok és ijedtek: gyerekek!

Persze butaság, amit csinálnak,

s ezt majd fülükbe is rágjad,

de a kőtáblákat nem azért kaptad,

hogy a földhöz, vagy fejükhöz csapjad,

se a valóságban, se képletesen,

nem lesz jobb ettől egyikük sem.

Igaz, hogy ami lenn és bennük fortyog,

azzal nincs neked semmi dolgod.

Mint egy kővémeredt Nem,

magasodj föléjük itt a hegyen.

De ha karodon a kőtáblák

a dübörgő Igen-t nem kiáltják,

mi hitelt, s erőt ad tagadásodnak,

maholnap ők is meredt halottak!

Csak nem hiszed, hogy te, vagy ők, vagy bárki

egy Nem-ből tudjon életet kivájni?

A táblákat is azért viszed,

hogy az élethez legyen hitük, hited.

Ez van előbb: az Igen,

amit azért akarsz, mert ilyen.

A Nem-et a másikra mondod,

mi az Igen-ednek állít frontot!

De az igenlő táblák nélkül

csonttá fagy és elsötétül,

ki lehetett volna hős és szent –

hát ne a Nem-et, – dörögd az Igen-t!

Szelíden lépkedj le a hegyről,

orcád ragyogjon a szeretettől.

Szálas termeted ne vegyen észre,

hogy vigyorog a borjú bamba képe,

két tábládat ölelve szorítsd,

ne légy marcona, sőt mosolyogj is,

mert ha rajtad át új élet csordul,

port őrölhetsz a borjújukból;

s ha nem ők: fiúk lesz hős és szent,

csak ne a Nem-et zúgd, az Igen-t, az Igen-t!

Akit Én küldök, biz annak sokszor

bár jobbjában virág, baljában ostor!

De szolgáimnak mégsem az a dolga,

hogy komoran sújtsák a többieket porba.

Én nem hívtam senkit Isten ostorának,

de Ferenceim járják az Umbriákat,

s ha ott a madarak Igen-t dalolnak,

a Nem-re ugyan ki gondol holnap?

S ha csak az unoka lesz is hős és szent,

Nem-et akkor se mondj, – dalold az Igen-t!

Jónás felel

Sokat szóltál, Uram,

s mindenben igazad van.

Én csak á, á, á, dadogok,

s még ez is megbízhatatlan.

Bár értek már sok mindent,

s le is szoktam a csodálkozásról:

például, hogy nálam különbet

nem találtál se közel, se távol?

Hiszen akikre régen felnéztem:

büszke tornyok, hósapkás hegyek,

mint homokra épült vályogkunyhók,

ma az ár vizében fekszenek.

Ez a hitvány fűzfa meg

állja a vizet, a sarat,

s ha egyéb nem is, egy sípra való

a görcsei közt csak akad.

Vagy hogy mit teszel Ninivével,

az épp ily kiszámíthatatlan:

megbocsátod, elveszejted,

vagy feléleszted új alakban?

Hogy összeszedsz a szemétdombról

minden ringyót, gyilkost, árulót,

s megkívánod: mit megtisztítottam,

azt tisztátalannak te se mondd!

Könyörgő sok litániámra

sose volt semmi válaszod.

Egyszer súgok egy halk, könnyes szót,

s egész világom megváltoztatod.

De csak gondoljam, hogy szeretnéd itt

ezt, vagy azt velem felépíttetni,

keltesz mindjárt olyan földrengést,

mi még a nyomukat is eltemeti!

Mikor meg a tieidhez küldesz,

mintha lányos mesékben élnél:

hisz a gyerekeid sehol sincsenek,

vagy mi rejti őket: kelet, nyugat, éjfél?

Én megvagyok a cetben, s a tök alatt is,

s mint napraforgó fordulok Feléd;

de szaladnék is örömmel, mint kutyád,

hogy a kívánt zsákmányt hozzam Eléd!

S mint kutyád, zavartan topogok,

mert az elejtett vad nincs sehol,

sőt nem is lehet, mert erdőd helyén is

csak sivatag van, hol a szél kóborol.

Zavarnál egy üres vakvilágba,

s számon kérnéd tőlem a nagy semmit,

hogy mit csináltam búzád magvaival –

hát nem hallod, hogy csak a láp zúg-zeng itt?

Mondd meg: bohócnak akarsz?

Mert vetek én szívesen cigánykereket,

de akkor tudom: nem komoly az ügy,

s magamon legalább én is nevetek!

De aratni menjek a tenger vizére,

halakat rákászni a felhőkből,

gót dómokat rakni délibábból,

s ha ledőltek, kezdeni elölről?

Ne okoskodj, Jónás, ne kérdezz, eredj!

Megyek, Uram, hogyne, elmegyek, elmegyek!

Simeon akarta így!

Te, ki állítólag nem is létezel,

s ha mégiscsak lennél, nem törődsz velünk,

hogy van, hogy arra is emlékezel,

mit szavainkkal éretlenkedünk?

Évtizedekig forgatod az időt,

s a véres csillagokat addig pörgeted,

hogy mi nagyhangú szólam volt előbb,

abból ülepszik valóvá a tett!

Húsz év előtt volt, ugye jól tudod,

abban a néma remeteségben,

hol nekem még csak pár év jutott,

de tizenöt-húszra állt a többi készen,

– és mennyien: százak és százak! –

ahogy lelkesen ömlött belőlem a rím,

olyan szó hagyta el keményen a számat,

hogy utolsónak várjatok ott kinn!

Magam is csóváltam rajta a fejem:

komolytalanul nagyot mondottál,

aki egykettőre el kell, hogy menjen,

onnan, hol a többi lassan földbe száll,

minek ripacskodik, bár szándéka tiszta –

felharsantak a jerikói kürtök,

s a százakból egy se maradt vissza,

míg Valaki téged újra ide küldött.

Ma már egyedül vagy, s csöndben nevetgélsz:

próféta voltál, vagy ki játszik veled?

Olyan családias, olyan atyai élc:

szaván fogni a szájas gyereket!

Sehol egy régi arc, régi lélek, szó,

a prófécia százszorosan vág:

magam vagyok immár és utolsó,

bocsásd el hát békében szolgád!

Rabbal zsúfoltak a lyuknyi odúk,

a henye őrök lustán szórakoznak,

az undok malmot csapatban tapodjuk

ülepe alatt a ránk ült Gonosznak.

Egyedül vagyok, mint a sivatagban,

a prófécia százsorosan vág,

legutolsónak, látod, itt maradtam:

bocsásd el most már békében szolgád!

(Luk. 2,29)

Várom Elizeust

(1 Kir. 19,19-21)

Szűnj meg már, Atyám, szűnj meg

aggódva, résztvevő szeretettel,

de galaktikányi távolságból,

mozdulatlanul,

kísérni vergődésem szemmel.

Köröttem minden elvadul,

mint kuglibábok dőltek el

kedves, régi fiaim,

kikért ma is frissen hasít a kín.

S még azokból is élnek Egyiptomban,

kiknek szíve az én véremtől dobban.

Hol van az a majd száz fiatal,

kiknek ajkáról a régi ebédlőben

ömlött, patakzott a karácsonyi dal?

S hol az az ebédlő, azok a dalok, s az a karácsony?

Szétesett minden, akár az énekesek,

s maradt a fizetett árulás,

az idegenforgalom,

s a kihaló, avas, múzeumi eset.

Amerre ma árnyékom hullik,

megszólal a Kassandra-kuvik.

Mintha héja csapna a baromfiudvarba,

úgy fut szét mellőlem apraja-nagyja.

Temetőkön bandukolok végig:

a hantok mind-mind frissek,

s csupa jóbarátot rejtenek, csupa régit!

Tudom, hogy közülünk egy se bukik

meg nem érdemelt gödörbe,

dehát a gyökér is kipusztul

örökre?

Örökre?

S megmaradunk páran gyászvitéznek,

kik csonkán, megcsúfoltan

csak mementóul élnek?

S közülünk is hol ez, hol az sikolt fel eszelősen,

hisz ki bírná mindezt végig idegekkel,

én se, te se, ő sem!

Ne ámítsd magadat. Atyám,

nem vagyok különb az enyéimnél!

Csak talán, talán – de miért? –

engem náluk jobban szeretnél?

Nem mondhatod,

hogy Rajtad kívül volt más gondolatom,

de futkosásomnak semmi teteje:

lidércként minek kísértgessek

begyepesedett kurgánokon?

S ha a száraz, kietlen homokba

legalább küldenél egy Elizeust,

ki feláldozná ökreit, szekerét,

és vidám, rámenős lenne még,

ha mondanám neki:

most én erre lopódzom, s te arra fuss!

Ám az éjszakában csak hiéna üvölt,

s még egy Elizeust nem terem a föld!

De én kérlek, kiáltok, rikoltok,

sírok, üvöltök, követelek,

hogy bár a napból, holdból, csillagokból,

de Elizeust nekem teremtsed meg!

Berekedtem, alig suttoghatok:

adod, Atyám, Elizeust, adod?

Szemem a vaksötétbe mered,

a földre lapítom fülemet,

minden érzékem feszülten figyel:

honnan, merről jön Elizeus el?

Csönd.

A föld sustorogva forog,

s én hunyt szemmel, némán, összefont karral

csak Elizeusra gondolok.

És ha Én kérdezek?

Mit sírdogálsz itt versről-versre,

keresztet, Júdást emlegetve,

sajnálva-sajnáltatva magad,

mintha az Ő nyomában ti lennétek

az elsők, kiket piacra dobtak?

Eddig nem láttad, hányan voltak

az elátkozottak, éhenholtak,

kiket bár fanfárral exhumáltak,

most már saját szobruk tövében

még piszkosabbul meggyaláznak?

Hogy hihetted az aljasságról,

hogy nem létezik, csak máskor, máshol,

hogy veled indul az aranykorszak,

mikor testi-lelki mocskok multán

mind kivesznek a nyomorultak?

Csak a borzongást vélted örökölni,

mi inkább nyugtatja, mintsem gyötri

mindazt, ki csak a kiskapuig lát;

s lemosolyogva az elhalt hörgést,

fennen hordja beképzelt orrát?

S most, hogy rádszakadt a történelem,

csak baktatsz a létben, szűk körödben,

mint életunt rab a börtön udvarán,

s ahogy ócska lemezt pörget a játszó,

te verset nyöggetsz vers után?

Hogyan hittél, ha tudat alatt

az összkomfortos földet raktad,

mint luxusyachtot, mégis össze,

és másnak vélnéd a rozzant tutajt,

ha a hullámverés nem jön közbe?

Hát az Egyházad még hajóféle,

de csak hogy bukjék vízbe, szélbe;

s bár elsüllyedni nem fogsz rajta,

de álmodhattad a matrózokról,

hogy csupa szelíd, békés fajta?

Végkép nem ismerted magad,

vagy a többit hitted angyaloknak,

s mert rend volt, amíg fogócskáztál,

azért a bárány vendég lesz már

valami növényevő oroszlánnál?

Mikor éreztek meg már végre

minden szűk cipőt, mintha benne lépne

saját féltett-kényes lábatok;

mikor ugrik majd fel minden ember,

ha az utcán csak egy részeg háborog?

Mikor nem lesz már naiv, aki hű,

s a moccanástok mikor testvérszerű?

Te kérded Tőlem a Miért-et, a Messzét?

Én várhatom, hogy a földiek

a földöntúlit végre fölfedezzék!

Az Ellenlábas

No persze,

Faust óta engem mindig kiebrudalnak,

meghamisítva végét a dalnak!

Mert az Úrfaustban még elvittem őkelmét,

csak az újkori humanista elmék

számára az túl bigott,

hogy a túlvilágon fizessen valaki

azért, amit itt csalt, felélt, megivott!

Magatokat hamar kimentitek,

ha tudnak róla, ha nem az égiek.

Ez a fickó is

mily meghatóan örül Neki,

s mégsem hiszem, hogy a fülét

csak a mennyei Hozsanna bizsergeti.

Lehet, hogy oly süket,

hogy maga sem tud róla,

de így is csak önmaga

álruhás rajongója.

Honnan lenne hozzá, és kitől

szeme, füle, hangja, ínye,

hogy a Fentieket így megálmodja,

s így is higgye?

Nem azokon ámul, önmagát csodálja,

mert ha a Nagy is így belefér,

mily nagy lehet a saját szempárja?

Nekem csak az orrom nem szokott hazudni –

hát most lesbenállok. S ha egyszer az úrfi

a szép maszk mögül csápjait kidugja,

angyalai ellenére megtanítom,

hogy merre visz a Faustok valódi útja!

Ezekieltől Móniig

Nem ma kezdtem lángolni, és élni,

s nem ezek a falak hallottak először;

múltam akár Ezekielt éri,

és soraimban hosszú nemzedékek

ma is élő lépte dörömböl –

– már Péterrel megfeszültem a kereszten,

s Páléval hullott le Rómában a fejem.

Az én térdemet is átvágták Sciliben,

hol lihegve fejtettük az izzó sziklát,

míg kínjainktól megváltott az Isten.

Rajmunddal voltam Afrikában

lelakatolt szájú rabszolga,

és éjszaka jégbefagyottan

a negyven vértanú legutolsója.

Szolgáltam a thébai légiót,

én vettem be egykor Rheimset,

elégethettek Rouen piacán,

itt ma újra megbilincselnek.

Minden láncomban benne zsibbad

minden láncolt testvér keze-lába –

ahogy Katalinnal írtam levelét,

ma ezt a verset is ő diktálja.

Szalézié arcomon a mosoly,

a komolyát Ignác adja,

pedig fejemet a guillotine lecsapta

a kármelita nővérekével együtt,

kik a forradalomkor Compiegne-ben éltek –

és sokan máskor, máshol, egyebütt.

Az udvaron Teréz sétál értem és velem,

Foucauld-t gyötri bennem a nyári hőség,

sapkámmal Kolbe köszönti őrét,

és egyetlen lélegzetvételem

két évezred szentjeit élteti tovább.

Minden katakomba kitelnék belőlem,

minden lágerben ott porladok a földben,

és mégis izzom János tüzével,

s minddel, ki azóta égett, és ég el.

Azt hiszitek, hogy magamról dalolok?

Bennem az Ő egész országa sajog!

Még hangszál sem vagyok, száj, vagy ajak,

egy sejt, min az áramok átrohantak,

és talán kisültek,

de nem enyém a gyász, s nem enyém az ünnep.

Bennem Tamás okos, és Bernát szeret,

József tanít, és Margit vezekel,

s a Te Deum és a De profundis

egymást ölelve énekel.

Lőrinccel osztozom az ő kettős tüzén:

testem a rács-rostélyon forog,

s a lelkem érted, értetek ég ugyanott.

„Kincseit” Erzsébettel ápoltam tovább,

Berlin lápvilágát Sonnenscheinnel jártam,

s Duvallal titeket, párizsi kocsmák.

Európa nekem annyi, mint Benedek,

Ágoston a csillag fölötte,

és Mónika – ó, Móni, szívem szülötte –

– ugye lüktettem benned, bennetek,

mint kezetek ma is görcsösen fogom,

az Egyház egésze kell, hogy égjen bennem,

mert egy egész pokol követ nyomon.

Dehát most én itt bárhogy is intonáljak,

szikrázva viszi a kórustok tovább,

s magam is boldogan fújom, hallgatom,

ezt az Ezekieltől Móniig ívelő

egyetlen hatalmas Alleluját!

Sámuel

(1 Sám. 3.)

Szárazínú kamaszfiú lehetett.

Egy inge volt, s egy pár saruja,

s álmát a templomudvar zugában

néhány báránybőrön aludta.

Körötte tombolt a Héli-cirkusz.

De húsa ettől nem forrósodott át,

csak – ha lett volna, ki tanítsa reá –

hallani vágyta az Úr szavát.

Álmából pattant a vén puhányhoz,

mikor a Hang háromszor is hívta,

mint éjjel is fut-csörög az erdőn

a forrás, mi mint te, oly üde és tiszta.

Te állj most elém, te napégette srác!

Nézd, rajtam nincs több, mint rajtad volt;

a báránybőröm pár deszkadarab,

s a szentélyben ma is Héli parancsol.

Hozzám fuss hát, ha újra hallod Őt!

Mire mi vágyunk, arra Héli sosem!

S bár a Szavát én is alig értem,

elhallgatnók azért, veled kettesben!

Mindenszenteki szózat

Csak nem akarjátok még mindig megülni

minden enyéimnek ünnepét?

Hisz csalók voltak, vagy becsapottak

mind, kikért őrjöngött a nép!

Idegbajosok, vagy tudatlanok,

beteges, koszos, vad figurák,

hallucinálók meg reszketősök,

zavaros szemükben a démoni bujkált!

Csak nem akarjátok még mindig megülni

a gyanús meséket: csodáikat?

Ki tudja belőlük mi hasznot húzott

a sok ravasz, koncleső pap?

Csak nem akarjátok még mindig megülni

az áldozatot, szeretetet, szenvedést,

mit bárgyú ifjak, szenilis vének

arcára egy őrült babona vés?

S ha mások már nem, ti mért ünnepeltek,

ti beijedt templomküszöb-koptatók?

Vagy így vélekednének akkor is ők

ha ti sugároznátok forrón a valót?

Ha, ki Ferenc, assisi-i lenne piciben,

ki Ágnes, bárányszelíd, de hős,

Mária „olyan” gyereket nevelne,

s rólatok lenne minden szent ismerős.

Légy oly kicsi, hogy csak a szomszéd lásson,

a felhőkre majd az Ítélet vetít,

hol hegyóriásként nyúlhat majd magasba,

ki itt nem vitte fel a fehér köpenyig!

De kik most az ünnepen nyüzsögtök,

ha a vetítő csak a szobafalra dob,

már nem lesz más édeskés képetekből,

mint alamuszi Júdás–, meg Shylock profilok.

Szóval elmúlt az idő, hogy ti itt nekem

mindenszenteket gajdoljatok,

ha egy félvárosban nincs annyi szeretet,

mennyi legkisebb szentemről ragyog.

Ha annyi hűségtek, bátorságtok sincs,

mivel a srácok rabló-pandúrt játszanak,

hát emlékeztessen majd az ünnepre,

mit kitépek most: ez a naptárlap!

Simone Weil idézése

Mondd hát, mire jutottál, mire,

te kis tanárnő, te senkise,

ki Londonban sem ettél többet,

mint amennyit tieid elé

akkoriban Auschwitzban löktek.

S elpusztultál, ugye, látod, látod,

mert nem is így váltják meg a világot,

sem a valódi humanisták, mint te,

sem a Krisztus, ki csak naiv volt szinte.

Hanem a dörzsöltek, az oly nagyon okosak,

kik akár ülve nyalhatják a holdat,

a „hivők”, „apostolutódok” és „atyák”,

kik azért nem éppen szószerint vallják

a Hegyi Beszéd bohó csacskaságait.

Persze voltak és vannak alibik,

hogy így mentjük meg ezt meg azt,

vagy „helyreállt már a hierarchia”,

mi jelent egy pár himbáló Mercedest,

mi körül se lélek, se hűség, se ima.

Dehát ugye te nem vitatkoztál

sem az eladókkal, sem a vevővel,

a döntő bizonyság úgyis a halál,

a nagy dumákkal semmi sem dől el.

S a halál arca számtalan:

a kalodás lét minden faja is az!

S ha kimenőben majd fitymál a sok pimasz,

hogy te kis hülye, már rég nyugalom van,

mit csináltál a börtönben egyedül?

Táncoljatok, intek, a borjaitok körül,

s lassú halálomban szótlanul megyek,

miként ez legutóbb Londonban esett.

Így törnek fel bennem –

Izaiás könyvét olvastátok már?

Ahogy zúg, árad, jajgat, kiabál,

ráriad egy makrancos népre,

hogy egyenesen és az úton lépne,

és valójában mégis semmi más,

mint versek, himnusz, sírás, vallomás,

dallam, ritmus, égre, földre dobbanó,

hogy amit dumáltok, álnok és nem való,

amit gondoltok, agyatok szégyene,

és magatok is megrokkantok bele,

ha a Létbe ültetitek át!

Így hajtom én is ezt a kintornát,

a rímeimben az zuhog. dörög,

mi nem pillanat, de örökkön örök,

és azért lázad, sikoltozik, fáj,

mert emberek helyett csak embernyáj

topog körötte koncra lesve,

és fájdalmából lesz a verse.

Ma így írna tán Izaiás is,

s nem Jeruzsálem, de Moszkva, Párizs

néznének rá gyanakvó szemmel;

s ha én lehettem volna egyszer

a Lélektől ihletett látnok,

tán úgy írtam volna, mint nála olvassátok.

S úgy fogok most is tollat, íróvesszőt,

úgy állnak össze állítmányok, jelzők,

hogy ha külön a Lélek nem is ihlette,

de bizton tudom: nincs is ellene,

ha Éjjel az őr ébren van és kiált!

(Iz. 21, 11)

Így törnek fel bennem jajok és imák,

ha a Sürgető szól: láss, és riassz!

S én kiáltok, hogy az álnok, a pimasz

ott surranik a házatok felé,

s nem nézem: hangomra ébredtek-é?

De ha nem szól a Hang, magam vagyok a csönd.

Mert tán már meg is unták odafönt

a fülükön alvó süketek népét,

s akkor én is elnémulok végkép,

a sötétet némán virrasztva tovább!

Izaiás – ma is!

(Iz. 28,7-13)

Csak tántorognak borgőzösen,

vagy pálinka viszi árokba őket,

papok és próféták tántorognak,

kik fölött bolond szeszek győztek.

Vad borok buta bukottjai,

kiket falnak vittek mérges italok,

látomás közben is botladoznak,

s a tanításuk sántít és dadog.

Minden asztaluk hányadékkal tele,

nincs ott egyetlen tiszta foltnak helye.

S még ők kérdik, hogy kiknek prédikálok,

a verseimet kiknek mondom el?

Még el sem választott csecsemőknek,

vagy kiknek az emlő már éppen nem kell?

Hogy amit mondok, barbár, érthetetlen,

vagy gyogyós gyerekek dadogó szava:

hogy nem kell a kocsijuk, a pénzük, a rangjuk –

micsoda sötét abrakadabra!

De hogy buktok majd arcra meg hanyatt;

lebunkózva mind egy szálig,

mikor majd az Úr kérdi fel tőletek

az Írások abrakadabráit!

Jeremiás siralmai

(Siral. 1, 1-8; 2, 9-15)

Aleph

Az elveszett város hogy megtelik néppel,

eszébe se vág, hogy özvegységre jutott,

s kövei úgy hevernek szerte-széjjel.

Beth

Bár megsiratnád önmagad, te szajha,

atyádfiai gúnyolnak úgyis,

hogy eladtad magad jobbra-balra.

Ghimel

Gebbesztő fallal vettek köröskörül,

azon belül csak a bilincs csörög,

s túlnanra a sóhajod se röpül.

Daleth

Dicstelen benned ezentúl az ünnep:

meggyalázott oltár, hitetlen hivők,

áruló papság, hervadó szüzek.

He

Harsogó urakká lettek gyűlölőid,

rabszíjra fűzik még a kiskamaszt is,

s kincseidet szemétdombra öntik.

Vau

Vagyon és méltóság hogy lemállott rólad:

vélt nagyjaid árva kecskebakok,

kik ködös jövőd elől bujdokolnak.

Zain

Zendüljön fel már bús panaszdalod,

ha pribékjeid ki is röhögnek

minden tüzes és fájó szabbatot.

Heth

Hamis és tétova élettel vétkeztél,

te élveteg stréber, megalkuvó céda,

s most is csak elbújni, s nyögni szeretnél.

Teth

Törvényen kívül, meztelenül állasz,

múltad, reményed egykép összetörve,

s Hallgató Uradtól nem jő semmi válasz.

Iod

Istened házát hódítók tapossák,

s hiába hintem hamuval fejemet,

darócban is hűen Hozzá, s tehozzád.

Caph

Két szemem kiszáradt, bensőm kesereg,

a népemért vad szorongás öldös,

hisz alig látok már játszó gyereket!

Lamed

Lányok és fiúk anyjuktól kérdezik:

ez hát az élet búzája, bora?

S eldobják, miből éltek szüleik!

Mem

Magasából elgáncsolt az Úr,

elpuhult testtel hanyatt vágódtál,

s a régi gyalázat mind nyakadba zúdul.

Nun

Nemde légvárakat láttak a látóid,

kik, bajaidról hallgatva, lengették

remélt diadalok korai zászlóit.

Samech

Szomszédaid meg kacagnak most rajtad:

hol az a híres ezeréves ország,

mi szemébe nézett annyi sok viharnak?

Jeremiás imája

(Siral. 5.)

Mikor jutunk már, Uram, eszedbe,

s mikor gondolsz a velünk történtekre?

Minden örökségünk idegenre szállott,

házunkba fészkeltek hangos barbárok.

Apa nélkül való sihederek lettünk,

özvegy anyánk csak a síró keserven csüng.

Arannyal fizetjük vizünket és fánkat,

míg a kincseinkért piculát se szánnak.

Mint a barmoké, nyakunk a járomban,

és szabadulnunk nem lehet, csak holtan.

Tegnap Egyiptomnak nyújtottuk kezünk,

ma kenyeret az asszíroktól esdünk.

Vétkes apáink nincsenek már itt,

és rajtunk tornyosodnak kövült bűneik.

Kényurainkat lakájokból szedték,

s nincs mód, hogy tőlük megmenekedhetnénk.

Mint a kiégett kemence szétreped,

úgy esnek szét bennünk mindenek.

Meggyalázott mind az asszony és leány,

s nem marad meg férfi, csak aki patkány.

Ki fiú: kiirtják anyja méhében,

s a leány élete: szégyentelen szégyen!

Mocsokba húzkodják tizedik ősanyánk,

azt is kiherélik, amit csak álmodnánk.

Jussunk hát már egyszer, Uram, az eszedbe,

s Te is gondolj, Te is, a velünk történtekre!

Sömaj Izrael (II)

Hagyd!

Nem bűnöd, nem dolgod, téged nem küldtelek,

egemig lángoljanak bár a bűnjelek,

te akkor is hidegen, nyugodtan hagyd

– a halottaknak,

kikről már lerohadt nemcsak a hús, a szív, a lélek,

de ősök, gyerekek, feleség, testvérek,

a bomló-oszló halottaknak,

– hogy eltemessék,

rejtegetve ember, Isten, ördög előtt

azt a förtelmes dögtemetőt,

mi azért van csak, hogy oda temessék

– a halottaikat:

a mocskot, a rontást, a tébolyt, a, terrort,

a csalást, a gyilkot, árulást, szolgasort,

pokol-alatti halottaikat.

Te pedig

ki minden porcikád lemostad,

ha csak rád is néztek az eleven-holtak,

te, te, te, te,

jöjj,

ne félj, ne menekülj, mint fénytől a holtak,

ne lihegj, ne nyüzsögj, mint ki belül már rohadt,

mint Atyjához a gyermek: jöjj,

és kövess,

ne tanácsolj, ne sürgess, ne parancsolj, ne vezess,

ne bókolj, ne görnyedj, hasra se ess,

készséggel figyelve, pontosan kövess

Engem,

se pénzt, se rangot, se ösztönt, se kardot,

se kápót, se zsenit, se cimborát – senkit,

csak Engem,

csak Engem,

csak Engem!

Jákobként birkózva. 1972–1977

Igen és Nem

Neked él, ki idefenn lélegzik,

s a földbetérő Tenyeredbe fekszik,

fejét a fáradt az Öledbe hajtja,

s ugyanoda szédül a részeg, a szajha,

a gyereklabda Jobbodból Balodba száll,

akárcsak a hosszútávú gépmadár,

mert Neked él, aki nappal játszik,

míg el nem ér a Hosszú Éjszakáig.

Játsszék királyt, vezért, vagy parasztot,

Te adod be mindüknek a mattot,

Tiéd a hívő, s az istentelen:

szemközt ülnek a két térdeden.

Mert Rólad szól, ki állít, ki tagad,

a szó mind csak függöny, egyedül Te vagy!

Mind Belőled veszi lélegzetét,

a szent éppúgy, mint a kocsmatöltelék,

mocskos galerik, vagy conquistadorok,

búcsús nénikék, ki nevet, ki zokog.

Neked élek én is: hol hűségesen,

hol meg acsarogva Néked vétkezem.

Mert egyikünk sem élhet önmagának,

sem annak, hogy szeret, gyűlöl, vagy lázad,

eszméinek, vagy hogy barkácsol untig,

könyököl, nyüzsög, tapos, vagy csúszik,

mert vagy gyerekedként simul Tehozzád,

vagy mint korcs kuvasz ugrál és csahol Rád,

de mint egy létező sincs a Léten kívül:

Igen és Nem egyként vall az Istenéül!

Minden versem –

Minden versben valahogy

összefoglalom magam;

évek gyűltek fel bennük:

nem is kevés, vagy hatvan.

Minden versem valahogy

befejezett egész kör:

bármit kérdez, bármit mond

csak magamat mondja föl.

Minden versem valahogy

Kapuidon kopogtat;

megmutatja: ki vagyok,

s kérdezgeti: Te ki vagy?

Nem értelek

Nem értelek,

hogy mire kellene bármelyikünk,

vagy mire kellek én Neked?

Magamról tudom,

hogy milyen senki-semmi vagyok,

s a többiektől még így is ódzkodom.

Olyan mélyen

alattam van az egész napvilág,

s közelebb Hozzád nem jutok mégsem.

Nem lehetek több,

mint bárki halandó Előtted,

ki a földön élt, izzadt és nyögött.

Mindezt mért csinálod?

Nem tudom, csak Rád bízom magam,

s ezt a Te egész, képtelen világod.

Ha szól hozzám –

Nehogy azt higgyétek: ha szól hozzám,

ez úgy történik, mint János Patmoszán,

vagy mint Pállal Damaszkusz előtt,

s kik utánuk látták az Eljövendőt,

viharban, fényben, fuvallatban,

mennydörögve, vagy mosolyos halkan,

híva, szidva, biztatva, küldve,

kinek milyen volt erénye, bűne,

biztos, nyugodt öntudatra gyújtva,

hogy ez az Út a Minden Utak Útja,

min őket fáklyaként Keze viszi végig,

s árokba jutnak, kik azt lebecsmérlik.

Velem nem esnek ilyesmik, mint velük,

mégis szól hozzám mindig, s mindenütt.

A legegyszerűbben van ott a legjobban:

az egyszeregyben is Ő maga dobban.

Friss mosolyomból Ő mosolyog,

feddőn is Ő néz, mikor pirulok.

A szemetekből tréfásan integet:

találkoztunk hát, pedig nem is hitted!

Ő hallgat bennem, mikor süket vagyok,

s füttyös kedvemben Övéi a dalok!

Ő indul először, bárhová megyek,

én csak csimpaszkodom, mint apján a gyerek.

Mi bennem ég, nem fároszok lángja,

Tőle kaptam, de csak biciklilámpa.

Csillagai fenn jelzik északot,

de az útból csak pár métert láthatok.

A tócsákat elkerülni: ehhez elég,

s a betonról le sem tévedhetnék,

hacsak olyan vén bolond nem leszek,

hogy magam oltsam ki a fényemet,

mert ilyen is van, ugyancsak bőven,

roncsuk felvillan jobbra-balra tőlem,

mint a Kresz-táblák: légy csak óvatos,

az öntudat pedálján a Sátán tapos!

Az éjszakában így megyek tovább,

s ha itt-ott egy madár álmában kiált,

tudom, hogy Ő szól bennük utánam:

fúj a hajnali szél, kössem meg a sálam!

Mért hallgatok Rólad?

Péter is így mondta a könnyein át,

tudva is, meg látva annyi botlását,

hogy legyenek bármily igazak ezek,

épp oly igaz az is, hogy mégis szeretlek!

Így faggatlak én is, türelmetlenül:

Kenyered naponta a számba kerül,

s az éveket együtt morzsolja velem,

nyomott köznapon, aranyló ünnepen.

S mikor annyit írtam itt már magamról,

hűvös jelenléted mért nem zakatol

dörgő robajjal a rímek sínein,

mint vad haragom, kis örömeim? –

– Mert a vér eredben dalolva szalad,

attól részegülten, ami önmagad.

Aki száll, mint szellő a felhők felett,

tengerek küldték és felfogják hegyek,

illatot, magot hord, s maga nincs sehol,

mégis hallik, amint fütyöl és dúdol;

ő se tudja már, hogy hallgat vagy beszél,

de illatáról érzik rajta a Kenyér!

Jelenléted

Fejem fölött a kis szekrényben

vigyázol rám ostyás-fehéren,

némán, s nyűtt rongyokon.

A reggel csöndre hiába vágyik,

hát emberséged lágy morzsáit

csak úgy bekapkodom.

Munkám zörög majd zűrzavarban,

unalmam csusszan zsibbadt-lassan,

és lopva fáj egy rím,

míg délután az átokláda

erőszakos, szennyes zajába

fúl béke, vágy és kín.

Valóban tudnám: szekrénykémben,

míg kushadunk mi, ki van ébren?

Elnyúlok este újra.

Te láncon élsz itt, épp úgy, mint mi,

csak Néked fájóbb bennem bízni,

mint nékem Abban, Kit így őrzök

erőtlenül, s megbújva.

Van, hogy –

Van, hogy egy év múlik el,

van, hogy egy fél,

jöhetsz Péterrel nyáron,

s hoz a betlehemi éjfél.

Már egy hónappal előbb

gondolok arra:

száz szemed legyen, hogy most

el ne kapjon egy csapda.

De két hét múlva, mikor

a papír már kiment ,

zöld váltók villogják

a szabadot, az igent.

S míg a süteményem között

a smasszer unottan matat,

nem is sejti, hogy az a csillogás

a Te glóriás hajad!

Úrnapon

Tudod, könnyen vetek lángot,

s úgy hallom minden kiáltásod,

mint egyenesen hozzám szólót,

minek visszhangját is várod.

S én meg is adom halkan, zúgva,

mint Tihanynál a hegy is fújja,

s Rád ismer benne, ki már hallott,

bár enyém is az, mindig, újra.

De hangom, jaj, mért nem oly tiszta,

mint Téged rejt a Fehér Ostya,

hogy önmagamból ne szennyezne

se egy színfolt, se egy morzsa?

Mindennapi kenyerem

Hol késnek most dörgő villámaid,

csengő harangjátékod hol marad,

mért szürke, csöndes itt, mi máshol elvakít?

Az arcod Tőle míg ki nem pirul,

szokáspenész borít, nem élő bőr,

ki lélek, Pünkösdjétől meg is ittasul! –

– És mégis, hidd el, oly meleg nekem,

akár a péknél frissen sült kenyér,

csak azt habzsolva, Ezt lélekkel eszem

S el is bambulva, mint egy kis kölyök,

ki reggel mindenfélét játszik már,

de közben mégis abból, s Ebből is török.

S ha elvennétek tőlem egy napon,

ingerkedve azt, és Ezt gonoszságból,

gyerekként elsírnám magam nagyon-nagyon.

Aligha –

Aligha él oly bennszülött törzs még,

kiknél a Házad ily furcsa lenne:

egy ócska szekrény sarka a Tiéd,

s ott is csak úgy vagy: nylonba rejtve.

Tömjéned: olaj-, zsír- és hagymaszag,

zengzetes káromlások a liturgiád,

a nap felében egymagadra vagy,

bár ezek itt az ünnepi órák!

Észrevétlen hatsz, mint a levegő,

miben lélegzem, mozgok és vagyok,

mi szintén csak akkor érezhető,

ha a tüdő és szív már kihagyott.

Ilyenkor szívom tele magamat,

Rád gondolva érzem ózonod,

hogy velem maradtál, s el nem hagytalak,

bakancsommal melletted kopogok.

Hegycsúcsra értünk. Béke, csend, tisztaság,

az egész lágerben csak Hozzád van közöm.

Lábunk alatt a messzi nagyvilág,

s nyugodtan lélegzik bennem az öröm.

Mint rab –

Mint rab a hozzáláncolt társát,

úgy hurcollak magammal én,

ezernyi szennyes emberroncs közé,

és börtönök mocskos fenekén.

Lakatlak egy áttetsző tasakban,

nem a selyem födöz, csak vakságuk,

körülvesz testünk minden gyöngesége,

s kicsinyes emberi kátyúk.

Félnapokra is Magadra maradsz,

mint egy bábu, mit a gyerek elhajított;

távolról ha gondolok reád,

ahogy az erőmből futja itt-ott.

És ha éppen Melletted is ülök,

fáradt vagyok, keserű, vagy szétszórt:

oly ritkán, és alig-alig hallom

a Te igazi, a Te erős, szép Szód.

De ha beállítasz karácsonyra, frissen,

s én fel a lépcsőn karomon hordozlak:

nincs ily meleg, tüzes-könnyes röpte

a Tejutadon szálló angyaloknak!

Szodoma

Ahogy a föld lassan süllyedt alattunk,

megkérdeztem Tőle én is egyszer:

megállítod kősziklán a talpunk,

ha akad köztünk hűséges – ezer?

S Ő csöndesen mutatott erdőkre, hegyekre,

hol százezrek vonultak, futottak egyre,

lihegve, fújva: Csokiország iránt,

mi nekik „otthon”: vágyott és kívánt!

S ahogy a föld tovább süllyedt lefelé

megkérdeztem Tőle újonnan:

Igazságod ezt akkor is engedné,

ha köztünk, mondjuk, száz hű fiad van?

S Ő csöndesen mutatott városra, falura,

hol milliók zsongtak, kézcsókra járulva,

egymást eladva, egymást átejtve,

hogy nekik jusson rongyokból a szebbje!

Rendületlen süllyedt a föld tovább,

s én félve-izgulva, de erősködtem:

a pokol akkor mégiscsak kiokád,

ha lesznek a hűek – legalább tizen!

S Ő templomokra mutatott szó nélkül,

kívül glancoltak, s üresek bévül,

mert ha a pásztor is bohócnak áll,

az igazi cirkuszért rajong majd a nyáj!

Én elnémultam, s a föld egyre süllyedt.

Mi egyebet kínálhatnék Neki?

Nem hiszem, hogy mindezt tovább tűrjed,

ha csak egy is akad, ki a dolgát teszi!

S erre felnevettem: lám, most megfogtalak!

Mert hiszen ez már csakis tőlem függ,

hogy meglegyen az az egy hűséges fiad,

s akkor, ugye, le is zárt az ügy!

Erre nem jött Válasz. De a világ még áll,

s úgy látszik Valaki, valahol,

valamire vár.

Tóbiás éneke rabsága földjén

(Tób.13,1-7)

Halálomig áldani foglak

gyöngysorán át az évszakoknak.

Mert ha sújtottál, adsz kegyelmet,

s hogy kivételezz, nincs kedvenced.

Hogy a pogányok közt is Rád figyeljünk,

ezért hagytál a kezükbe esnünk.

Itt hirdessük az Igazságát!

Most derül ki: Őt kik vállalják?

Kik Uruknak, kik Istenüknek,

Atyjuknak, ki simít, büntet!

Csúfságainkért közéjük szórt.

S mi vitassuk, hogy folt-e a folt?

Tükrözze Őt a hétköznapunk,

s a mosolya már táncol rajtunk.

Ha szemünk az Időtlenre tapad,

a perc nem őrli fel nyugalmunkat.

Jussak börtönbe, ádáz fogságba,

áldom őreim füle hallatára.

S hívlak, ti szegény botladozók,

hisz nektek is csak Ő akar jót.

Így ünneplem a Mindenség Urát,

kinek gyereke rab és porkoláb.

Reggeli látogatás

A nap kibukik a sivatag fölé,

s Én elsőnek látogatlak meg,

hiszen nyúlósan árva napjaid

ettől lesznek színes ünnepek.

Azt is látom: titokban mindig vársz

valami kis aprócska csodára,

s közben mind a ketten tudjuk:

ami tegnap volt, az lesz újra máma.

Mert mi dolgod akad? Üresen silbakolsz,

mint olyan nagyon régen már,

a nap, ahogy kelt, majd lenyugszik,

s nem történik semmi, halott a táj.

Nem is lenne szükségem itt rád!

Őrizni ezt a megdermedt lávát?

Vagy alatta a halott várost,

mi már a délibábból is kiveszett,

ezért nem kéne itt lenned!

De megegyeztünk, hogy itt maradsz,

s egyszer majd úgy találhatnak meg,

mint embernyi lyukat a hamu alatt,

hogy ük-ükunokáid is megtanulják rólad,

mit az apáid fürgén elfeledtek –

s vihar se lesz, csak egyhangú, unalmas meleg.

Hogy az a pajkos angyalom,

amelyik gondjaiba vett,

sugdos-e majd ma is

csacsi verseket, –

bizony nem tudom,

lehet hogy éppen más felé játszik,

s bár időd erre bőven van,

ne felejtsd: nálatok nem a rím,

de a hűség a legnagyobb hiánycikk!

Azt is megértem, hogy így egyedül

magadnak dúdolsz önkéntelenül,

és magadról ebben a sivatagban.

De nemcsak szád, füled is van!

Hamarébb a nyelved sem sorvad el,

mint a dobhártyád:

a magadé mellett az Én Szavamat is

többször hallgathatnád!

Nemcsak helytállás a feladatod!

Ebből a lávalyukból nem egy halott

kell, hogy majd egyszer napvilágra jöjjön:

betemetett ember számtalan akad,

de te ott bimbót hozz, és virágokat,

mert hulla ki-ki mindenütt lehet,

de hely nincsen halott a földön.

S most magadra hagylak,

mert egymagadban kell helyt is állnod,

csak a szemem marad itt rajtad!

Holnap újra megnézlek.

Ne törd sokat a fejed, hogy a világ miként forog:

sok hűhóval kevesebb homok

az eredmény, mint amennyi itt,

a talpad alatt magától csikorog.

Látom, jegyezted szavaim.

Most nézd át mindent, és vedd észre,

hogy Annak ez csak töredéke,

s alig hasonlít Rám a rím!

Mennyire ragacsos emberi,

rajta minden tintás ujjad nyoma,

míg Én, mint vízjel a papíron,

épp csak hogy átderengek rajta.

Hogy egyszer már túlnőjj magadon,

az Adoro-t most mondd még csöndben el,

s aztán itt van a nap, megjött a reggel!

A kútban

Dánielt benne oroszlánok várták,

három ifjú társát meg a tűz,

téged a hangtalan Semmi,

s az időtlen Űr.

Egy zavarosszemű őrült

a sarokban azért ott kuporog,

s szemben egy elaljasult vén:

kívül-belül csupa mocsok.

S messziről hangok szűrődnek:

az élő Isten szolgája, te,

hogy téged is kivisz a kútból,

hiszed-e még, mondd, hiszed-e…?

Mért érezlek olyan messze –

Mért érezlek oly messze-messze?

Hogyan törhetnék a közeledbe?

Mért nem hordlak kitéphetetlenül,

ahogy bennem az útszéli gyom zsendül?

A Képed mért rajzolja parancs és érv,

mikor emberek arca árnyékként kísér?

Miért tapintom mindenütt magamat,

hisz ujjaim csak utánad kutatnak?

Mért nem harsonázol agyamban, szívemben,

hogy hangommal egyszerre szólnánk mindketten?

Mért nyomorgunk így a paradicsom óta,

mintha minden erő nem a Tiéd volna?

S miért sorjázzam a durcás miért-eket?

Biztos, hogy Benned kész minden felelet!

Lennél csak, mint az angyal Jákob mellett,

éreznéd, hogy többé el nem engedlek!

Vagy tán a miértek sok hálószeme

olyan varsa, hogy megakadsz benne?

S míg ezek csomóit markolászom,

vakon tapogatok a Te ruhádon?

De hisz akkor minden Miért, Van és Lehet

félremosolyogva Téged rejteget!

S bárhova nyúlok, megragadhatlak,

nem egy angyal van itt, egész angyali hadak!

Akkor mégsem vagy oly messze-messze,

s tán én sem ülök itt elfelejtve!

A kezem sem kell Utánad nyújtanom,

s azért nem leltelek hosszú utakon,

mert bennem ültél csendben, szelíden,

s én csak futottam, rohantam pilledten.

Pedig, ha befelé fordulok,

kitépve a sok giz-gazt, gyomot,

mik elrejtették az Arcod előlem,

Rád találhattam volna könnyen.

Dehogy éreznélek messze-messze,

ott lennék, s nem törnék a Közeledbe!

Éreznéd, hogy többé el sem engedlek –

lennék csak Jákob, az angyala mellett!

Csendet teremtek benned!

Csendet teremtek körötted:

a nubiai puszták csendjét,

ezt mind-mind te örökölted.

Rázd ki a zsongást a füledből,

semmi dolgod vele többé:

nem válsz már meg a kövektől.

Léptedre sakál sunyit majd odább,

megszállott is lesz, több, mint elég,

s a buckák eltévedtek csontjait hordják.

A testvéri kórus visszhangja elül,

bal talpad neszére csak a jobb felel,

kívül magadra maradsz, s Rám belül.

Antal durva pálmalevél köpönye

lesz csupán bőröd és az ég között

az évezredek és múltad minden öröke.

De Én a tenyerem boltozom föléd,

s a sivatag négy széle felől

ujjongva köszönt a dalos öröklét.

Csendet teremtek hát benned:

a bezárt templomok csendjét,

mik valóban már csak Engem ünnepelnek.

Maradj nyugodtan! Várj! Mosolyogj!

Csended, s a sivatag megsúgják,

hogy mikor hajtsd le redőtlen homlokod.

– ilyen üres –

Hát nem hiszitek,

hogy ilyen üres lehetek?

Néma őreim: az ész, a hit és hűség,

míg mások oltárán eleven tűz ég,

vacognak a dermesztő éjben.

Hat viharos évtized alatt,

mikor annyi acél, s beton meghasadt,

a forró magmát a mesemélyben

beszorítva fogta keményen

valami döbbentő erejű gránit.

Nem Véle perlekedem,

bár Feléje tátogok éhesen,

a fény is derengve tör át a hályogon,

s ha zenéről ma is csak álmodom,

a vesztes is, bűnös is én vagyok egyedül.

Színtől, fénytől bódultak más szemek,

más dobhártyákon millió hang rezeg,

s habzik-tajtékzik bennük az élmény,

csak bennem a tompa, ködös-szürkés fény,

csak bennem lesz élmény az élménytelenség.

De ha tudnám, hogy ezt szántad nekem,

eldideregnék vaksi-lelkesen,

ha nem rágna a gyanú újra, meg újra,

hogy köröttem minden bíborba borulna,

ha Rá figyelnék velőm velejével.

Pedig porcikám mind Feléje áhít,

markolnék Belőle hegyet, vagy morzsányit,

s milyen ritkán, halkan, messzi-mélyen

a szívnek titkos rejtekében

sejlik fel bársonyos Hangja.

Ne új sugarakat lövellj feleletül,

a rozsdát mard le,

mi rám települ!

Kérek, vitázok, lázadok, ha kell,

hogy minden idegcsúcsom meztelen lüktessen,

hogy lássak, daloljak, táncoljak tüzesen,

s így lobbanjak el!

Magunk leszünk

Falai betonból, s gonoszságból állnak,

homlokok, szívek döngetik bentről,

s lassuló ütemben holtraválnak.

Lázadva kezdi, ki eltompul végül,

meghibban, s aljas ronccsá hullik szét,

s mire kilép innen: gazzá sötétült.

Száll a láp felett, és mézet gyűjt a méh,

így járok körben öt érzékkel itt,

mint ki jelen van, s mégsem benne él!

Ahogy a kígyó farkába harap,

úgy önmagamba visszafordulok,

s magam tartom börtönben magamat.

Fölöttem szféra szférába simul

összecsukódó esti szirmokként,

s én belül csírázom, hangtalanul.

Vastag rétegben ülepszik rám a Csend.

Sorra kialszik minden fény és hang.

Magunk leszünk: én itt, – s Te odafent.

Nem egyszerű!

Nem egyszerű,

mikor az eszed nyílik,

foggal körömmel a hitet megragadni,

hogy eltartson a sírig!

Nem egyszerű,

hogy férfiököl, s -könyök

szeretettel csak egyet megsimítson,

míg durván fellök ötöt.

De ahhoz képest

mindez gyerekjáték,

ha utad végén rongyos-porosan

csak reméled, hogy Valaki vár még!

Remény

Hinni:

a felkelő napot látni reggel.

Szeretni:

eljátszani egy beteg gyerekkel.

De remélni:

várni, hogy a kétszer kettő

holnapra tán ötre megnő!

Mit tennél?

Milyen lettél volna,

ha megöregszel köztünk,

s kik ifjan Rád hallgattunk,

vénségünkben gúnyosan köszöntünk?

S ahhoz mit szóltál volna,

ha ősz Fejeddel még megéred,

hogy ugratásodra használjuk

a régi Hegyi Beszédet?

Azt hogyan fogadtad volna,

ha a tanítványaid

a Mammon minden fifikájában

lebírják a Mammon fiait?

Vagy mit csináltál volna,

ha a Te jeleddel és a Te nevedben

mi valami zugkocsmát nyitunk

ott a Vacsora-teremben?

S bár Pilátus minket kinevetett,

de mert Te furcsán beszélsz, meg sokat,

ha majd hidegen közönyös ápolók

mint szenilist, megsokkolnak?

Ha látnád, hogy a Föld egyre bűnösebb,

egyre esztelenebb lesz miattad:

korábban csak gyerek volt, ostoba,

ma züllötten kerüli, mire tanítottad?

S Te minderre semmit sem felelsz,

itt hagytál minket fiatalon,

s én ősz hajammal tehetetlen állok

világrésznyi piacokon.

Ne dobj el!

Mint gyerek, ki sírva fut az utcáról haza,

Hozzád bújnék minden nap, és minden éjszaka:

ne szidj, ne bánts, ha haszontalan voltam is,

csak el ne dobj, Házadból ki ne taszíts!

Vásott kölykök megkínoztak, s gyötörtek ott kinn,

hajam húzták, megvertek, és tépték füleim,

de Te ne bánts, ha vásott voltam magam is,

jaj, el ne dobj, Házadból ki ne taszíts!

Megcsúfoltak, belém rúgtak, s mondták röhögve:

gerinced ép, veséd megvan, s orrod se tört be!

De Te ölelj, ha voltam olykor durva is,

ó, el ne dobj, Magadtól el ne taszíts!

Besározva gyalázták mi legdrágább nekem,

s tapostak a földön fekvő, ájult emberen!

Te csak ölelj, s ne lásd mi bennem rút, hamis,

jaj, el ne dobj, Magadtól el ne taszíts!

Amit láttam, mit átéltem, oly iszonyatos:

szemlehunyva bújnék Hozzád, vonj hát Magadhoz!

Ölelj, ölelj, megfizettem tallért, garast is,

ne dobj el Magadtól, jaj Házadból ki ne taszíts!

Nem lehetne?

Szállnak az éj lila angyalai,

futnak a nappal bíbora elől,

s ahogy nyílik a börtönöm ajtaja ki,

mély sóhaj kél fel a szívemből.

Olyan pokoli, szörnyű, iszonyú

a rothadó kárhozat odabenn,

s mégis, mint kire búra borul,

békén ülök ott benn az Öledben.

Ha viszont kint majd újra kimosom,

hangját a fülemből, orromból szagát,

Kezed nem érzem többé húsomon,

s csak felhőkön üt át a glóriád.

Ha csak messziről prüszköl a pokol,

messziről kacag az ég is,

hogy az elmaradjon, míg ez bennem honol,

nem lehetne valahogy, valahogy mégis?

Szomorú boldogság

(Boldogok a szomorúak: Mt. 5, 4)

Bár ostobának nem lehet mondani,

nem ragad rá csak a hülyeség,

már huszonéves a papíroson,

de a koponyája tizen- sincs még.

Rum, csaj meg dohány, kajak és linkség:

a szemhatára eddig ér csupán –

az ilyennel mit kezdesz a földön,

s mit vársz tőle az Ítélet során?

Én mosolygok is rá, törődnék is vele,

de csak szomorúság a dolog veleje.

Apját, anyját ugyancsak ismerem:

tegnap azok voltak, aki ma a fiúk;

ő holnapra lesz a szülei mása,

majd unokák jönnek, s nem látszik a kiút.

Az ürgelyukat maggal bélelik,

gürcölnek a kölyök újabb linkségére –

mit akarsz még tőlük itt a földön:

csak ha vihar van, pislognak az égre!

Régen, ugye, mennyit futottam utánuk,

ma csak nyomorúság emlékezni rájuk!

S mennyi van belőlük! Nézd hegyről a várost,

atlaszból a földet, naptárból az időt,

nézd a keresztényt Krisztusa után,

s a választottakat Messiásuk előtt.

Mária népe, meg katolikus király,

itt a Szentföld, ott új csodák nyoma,

s csupa Júdás, Káin, Ézsau, Jezabel –

kit állítasz hát majd a Jobbodra?

Ahogy így olvasom a históriákat,

a keserű seprő az ajkamig árad!

Igen, láttam a hegyormokat is,

ragyogott rajtuk a hószín és a bíbor.

De mennyi volt belőlük, no mennyi?

Az óceánhoz – egy kehelynyi színbor!

A mágnes is csak a vasat húzza,

s a földek csupa kátyú és latyak,

várhatod-e a porból lettektől,

hogy fel, az egedig szárnyaljanak?

Látod, szomorú már elég bőven vagyok,

mikor küldöd ígért, boldog-szép vigaszod?

Van, kinek –

Van, kinek ragyogóan kinyílik az ég,

ha csöndben suttogja a rózsafüzért,

s felfigyel arra, mire sose gondolt.

Nekem ilyenkor nem jut eszembe semmi,

csak hogy kikért, mikért kéne esdekelni,

ha imám láng lenne, s nem hamvába holt.

Ki felgyújtod a gondolatot másnál,

kéretlen kérésre miért ne hallgatnál?

Szegény és szürke vagyok

Milyen forró vers – mondod –,

de jó lehet neki,

talán nincs is hétköznapja,

mert, mint egy oltári füstölő,

csak izzó parázzsal van teli.

Ne hidd! A vers Hóreb hegye,

s a szürke órák a sivatag,

pusztán át tartok feléje,

pusztából nézek vissza rá,

s közben a Hegy – egy pillanat!

Sirat-e valaki?

Ezek a falak, ez a rácsosztotta ég

már húsz év előtt hallották verseid,

és itt mosolyogtak feletted, itt.

Hisz oly lelkes voltál, oly hősies:

minden bokorban testvéreid ültek,

s a csillagokon rólatok szólt az ünnep.

Szinte láttad a hitvallók sorát,

amint a megdőlt oszlopoknak

támasztó vállal nekihuzakodnak.

Aztán mégis, ahogy ősszel a fákról

a rozsdás lomb lassacskán lesárgul:

ki meghalt, ki elfáradt, ki elárult.

S most már a láthatár ködös széléig

visszhangtalan szállhat a szavad,

csak itt-ott imbolyog egy árnyalak.

Észveszejtő éjeken még mintha hallanád,

hogy új ifjak dalolnak egy távoli seregben,

vagy füled, agyad, lelked hagy csak lassan cserben?

Már csak a panaszod ríkatod árván:

nehogy minket hiába sirasson

áldott Boldogasszony!

És ha már késő? Ha elvégeztetett?

Jaj, csak azt még meg tudnád hallani:

Fent a csillagokon sír-e még Valaki?

Bennünket odafenn sirat-e Valaki?

Keserű

A vers tükrében lelkemet keresve,

hogy ily kesernyés, tán meg is sajnálsz?

De annyi baj gáncsolt el arra, erre:

a Gyűjtő, Nosztra, Újhely, no meg Vác.

Addig csalódtam kint, s bévül a rácson –

embernek hinni? többé nem próbálom!

(Ez így van, testvér, nem hazudom, mégis

a szívem adom ma is mindért én is!)

És látnád csak, mint én nézem, a tükröt,

s benn gomolygó, ködlő magamat:

mi átkozott egy ősre kellett ütnöd,

hogy parazsadból annyi elhamvadt.

Majd – hittem – szárnyalsz, mint egy erős isten,

s rongyokban baktatsz, borostásan, itt lenn.

(Nem érsz te semmit; őriződnek bárha

az Ég Urának Angyala se drága!)

S Te, ifjúságom világbíró Atyja,

lágy csillagfény a mindenség felett;

a végítélet jelét lobogtatva

ma üstökösként hordoz zord eged.

A háborúk, a lágerek, a hullák,

a szolgaság a lelkem mélybe húzták.

(A fog elvásik keserűdbe, ámde

fiad vagyok, és édes, jó Atyám, Te!)

Hol van a Húsvét, Angyal?

Angyal:

Ó emberfia, ülve a priccsed roggyanó mélyén

életed hat tizedének az útjait járod-e néha?

Régi karácsonyod titka felett Alleluját az égbolt

úgy dudorászott, mint barijának az ellető pásztor?

Járva a börtönt, hordtad a Gazdád durva keresztjét?

S harmadnapra, vagy évtizedére várt-e a Húsvét?

Lánggal a Pünkösd Lelke megolvasztott-e egészen?

Szólasz-e nyelveken, régi tüzekkel mái csudákra?

Szólnak-e nyelveden régi tüzükkel apostol atyáid?

Lélek:

Angyalom, ott ringott bölcsőm a pesti sűrűben:

pont tizenkét ilyen kis srác tette ki egy tucatunkat!

Két világégés közt, amint ittam a könyvek zamatját,

többiekénél mind tágabbra nyílt a pupillám.

S mentem megbabonázva, lápjain át az Időnek,

bukdácsolva a Csillag után, csak egyre utána.

Angyal:

Egy pár látnok és holtsüket ármádiák meneteltek

szembe a Patmoszi Írás hírhedt négy lovasával.

Csontjaik feltoronyodnak a Séol hullamezőin,

s égőbb, vagy haloványabb csillag ma mindenik látó.

Még kicsi visszfény sem voltál, de tanulni szerettél,

így küldött el a Gazda a poklok bugyrain végig.

Lélek:

S vádolhatsz-e azért, mikor égő poklokat láttam,

és a romok közt embert nem, de bőven a roncsát,

hordva a Küldést felzokog bennem egy fájó „mivégre”?

Könnyű tanulni ütődve, verődve, zokogva, örülve,

gyűlt mézed ha csurog mosolyos, szép szájak elébe.

Ám ha a dzsungel ránőtt az ember háza tövére,

dögkeselyűt, patkányt, párducot mézzel etetnél?

Angyal:

Járni a poklok tornácát, az az értelem ebben:

rengeti, rázza utána a hajnali földet a Húsvét!

Lélek:

Értelem? Nyugszik a Séol csontos halmai mélyén,

emberi széppel is, jóval is egy tömegsírba behányva!

Angyal:

S éppen azért küld minden kürtöst széjjel a Gazda

vén, redves, kukacos csontoknak fújni a marsot.

Bár egyedül, bár szájszakadásig, bár ki se mozdul,

dolgotok: fújni a kürtöt a pállott, dögletes légbe!

És ha elomlasz, bár mostig csont morzsa se moccant,

Tudd, hogy a lélek mégis ott él a trombita-szóban.

Bárha te még nem látsz is a Lángból árva sziporkát,

máskor is formált kőből is, csontból is embert a Küldő.

Ám az időt nem sürgeti-hajtja kaján örömödre,

s nem produkálja magát csip-csup vásári csodákkal.

Távoliaknak gyújtja az égen ritka jelét fel,

népe meg Rá legyen szomjas, rőt görögtűzre ne várjon!

Lélek:

Angyalom, máig is ezt hiszem, vallom, élni is vágyom,

ám szemem: két meredt, lázasan égő, véreres csóva,

míg csak hangtalan-hangos kürtömet fújja a szájam,

nyugtalan fényét mindegyik csontba sorra bevájja:

jaj, hol a Húsvét, hol szökken már talpra a csontváz?

Hol van a Húsvét, Angyal? Lesz már újra az ember

emberi ember? Jaj, hol a Húsvét, Angyal, a Húsvét …?

Villódzik –

Angyal:

Írj csak nyugodtan hűvöses, ókori hexameterben,

lüktet a véred, s különben szerte feszíti a ritmust,

s formátlan lyukakat égetne a versbe parázsa.

Rímek ezüst csengői se szóljanak bársonyos hangon,

csak dobbanjon tompa-kemény ütéssel a mérték,

mintha kivégző osztag jő a kaszárnya sivár és

néptelen udvara kőborította útjain végig,

s gyászfátyollal fojtva a hangját, buffog a dobszó.

Lélek:

Írjak? Igen! Megdermed mégis a toll a kezemben.

Mért, minek? Mindig újra magamról? Én ahogy

látom, bennem hogy izzik, sír, dalol, fájong, lázad,

viháncol Rólad akarnék már egyszer írni, végre csak Rólad!

Angyal:

Arról beszélnél, mit te se láttál, képed sincs róla,

mit nem tárt elibéd Látás, vagy mennyei Szózat,

mit fenntartok a vérig és végig hűségeseknek?

Tőled ezt várom: az Arcot éppen a botladozásod,

az tükrözze, amint hullámzó vízen ha játszik,

össze se állt, és szétfolyik máris újra az arcod.

Így villódzék életed színén távoli Arca:

fátyollal letakart tükörből hívogatóan.

Lélek:

Képnek így szép, de valóban kiknek is hirdethetném ezt?

Tán kiket ölben, két karon, szívben hordoztam egykor?

Egyikük szembe köpött, s hátulról szúrt le a másik!

Elfordulnak a gyávák, kik helyett hordom a zászlót,

kikre meg én mosolyognék, úgy eltűnnek előlem,

sanda gyanúval, hogy mit is várnék tőlük valóban? –

mintha tavasz gázolna a télvég süppedt havára.

Angyal:

Fájdalmad ne tegyen vakká: nem vész el az Ország!

Lélek:

Nem bizonyára! Ámde a hűség, az se botoljék!

Azt gondoltam, most ez a dolgom: itt a pusztában

lángoszlopnak, fel-felkiáltó rőt jegynek lenni,

vonzani, hívni, pirosan égve útra mutatni,

körben állókkal mit se vitázva csapni magasba,

megriadt szívek biztatására: erre születtem –

lúdbőrzik viszolyogva tőlem az emberek háta!

Tökrészeg lelkek büfögő nagy kórusa horkol

szerte az éjben. Csak ha vizelni felriad egyik,

s egy csalitosba a sátrából vaksin kibotorkál,

az röhögi a bolond lángot, hogy az árva sötétben

hogy csapkod egyedül, ahelyett hogy hasra feküdve

bódultan fúrná a fejét be a sárba, homokba,

mint ők, mint a világ, meg az ember, a strucc,

meg az Isten!

Angyal:

Bárha csupán férgekkel élsz is ma együtt egy lyukban,

akkor is kozmosz lesz a világ, és lélek a lélek!

Lélek:

De mondd, hogy mit tegyek érette én,

és hogy legyek része is egyben?

Kórus:

Botladozásod tükrözze Őt, mint vízen ha játszik,

össze se áll, és szétfolyik máris újra az arcod.

Így villódzék életed színén mennyei Arca,

fátyollal letakart tükörből hívogatóan,

hívogatóan –,

hívogatóan –

Önarckép. 1972–1977

Mire jó a vers?

Neked?

Honnan tudjam?

Tán, hogy gúnyolódhass rajta!

Nekem?

Ide zártam jelenem és múltam,

mint egy sodródó palackba!

S mire élő ember alig volt kíváncsi,

ha mást nem, az Istent, itt fogja kivárni!

Kegyelmet kértek számomra

Sciliben, majd kétezer év előtt,

keresztények voltak a kőfejtők.

Átvágott lábínnal a mély fejtésben,

az ég odafönn aranyban és kéken,

köröttük hőségtől olvadt a szikla,

követ vitt, s vizet alig hozott a csiga.

Mert Szicília napja izzott,

velőt szárítva, s aszalva izmot,

de a kőkút lakói bölcsen tudták:

a legnagyobb csoda, hogy nem várunk csudát!

Míg meredten ül a császár-isten,

kijuthatunk mi akkor innen?

Hát nem magától értetődik,

hogy a csontunkat is porrá őrlik?

S hol is lehetne másutt a helyünk,

kiknek csak az Isten az Istenünk?

S ha ezt a kutat meguntuk volna,

Ő nem nézne ránk homlokráncolva?

Vagy azért másszunk csupán innen ki,

hogy cirkuszba járjunk, üvölteni?

De ha derékon kötve mégis kirángattok,

csak nem hisztek másnak, mint ami vagyok?

Mert mint eddig éltem, úgy élek tovább,

s a Legnagyobbra várva, nem várok csodát!

Konokul

Egy-egy csöndesebb vasárnap délután

baktatok az Úton visszafelé,

szemem az úttest burkolatán,

mintha csak régi nyomaim keresné.

Pedig azokat régen széttaposták

hajdanvolt állatok, tankok, emberek –

csak az én szemeim látják még a tócsát,

minek sarával egykor összekentetek.

Csak talpam érzi a betemetett gödröt,

miben felbuktam akkor éjszaka,

csak az én szívemet markolják a görcsök,

ott, hová többé nem megyek haza.

Mái eszemmel már ügyesebb lennék!

Csak hol az út fordul, s jobbra, balra tart,

hiába töprengek, hiába minden emlék,

ma is csak úgy venném mindegyik kanyart!

Évfordulón

Te hitted volna harminc év előtt,

hogy így peregjen majd le az időd?

Valós és láthatatlan rács mögött,

és nem tapintva mást, mint vak ködöt?

S elhitted volna harminc év előtt,

hogy élni hagynak ilyen esztendők?

Kacagj ki hát a mocskos udvarra,

s nevet rád vissza mind a harminca!

És hitted volna harminc év előtt,

hogy ennyi lesz csak múltad és jövőd?

S hogy megcsókolnád most az Úr kezét:

országa dolgát bízta rád, hogy védd!

Az álszent

Álszent! – a Sátán ezzel üldöz:

bűnökről beszél, és maga is bűnös!

Nem mondtam, hogy jó vagyok, csak vágyom rá:

szám már tudja, kezem még csak próbálná!

Álszent! – az Ember ezzel zaklat:

önkezére nem tud, de máséra hathat?

Ti vagytok a frissek, ügyesek,

hadd fussak hátul, ha nem tudok Veletek!

Álszent! – az Angyal riadt rám:

vas az, mi nem tapad a Mágnes sarkán?

Mit nem fog fel Angyal, Sátán, s az Ember sem,

Irgalom, ugye Tőled remélhetem?!

Kísértés

Nem szégyelled magad, te vén gyerek,

így dúdolászni naiv verseket,

százszor pergetve szót szó után,

és érzelegve hamisan, sután,

míg elszunnyad benned, hogy ne hallj, ne láss,

az a transzcendentális szorongás,

míg elfeleded, ami köztudott,

hogy életed üres és csődbejutott,

hogy nem jegyeznek sehol, te senki,

és szuflád se volt teremteni,

hogy hiába zúgott körötted a Vidám Park,

te nem forogtál semmi körhintán,

se sexen, se kártyán, se alkoholon,

te aszkéta, te puritán bolond.

Ki sajnálna, az is lebaltáz:

„az a hajthatatlan erkölcsi tartás” –,

így nem lehet a létben boldogulni,

csak a gödörben eltűnni, úrfi.

Változtatnod is már késő,

legalább hatost ró már a véső

a holnapra korhadó deszkalapra.

Csak egy hasznom lesz belőled, mafla,

mint autóroncsból az útszélen,

hogy ki mögötted jönne ily merészen,

keresztet vet, vagy káromkodik,

de visszafogja, min ül, a kocsit.

Nem is kívánom, hogy megváltozz,

maradj csak hű ócska sémádhoz,

úgy sokkal jobban megfelelsz nekem,

ha tönkremész simán, és „hűségesen”.

Dehogy akarlak magamhoz csalni,

csak az Uradnál, annál tarts ki!

Ugye milyen vagyok! Modern és friss:

Kísértő, ki egyben missziós is!

Maradj hát hű, – és pusztulj bele,

mert hogy verset írsz, már annak a jele,

hogy potyognak a golyók a csapágyból –

– s nehogy te is megvéssz, Sátán, maradj távol!

Vízkereszt

Férfi voltál. Körötted nyögtek, sírtak,

de benned lángolt, s kacagott a Csillag!

Megöregedtél: a sötét csak sötétebb,

s te mégsem lettél pernyéje az éjnek!

S ha földbe térsz, mint éj-fekete váz,

leszel ott is, mint itt: víg epiphániás.

Csak a Jászolhoz benned Három Királyként

az Öröm nem egyszerre: egymás után lép.

Mindenképp fáj

Milliárdnyi bolygóval, üstökössel,

járok a Nap körül, távol és közel.

Amin a fénye, mint tükrön, felvillan,

nekem mind testvérem, apám, vagy fiam.

Mi elhagyva a Napot, sötétbe zuhan,

azzal nekem sincs többé közös utam.

Néha mégis hűtlenségként bánt,

hogy egy-egy hűtlent elveszteni – fájt!

Ha meg hűségből őket így emlegetem,

belül szid valami: ó, te embertelen!

Reménytelenül

Ifjan,

az élet bűneinek még előtte,

mámoros szemmel nézel a jövőbe.

Az Igaz

izzik fölötted, mint az ég csillaga,

van erő, mi tőle távol tarthatna?

Rossz?

Van az is, de a Jó a millió,

s magának köszönje, kit megmar a kígyó!

Az Ember,

ha lassan is, de mind emberebb lesz,

s ehhez egy téglát majd te is tehetsz.

Ám az élet

lassan hömpölyög, de szakadatlan,

s a cél? A Cél, az mind távolabb van!

A Világ,

amint egyre jobban átlátsz rajta,

van, mint volt, s ha fordul, inkább balra.

S magad?

Hősies tenmagad, te, te szegény,

csak battyogsz egyedül az út peremén.

Elült

a Hév, a magától értetődő Bizalom,

s egy leapadt batyu az összes vagyon.

A Szavak,

mik hordozták gyönyörű mindened,

csak üres gombok, ragyogó flitterek.

A Hősök?

Költők és nagyok, hűek és lázadók?

Pár vérbajos, agresszív, hóbortos pók!

A Valóság,

a végső, a véres és szárnyaló,

milyen más, mint hiszi sok fiatal csikó!

Csak rohannak

itt melletted el, az Utat megtöltve,

míg szívüket a lábuk fel nem őrölte.

S hiába

ha szólsz, ha integetsz, zokogsz,

kígyómarással – mondják – menj az orvoshoz.

De fölöttünk

a menny tengernyi csillaga ég,

s mi rendbe tesszük apáink bűnét!

Vénen,

életed annyi terhével megrakva,

rá se merj nézni a csillagos ifjakra!

Ahogy a hídon

Csak átmentem köztetek,

ahogy egy hídon átmegy az ember,

ha dolga akad arrafelé,

de azért sátrat a járdán nem ver,

s az utat sem teszi lakóhellyé.

A könyveiteken átrágtam magam,

mint egy mesebeli kásahegyen;

itt-ott még tetszett is a csillogás,

de hogy ezt mind magamévá is tegyem;

csak a mesékben élhet ilyen vak óriás.

Játékaitokat félszemmel néztem,

s a kezem se nyújtottam utánuk.

Mikor lesztek már felnőtt korúak,

kik nem vélik valónak az álmuk,

s kincsnek minden talált vackukat?

Nem vettem részt semmi bunyótokban,

hol mindenki az Igazságot bőgte,

de ha az véletlen feléjük is tévedt,

csak a haja szála állt az égnek tőle,

hogy az ő neve mire nem csalétek!

Ahogy egy hídon megy át az ember,

én csak úgy mentem át köztetek,

nem nézve pénzt, rangot, hatalmat,

nem keresve mást, mint lelkeket,

kik nyakig szemét közt – éhen halnak!

Szállok-e, vagy hullok?

Már csak halványan emlékezem:

sok hajó nyüzsgött a kéklő tengeren,

s ragyogott ránk a nap fenn és lenn!

S mi versenyezve szélnek álltunk,

feszült a mellünk, barnult a hátunk,

s mindünket hajtott a kacagásunk.

A gyöngék hamar lemaradtak,

hajóm keményen dőlt a habnak,

s űztek, előztek a komolyabbak.

A raj megritkult, szétszóródott,

mi hang volt, elfúlt, szín elmosódott,

hej, másként boldog, ki itt boldog!

Elhagyva mindent, s tőlük elhagyottan,

irgalmatlan nagy vágtába fogtam,

s mintha más is ragadna titokban.

Nő az árboc, a vitorla szélesül,

nő a szélvész, kis hajóm repül,

s én a farban ülök egyedül.

A víztükör a végtelenbe tágul,

hajóm már a fellegekben száguld,

s a Semmi kéklik ott a ködben hátul.

A bolygók oldalt csöndben elmaradnak,

el mind az arcok, s zöngéi a hangnak,

és pisla nyoma titkos tejutaknak.

Előttem az áldott Téged-sejtés,

minden emlék szürkül, foszlik, elvész,

s még belül is hallgat a vers-zengés.

Hajó sincs már, mi magában hordjon,

vitorlává önmagamat bontom,

a Volt, s a Lesz birkóznak e rongyon.

Mi haszna már előlem elbújnod,

Feléd sodor mi simát vet, mi hurkot,

csak azt nem tudom: szállok-e, vagy hullok?

Mit jelent írni?

Mit jelent írni, cetlire, lopva,

lesve, nehogy a szomszédod feldobja,

megbújva egy munkadarab mögött,

éppen csak sejtve, hogy talán nem döcög

a papíron se, mi benned még szárnyalt,

s beletörődve, hogy sose lesz árnyalt,

csábos alakú, csodás rímekkel,

csak egy sóhaj, játék, mi a szívnek kell,

hogy az égre még mindig felmosolyogjon,

még mindig higgye, hogy a hóhér is rokon,

s mit csak kiokádsz, mint egy vérrögöt,

mi a gégédben éppen megkötött,

s megfojtana, ha nem köpnéd papírra,

hát itt van, most itt fekszik leírva,

ez a nyálkás, véres, gennyes csomó,

ne kérdezd, hogy szép ez, vagy mire jó,

ki arra jártál, ahol az ég zengett,

s vért izzadt, ki megmaradt embernek,

ki az üres tengeren hányódva,

önszíved dobod a hideg habokba

mentőövnek, min kilihegd magad,

mert mögötted harminc korbácsos év maradt,

s rácsok mögött a tizennyolcadik,

de míg csak pihegsz, s a hangod hallik,

rímeid csengik a sötét éjszakába:

lázas vergődésed mégsem volt hiába,

még virraszt benned, még dalol a lélek,

csillagait szórja felfelé az égnek!

Vízállásmérő

(Sokadik évfordulóra)

Zúdult a jég, bömbölt a zöld-ár:

ócskaság, én a poklokig viszlek!

Megdőlt száramon réteges a sár,

ám állok! De hol vannak a vizek?

Súlyosodóban

Mint a bástyafalban egy kődarab,

bebetonozva a vak középre,

úgy ülök itt évről-évre.

Nem érzek se őszt, se tavaszt,

a nyomást visszanyomni: minden gondom,

s mind keményebbre sulykolódom.

Mi híg volt bennem, illan és fogy,

a sűrű sűrűbbre ülepszik,

s nincsenek már fémek, mik tuskóm által metszik.

Figyelem növekvő fajsúlyomat,

s elgondolom: mi tömörség van ott,

Ki csak így szól magáról: Vagyok!

Határkő

Mohos határkő, földbe süppedett,

Atyám, ím várom szép irgalmadat,

ha eljön majd a végső Rettenet,

ismerjed fel a kőben is fiad!

Ne kérjed tőlem szép Magasod számon,

egy kő nem is szárnyalt soha;

becsüld meg súlyos mozdulatlanságom:

egy hajszálnyit sem csusszantam tova!

Az elmúlt élet vadvirágos rétjét

nem várom vissza már magam köré;

az embergyűrű vonzó volt és élénk:

s velük sem játszik emlékem többé!

Nem vágyom rá, hogy múzeumi tárlók

villogtassák fényüket rajtam;

s bámész szemek, hol csípősek, hol szánók

gyanúval nézzék: meg se roggyantam?

Süllyedjek inkább ismeretlen mélybe,

nem látva közben semmit sem a tájból;

csak fedjen sár, és ne az égbolt kékje,

bár sír ott fenn az élet, bár viháncol.

S Atyám, Te áss ki majdan a végszóra,

úgy szétrepedve, sárcsimbókosan,

s mutass fel, hogy megtértem ím a porba,

de ott, hová Te tettél, meg is maradtam!

Ki voltál igazán?

Véletlenül vettelek észre

a fali tükörben.

Prothéziseddel a két állkapcsod

soha nem észlelt kilengéssel

sietve őrölt.

Fölöttük két éles szem,

s egy ősz bozont.

Utálatos voltál.

Mintha egy rák, egy polip

odvába láttam volna,

mely annál vadabbul kiszedi

részét a világból,

minél kevésbé része már

maga a világnak.

Ez hát az arcod,

ezt mutatod,

s így látnak.

S ha behunyod a szemed,

csak Atyád kamasz fia vagy,

ki Annak sok-sok dolgából

biz, keveset lát,

biz, keveset ért,

s ha közbe-közbe el is kanászodik,

(hisz oly gyerek még!)

de alapjában véve

lelkes és hű, mint a tavasz.

S te örülsz neki, s szereted magadban

ezt a nagy álom-kamaszt.

S Atyád majd egyszer eldönti,

ki voltál igazán?

Az ő égi álma,

vagy valami őslény: sáros és földi?

Gaudete

Hányan tapostátok ezt az udvart,

s hogy elmentetek mind,

magam tartom már csak az Ádventet,

s ki tudja még meddig, idekint.

És ti, akik sokkal többen vagytok,

s kik sose jártatok errefelé,

nevetekben és helyettetek is

tart ez a hangtalan Roráté.

S hányan seregeltek, Bálok prófétái,

négyszázan, vagy inkább négyszázezren?

S hogy sivalkodtok a bálványok körül,

míg én Őt várom, ádventi csendben.

Mert bár Ádvent van, én mégis, mégis

boldog, vidám és hálás vagyok,

dehogy álmodtam, dehogy vártam volna

ily kitüntetést, ekkora rangot,

hogy egyedül leszek: Kolbe a bunkerben,

vagy Jägerstätter a pallos alatt –

s az egész Egyházat bennem utálják majd,

s bennem fojtogatják ezek a falak!

S míg az évek súlya másokat megrokkant,

és életükben leülepszik a csömör,

én itt megérek és kiteljesedem,

s mit befutottam, zárt bennem a kör.

S Nagykarácsony jő: a Teljes Találkozás,

hisz egyedül virrasztva csak Téged várlak,

tudod, hogy fütyülök erre a cirkuszra,

s számat készítem a Hozsannádnak!

Modell

Ki szegény, önarcképet fest,

mert modellre nincs egy vasa,

s a rab is csak magáról szól,

egy élménye lévén: önmaga.

Kaleidoszkóp

Magányos kisfiú:

lábát lógatva ül egy könyv felett,

hunyt szemében őserdők, tengerek.

Komoly, hűs fiatal:

aktákat forgat fenn a levéltárban,

s azt hiszi: a létben igazság van!

Magabiztos férfi:

emberpalántákat ültet, locsolgat,

ettől lesz bizonnyal szebb világ majd holnap!

Tépett, űzött harcos:

utóvédnek ugrik egy gödörbe,

mikor riadt nyulak futnak csak körötte.

Kopaszra nyírt fogoly:

lábát lógatva ül egy priccs felett,

hunyt szemében holt hiedelmek.

Kóbor prédikátor:

mosolyog és magában habog,

a fákról bámulják verebek, galambok.

Öreg remete:

Atyjának nyújtja a kaleidoszkópot,

Neki tán mondanak valamit e foltok.

Ez ki itt?

Reggel megborotválkoztam.

S csak néztem, néztem a tükröt,

s azt, aki visszanézett onnan.

Azt a széles, nagy, még hajas fejet,

benne éles fényű, szürkéskék szemek,

s vastag keretben súlyos lencsék.

Csak úgy dőlt róla a tekintélyesség.

És valóban sújt is irgalmatlanul,

s ha ölébe vesz nagyot és kicsit,

könnyük is hullik, ha rájuk pirít.

Kezükbe ad eszméket, könyveket,

mutatja, hogy melyik gomba mérges,

s a srácok magukban biztosan hiszik,

hogy atyjuk felnőtt, erős és fölényes.

Jó, hogy ez az üveg nevetni nem képes!

Mert a tükör, a régi tükör tudja,

hogy ma sem néz másra, mint egy elmerengő,

csöndes kisfiúra.

Ki rövid nadrágban dúdolva kóborol,

a sok szájas, kérkedő kamaszt

akár ne is lássa,

de ha felnő egyszer, valamikor,

azt hiszi, hogy bejut egy nagyszerű világba.

A régi tükör, hol csak fésülködött,

elnézően mosolygott reá,

mert tudta, hogy a durva kamaszok

felnőttnek se lesznek másokká.

S a nagyszerű világ: egy dzsungel

tigrisek és oroszlánok nélkül,

sakálok, férgek, dögevők tanyája,

kik egymást falják undorító étkül.

Azt már nem látta a régi tükör,

amin a mai csóválja fejét:

lassan már alig fésülködök

s csak egy kisfiú vagy most is még?

Egy kisfiú: ma épp oly árva, idegen,

mint mikor még rendőr se forgott

a zűrös pesti Kálvin-tereken.

Egy kisfiú, ki ma se veszi kézbe

a felnőttek koszos játék-kacatjait,

nem snúrozik lopott krajcárokkal,

s nem érdeklik új tippek, új palik.

Egy kisfiú, ki megülne a hegytetőn,

mikor az Úr a nagyokhoz szól komolyan,

mi néki magas, de hol mégis otthon van.

Ott nincs útjában senkinek,

s azzal játszik, hogy papír-csengőin

naivul kiver egy pár gyerek-rímet.

S ha az Úr a nagyokat otthagyja,

a kisfiú szelesen Hozzá szalad,

s boldog, ha ennyit kap csupán:

nem rossz, de azért ne illegesd magad!

A habot lemostam,

újra lencsén át nézek a tükörbe,

az üveg mutatja ezt a hiú maszkot,

de én téged kereslek, kisfiú, mögötte.

Te vagy az igazi, a hegytető szélén,

hadd üljek oda csöndesen melléd:

előttünk nyílik a szelíd végtelenség.

S ha este téged Valaki megsimít,

tán vállamra is rátéved Keze,

nem firtatva, hogy ez az ember ki is itt?

Ne sírj majd utána –

Bennem csak szegényes tükörre akadtok.

De vissza rólam egyformán hullik a fény.

Ám annak oka mégsem én vagyok,

ha te egy kis méccsel álltál elibém,

s a testvéred egy Jupiter-lámpával.

S ha ezért most hozzám vágod a mécsed,

ne sírj majd utána, hogy milyen sötét lett!

Arc, profilban

„… az ember olyan keveset tud

magáról, ha nincs senkije, akiben

visszatükröződhetik…”

(Musil)

Mély arcodra régről emlékezem,

sima volt és komoly, mint a tiszta értelem.

Ma erős alsó ajkkal éles és kemény,

s én eltöprengek vésője zord jegyén –

s az arcod árkain magaméit látom!

Sok volt, ugye, mit a világ kérdezett,

s gond, hogy pontos legyen mindig a felelet.

S nem is felelhettél, csak önmagaddal,

nem a szád figyelték, a szemed mit vall –

így kellett nekem is kirakatban állnom!

És sok volt, ugye, a fuldokló lélek:

rohanni, húzni, mikor hogyan éred!

S mint a mentőkben, ha szól a telefon,

benned se volt más, csak aggodalom –

az enyém is innen oly szikkadt, és száraz!

S ráébredtél: mennyire magad vagy,

kénytelen, hogy mindig, s mindenkinek adj,

mert ha kicsúszik kezedből a kötél,

a vödör a Világkút fenekére ér –

s ami odahullik, minket terhel már az!

Érhette az arcod könnyű, szálló tréfa,

gondtalan merengés, mosoly, ha csak néha?

Játszhattál kutyával, gyerekkel, felhővel,

daloltál gondtalan, magadban menően? –

Én se dalolhattam ennyi őrült között!

Te is láttad, ugye, napról-napra:

belülről sötétül el az ember arca,

s hogy álladon a hús megereszkedett,

róla olvashatni ezt a keservedet –

hát az én arcom mibe öltözött?

Minek mondotok engem?

Szürke felhők vágtattak az égen,

s az Idő gúnnyal heherészett felém:

mondd csak, te lélek, minek tisztelnek

téged az emberek a földtekén?

S felnyílt a szám, mint fölfakad egy seb,

miből véres genny helyett szavak ömlenek.

Mikor még tanultam az Isten egyszeregyjét,

bennem a merev kishülyét nevették,

ki kétszer kettőre mindig négyet mond,

pedig azt nem éri se a baj , se a gond,

ki urak és vigécek között

egyszer hármat rikkant, máskor meg ötöt.

Hisz Evangéliumra csak nem lehet

bazírozni a földi életet?

Az Írásba nyakig merülhet a vaksi,

node azért: aliter in praxi!

Így aztán engem is zsidónak suttogtak,

mikor zsidót ütni nagyság volt, s bódulat.

S mikor azt se tudtam, hol, mi fán

terem a BBC – én lettem anglomán!

Majd meg gyorsan kleriko-fasiszta,

ki tücsköt-bogarat „követelne vissza”,

mikből egy szemernyi se volt nekem sose,

s nem is güriztem értük, régen se, most se.

De már záporoztak csőstől rám a vádak:

hogy az Őrültnek szedtem katonákat!

Voltam kém, lázító, összeesküvő,

kis híján akár leánykereskedő,

s homoszexuális, hisz kész bizonyíték,

hogy ágyamból a nőt ki nem cipelhették,

márpedig ők tudják, hogy vagy így, vagy úgy –

s gúnnyal dörrentek rám: ne hazudj!

Mert köröttem az egész boszorkányszombat

csupa jellem volt, gáncstalan lovag,

s én hazug, szélhámos, ifjúságrontó,

„titkos nyomdában” bőszült parancsnokló,

ki kamaszokat szédít fegyveres hóbortba,

lázas röpcédulák tízezreit szórja,

a megveszekedett sátán maga –

vagy tán egy hiányzó kerék csak a baja?

Biztos távolból álszent rokonok

kézdörzsölő hada viszont így motyog:

hiszen jó, jó, sose akart rosszat,

de a középutak, azok aranyosak!

Minek a vonalat oly élesen húzni,

kissé meg kell hízni, kissé megnyugodni.

Hiszen a veríték csorog a hátunkról,

hacsak nevét halljuk innen a távolból,

mert fel is borulhat kispolgári létünk

azon, hogy egyszer vele együtt éltünk.

Imádkozni se merünk már érte,

hogy az Úr ragadná akár fel az égbe,

csak emészthessünk a sörös krigli mellett,

ha Nubia vadja egyszer nyúlnak ellett!

Így szólnak felőlem, nagyhatalmú Idő,

a múlt, a jelen, s ki tudja hogy a jövő.

S a ráncos képű Idő tovább vihogott:

hát nem sok szépet mondottak el rólad,

de szólalj meg te is, Örökkévalóság,

mi az árfolyama ennek a fickónak?

S a világűrből bosszús szózat dördült:

tudd meg, te Időnek fogatlan banyája,

porod is széttúrják a Semmi férgei,

mikor őneki még izzik majd a lángja!

Idő, a testeden mécses-sor fut végig,

kik tartják a lángot: arccal, mellel védik,

s nem is ismeritek az árva lelkeket,

kiket megfojtotok, vagy csak kinevettek.

De hogy ők sorban a kapuimat érik,

derekuknál fogva emelve az égig,

fáklyaként tűzöm falaimra őket:

az egyetlen érték, amit kapok tőled!

Végtelen csarnokom lángjuktól világol,

s tőlem kapják nevük, nem a perc-világtól!

Őt is kuvasz-falkád bárminek ugatja,

ember volt csupán, s az élő Isten papja!

Szürke felhők vágtatnak az égen,

az Idő gúnnyal váltja havát, lombját,

és én csöndben, mozdulatlan nézem

öt szál ócska, rozsdás rácson át!

Bagoly mondja a verébnek –

Olvastam egy-két nagyokos palit,

akik kajánul nevettek azon,

hogy milyen egyházellenes valamik

a Canterbury mesék, vagy a Testamentom.

Egyházamért nyolc börtönt laktam végig

jóval több mint másfél évtized alatt;

de ha rímeimet majd így kiherélik,

hűségemből csak egy eretnek marad.

Még szerencse, hogy a próféták is mind

gyanús eretnekek voltak egy kicsinyt,

utálva azt, ki tán hisz, de nem él;

s ki ma a papokat lángolva szidja,

épp az Egyházért emésztheti kínja,

ami nem ruha, de lélek, s meleg vér!

Fazék-sors

A világ egy szédületes tűzhely,

hol milliónyi fazék rotyog,

s a lelkek, családok, nemzetek

itt forrják ki önmagukból

az illatokat, s a mérgeket.

A konyhán az Úr a főszakács,

kit tűzre tesz, kit lehúz onnan,

ahogy az ebéd megkívánja.

De ha a kukta beleronthat,

a sátánfinak hízik a mája.

Szegény szilkém folyton táncol

a láng hegyibe, s le a tűzről.

A Szakács nem tart még tisztának?

Vagy tán a kukta reménykedik,

hogy azért még – lekozmálhat?

De jó lenne!

De jó lenne kicsinek lenni újra,

s most nem félni, mint akkor féltél,

dermedten, megbénulva!

Ha mégegyszer lehetnél iskolás diák,

de úgy, ahogyan ma álmodod meg

a diákot is, meg az iskolát!

Ha Atyádhoz újfent szegődhetnél,

meztéláb, csöndben, s ugyanoly forrón,

jöjjön bár tavasz, vagy rideg tél.

Ha ma mennél ki először a Földre,

hangtalanul, csak a Magot szórva,

s mit se bánnád, hogy a konkoly nő-e?

Ha ma vennéd kézbe először az Írást,

és Tamást, Ottokárt, Ágostont,

hogy ne csak vedd, olvasd, de értsd is, és lásd!

Ha este elkezdhetnéd újra a napot,

s kezdhetnéd újra az egész életet,

más tollal írva tele régi lapod:

ez lenne az igazi, ez lenne, biz, jó,

ha a gyümölcs érett zamatával

nyitna ki a tavaszi bimbó!

Út és útjelző

Könnyű neked gúnyolódnod,

hogy én milyen sáros vagyok.

De az út visz valahová,

míg a jelző ott, ahol áll,

rohadni is megrohad ott!

S én mutatom, hogy sáros úton

árokba fordul kocsi, ember.

S ez igaz marad akkor is még,

ha köved már csak gyom veri fel!

Látlelet

Tán addig voltál ifjú és bohó,

míg észre sem vetted magad.

Ma úgy vizsgálod minden porcikád,

mint készen álló diplomamunkát –,

hogy megvénültél, ebből tudható.

A kék szemed:

acélos tiszta, mély, fenséges rengeteg,

tüll-függönyön épp átderengő fél-mosoly,

bizalmat kér, bizalmat ád –,

s behunyva őket mindezt nem lelem sehol!

Ott belül

egy csöndes gyermek olvas, dúdol egyedül,

az Atyjáról sző álmokat, ki messze jár,

rajzol magának hű testvéreket,

– csilló meséknek tünde képeit

és próbálgatja: leckéjét vajh tudja már?

Felugrik majd, s szemed mögött

kitár egy súlyos vaskaput,

s a hűvösen borzongató, szikrázó agyba jut.

Szomjú agyad:

mily fűszeresen illatos, hűs nyári éj,

és benne hány bimbó fakad!

Felette égnek milliónyi csillagok,

s velőd végső szférái fent

a sarki fényből húznak bűvös kárpitot.

A gyermek bámul, s hangtalan töpreng:

ha szól az agy, miért hogy mégis oly sután gagyog?

Merengve száll egy liftbe most, és elnyeli a vaksötét,

de rátapasztja csakhamar rőt szívfaladra a fülét.

Kamasz szíved:

ezernyi zugát nem járhatta senki meg!

Atomerőmű jár, lobog benn szüntelen,

félelmes, izzó, robbantó csudák,

hol forr a düh, a bánat sír, szeszélyek égnek, s ösztönök,

mind fájva marja önhúsát,

és fül legyen, mi észleli,

hogy benn valami sercegőn zörög.

A gyermek félve megsimítja csontkemény falát:

mi lenne, jaj, ha nem volna e gát?

Majd elmerülve megy tovább gyalog,

s kijut tetődre, szélső bástyafok.

Mint Semiramis függőkertjein,

ó mennyi rügy, virág, illat és mennyi szín!

Erős tenyér:

csak ápol, szolgál, óv, segít és felnevel,

akihez ér.

Kehellyé mélyülő lejtős húsán

üresen áll egy csöpp sarok-szeglet:

ott virított az a tulipán,

kit Atyja már magához vett,

nincs virág, mi elfoglalná azt a kis helyet!

Itt is, ott is hervad egy-egy tő,

s a gyermek gyomlál, öntöz, míg az este jő.

S a mélybe hulló Nap nyomán

lidérc, rém, villi, boszorkány

a láthatáron körbe nyargal ezrivel.

A négy lovast, a Jánosét

itt milliószor milliónyi váltja fel.

Körötted zúg az őrült kavalkád,

s a néma ég nem pillant le

se rájuk, sem terád!

A gyermek borzong, fáradtan felkél,

és hunyt szemével hunyt szemedbe csöndben visszatér.

Az asztalához könnyes szemmel ül,

s tükrébe bámul felnőtt-egyedül.

Göndör hajában észrevesz

ti megcsillanó őszesek,

s a gondtalanba fájón visszanéz.

Magát nem járta akkor körbe,

s Atyjának egyre csak köszönte,

hogy kis világunk tüskés bár, de szép!

Még akkor ifjú volt, s bohó;

a bogáncs – hitte – kék virág,

s ma tudja már, hogy még az is csak

embert verni jó!

Erő

Igen! Erő lüktet bennem,

és tágmellű öntudat énekel,

s minden ágyú- és bombátokra,

ha csak egy gumi csúzlival is,

de szívem mindig ráfelel.

Csak nevetem

ezt a ti zörgő-börgő erősködésteket!

Hát mondjátok:

lelkem egyetlen dobbantásával

a Marson vagy a Tejúton legyek?

Egy egérlyukba dugaszolnátok

az orkánt, mit bennem a Lélek kavar?

Hisz titeket is felkap,

és úgy pörögtök benne,

mint mindig is pörög viharban az avar!

És azt is jól tudom,

hogy érzitek az Erőt,

fogvacogva érzitek;

életösztönötök szűköli benne

a rátok váró végzetet!

Hisz hanyatt-homlok taszít titeket,

mint hegynyi mágnes a neki meg nem felelőt,

de húzza is az embernyi embert,

mint villámot egymásból a felhők!

Meg tudtok a villámmal alkudni?

Ki tudtok előle térni?

Ki tudjátok várni?

Hisz idejét is önmagában hordja,

s mikor késik, csattanóbban vág ki!

De azért nem én vagyok az Erő maga!

Csak tüze, mi a Vezúv torkán kilövell.

Tömjétek be, fojtsátok meg a krátert,

s a robbanásban majd találkoztok

a Lélek igazi Erőivel!

Arcképem alá

Ahogy itt most nézzük egymást,

ha még vagyok, s ha nem leszek:

csak mi élünk itt a földön,

s most csak veled beszélgetek.

Máskor más is nézhet engem,

olvashatja e pár szómat,

de ebben a pillanatban

egyedül csak neked szólnak.

Ha derűs vagy, mint szeretném,

ha csalódott, kiúttalan,

gyötrött, félő, keserű is,

hallhatsz még a rímharangban!

Földi, s földöntúli távol

beszédünket már elnyeli,

de a harang azért hallik,

ha a szíved nincsen messzi!

Énbennem is az harangoz,

s bólogatja most is feléd:

megszületett – feltámadott,

csodás Benne, csodás a Lét!

S ha nehéz, ha friss idődben

ez a zsongás felkél benned,

végy észre, mert úgy, mint egykor

itt mosolygok temelletted.

Koponyám körül

Homlokom két tenyerembe simul,

sejtelmesen kúszik rajta tíz ujj,

meg-megáll, tapogat,

gödröket meg dudorokat,

lassan hátracsúszik a fülem mögé,

s a nyakszirten rezzenve összeér.

Úgy vettem kézbe, mint kelyhem kupáját,

s bár itt nincsenek, kik a Bort innen várják,

megbillentem mégis:

te velő benn, s te vér is,

meddig rezegtek még a bilikomban,

s hogyan, s hová ömlötök ki onnan?

Két oldalt két sima halánték.

A reccsenésüket majd hallom talán még,

mikor egy sárhányó, vagy kerék,

kimondja fölöttem, hogy elég.

De vajon azt is végigmotyoghatom majd:

s ha mégsem elég, Atyám, tedd hozzá e sóhajt!

S most hátul, hol a fej erre-arra forog,

ujjam hegyével egyet koppantok.

Itt lesz a lyuk, amit kivés

egy csattanó tarkón lövés.

Pecsétet ütve éltem aljára:

nem volt eladó – ez hát az ára!

Vagy a kór láthatatlan hangyái velőmet

majd észrevétlen hordják ki,

ahogyan Kínában még nemrég

végezte a rab sivár életét.

S az élő boltív majd lassan összeszakad

önnön űrének nyomasztó terhe alatt?

Koponyám körül a kéz tovább motoz,

ide is, oda is találatot oszt.

De választ arra nem kapok:

ha szétestek mind a varratok,

kisepri az Ötvös a tört cserepeket,

vagy talán, talán, talán

összerak belőlük egy ragyogóbb kelyhet?!

Reggeleim

Én úgy serkenek minden reggel,

érzem, hogy csak most indult el

a ritmus bennem, s a szívverés,

s a vizek fölül még szállni látom

a Lelket, ki itt járt hajnaltájon,

s belénk lehelte az ébredést!

Vázáimból sorra kidobálok

minden tegnap-még-szép-volt virágot,

csak most bimbózik az igazi!

Ma telek meg én is ötlettel, verssel,

ma lesz belőlem ember, végre ember,

s nem az a fonnyadt tegnapi!

Az oldalban is csupa bimbót lelek,

s nem mocskolják be dögök, legyek

a fenyőzamatos levegőt;

s mind olyanok lesztek, leszünk,

mi már tegnap meghalt, megszűnt,

de itt élt az első bűn előtt!

Nekem minden reggel harmatos,

a szellő kacagva rám csapdos,

s én, szemem nyitva, visszanevetek:

ma meglesem a harangvirágot,

s ha kisimulva kéklik, tátog,

a lét tündére ott lebeg!

Aztán dél lesz, forró, bágyadt,

égetnek maró dühök, vágyak,

harangvirágról szó sincs már;

s ha az est kapuja megcsikordul,

s az első csillag fönt kifordul,

szívem már csak irgalomra vár!

De mért szívódik fel a harmat,

a virágok mért fonnyadnak,

mért törik meg szívemben a tüzes bor?

S ha szólt reggel a Veni Sancte,

mért lesz abból mégis este,

mért lesz mindig Confiteor?

Önéletrajz

Mint a hüvelyéből kihúzott penge

szisszenve villan, fenyegetőn csengve,

olyan vagyok ma!

Pedig voltam ifjan zárt fenyőtoboz,

mi száz pikkely alatt száz magot hordoz,

magába merülten.

S voltam tavaszi gally, bimbós, virágos,

sajnáltam azt a szánalmas kisvárost,

és szerettem is.

Majd fa lettem, kemény, mankónak való,

nyugodt és biztos, támaszkodni. jó,

s aki csak segít.

S most penge vagyok, hüvelyéből rántott,

összehúzott szemmel nézem a világot:

mit csináljak vele?

Neked létezem –

Ugye, hogy mennyit fecsegek,

ha magamról, ha a tieidről,

de alig van szóm Hozzád és Neked!

De Körötted az apostolok sem szóltak!

Jakab, Barnabás, András:

nincs tőlük egyetlenegy mondat!

Csak Péter lobbant, a szalmaláng,

még János is, az elérhetetlen,

Kebledre borulva, némán néz le ránk!

Hát tőlem vársz akkor szépet és nagyot?

Egy üres zárkában állva

létezem Neked, és hallgatok.

Tükörben

Milyen hétköznapi, egyszerű,

problémántúli az a kékszemű,

komolyan mosolygós, őszülő

arc, mi a fényképedből néz elő,

vagy a tükrödből, reggel, borostásan, –

de kinyitnám, hogy belül lássam,

mert dühítően idegen vagy,

te magadbiztos, lehiggadt maszk.

Hol van rólad az a rengeteg

törés, zúzódás, mit a fergeteg

évtizedek alatt sulykolt beléd?

Hazug szemedben nem ég, nem ég

a riadt, kitérő, sok félelem, –

az ösztönt, vak gőgöt hol lelem,

a törpe lélek hol bujdokol,

nem fintorogsz az undorodtól,

hisz függöny vagy csak, árnyék-lárva,

hallik mögüled a zokogása

egy kifütyült nagy-nagy művésznek,

te szutykos vászon, foglak, s letéplek,

akarom látni, mi ásít mögötted –

– ifjú, hegyi zúgók csörögtek,

kavicsok közt, zöld moha-szőnyegen

mentél az élet elé, fölényesen.

Oly megfeszülő akarással,

a Mindent fogni, megtudni lázzal,

ahogy egy húszéves tud lelkesedni.

A csobogás elhalt, s nem maradt semmi.

Csupán a szellő játszik neveddel,

messzi rokonait lebbenti fel:

álmodnivalóan hősök, szentek,

kik mind ki is teljesedhettek

volna ezen a sima arcon –

ha magad adod oda a harcon,

mint ez a középkori király,

fáradtakkal a lábainál,

kiknek emésztette belül a gondja,

míg benned reszketett szűkre fogva

a polgári lelkű aggodalom –

vagy bévül a klastrom-falakon

ez a magába merült szürke barát,

hunyt szemmel nézve a Lényeget, magát,

s ha szemed száraz volt, s arcod merev

hogy másokkal együtt zokogj, nevess,

csiholtál volna több erőt magadból,

hogy Feléje szárnyalj, s a magasból

egyszerre vedd el minden gyötrelmüket, –

s akkor sem mozdultál, te süket,

hogy az Idők fekete-rőt bakója

választottakat toborzott bitóra,

pedig a Szóért adta többszáz éve

fejét nevednek legifjabb testvére,

London egyik piacán, valahol –

– a sok nagyszerű kosztüm alól

szikrázva tüzelhettél volna,

de beültek a széksorokba

csámpás földi moccanásaid,

s átcsámcsogva a hígat, talmit

megbuktatták a művészt, a lelked –

– s ha sírása már elcsitult benned,

azt hiszed: nyugodt lehetsz a képen,

őrjöngj, lázadj, te elveszett énem,

nyúlj a tükörbe, s verd azt ott pofon,

hogy minden mélye felfakadjon,

s kiáltson csak fel az égre:

hívjatok újra a függöny elébe,

s eljátszom néktek London piacát! –

Csak pillanat –

Csak pillanat volt, amíg játszottál

bölcsőd és iskolád között,

csak szusszant egyet a nagyvilág,

s könyveid felett az új háború

a régibe beleütközött.

Lélegzetnyi volt a nyugalmad,

mielőtt az ököl rádcsapott,

s vánszorgó percek, s órák után

a tespedő börtön-őröklét

eltűnő nyomát sem láthatod.

Hogy megborzongatott még Reggel

a szellős, messzi életút,

s már óaranyban itt az Este:

a szélvihar az óceánon

egy lehelettel általfújt.

A világod is: halk percenés

valami titkos óraműben;

de az ingó-lengő zűrzavaron

itt is, ott is át-átpiheg

egy időtlen Szív, lüktetően.

Együtt. 1973–1977

Férgek

Mint a férgek, úgy nyüzsögtök körül.

Neked már szádon, szemedben ott ül,

hogy a magod is szeszben fetrengett,

mikor egy korcs méhben kapott helyet:

lapos a homlokod, lenőtt a hajad,

egy hülye, s egy állat párzik a bőröd alatt.

Mint a férgek, úgy körülnyüzsögtök.

Kölyök se voltál, s már mindenki ütött.

A pofonoktól állad ma is ferde,

combodat a szíj foltosra verte,

míg belőled nyomott, kivert vad nem lett:

ágyadból éjszaka csorog a vizelet.

Úgy nyüzsögtök körül, mint a férgek,

mert mikor tested szőrösre érett,

mostoháid gúnnyal löktek üzekedni

utcára, fészerbe, a mezőkre ki:

éhes szemed ma is vetkőztet mindünket,

s egész testedben csak egy nedű lüktet.

Körülnyüzsögtök ti férgek, ti, ti,

agyatok csak sárlik, vagy eszi a krimi.

Ha könyv, ha muzsika, ha lélek,

kiröhögitek: süket beszédek!

Az igazi, mivel fog és köröm bír –

azt is gyűlölitek, ki helyesen ír!

Körülnyüzsögtök, mint a férgek, úgy:

se gerinc, se velő, se vér, csak húgy,

se igen, se nem, csak nyerítő bók,

éveik férfiak, ők maguk hernyók!

Hol az az apa, elnök, király, várúr,

kit mindje ki nem szolgál – s el nem árul?!

Ám, ha én viszolygok, hogy a gomoly ronda,

Angyalom, hogy nézel te az én arcomra?

De nézd csak heréjük, csípőjük, púpjaik,

s mondd: az embernyi nem én vagyok itt?!

Mint ragyogó, nyúlánk, pároszi márvány

szökkennék Feléje, két karom kitárván!

Vagy ha, mint én őket, te úgy röstellsz engem,

mi furcsa vakság van az én szememben?

Hogy köztük magamat olyan másnak látom,

bár hű testvérnek, de oly felettük állón.

Mért vannak ők ott, én itt, ha így van,

s ha nem, mi igaz, mi hamis a kínban?

Ők se férgek, vagy én is az vagyok?

Újra, s újra mérek arcszöget, alakot.

Hogyan tűrhetsz meg egyáltalán

csak egyet is belőlük, Atyám, Atyám?

Hisz reszketek, míg egyetlen tekereg:

nehogy reggelre féregnek ébredjek!

Őrült szemek, löttyedt izmok közül

villanok ki, mint kagylóban ha gyöngy ül.

Ujjam gerincemen futkos nyugtalan,

de nyálkát nem ér, vissza csontról pattan.

Csigolyáim: mint egy gyöngysor szemei,

mint a rímek, ha ajkam egy versem pergeti.

Már megnyugodnék, de a kagyló szótól

a féregundor újra végigborzol.

Nem tűröm, nem bírom, nem akarom,

ha nem vagyok az, s ha ez csak az én bajom,

de Atyám, gerincnek, vérnek Istene:

undor belőlük bár egyetlen pete!

Ha szemem nyáladzó szájukra téved:

gyorsan megtörlöm titkon az enyémet.

Szíjjal csíkozott gyerekkorát hallva,

hátul hitetlenül tapintok magamra.

Atyám, milyen féltett fiad lehetek:

szele se ért, mi verte testvéreimet!

S testvérvoltunknak ez a bizonysága:

rákjuk így lassan énrajtam is rágna!

Gyönyörrel mutatom sima szépségemet:

mit eddig védtél, prédává nem lehet!

Atyám, az utolsó órán könyörgök:

férgek képében kísért itt az ördög!

Ujjaim, mint Dürer imádkozó keze,

kérve, kapaszkodva nyúlnak felfele.

Simítsd ki mindünkből a gyulladt fekélyt,

becézd a bőrünket, míg lélekkel lesz szép.

S ha aranylón ébreszt nyári reggeled,

úgy ébredjünk majd: eltelten Veled!

Kebledre borulva, egy angyal testével –

s még ezt a verset is tépjük akkor széjjel!

Béke

Vasárnapi béke,

oly szívfájdító mély,

itt benn csönd, és odakinn

napsütötte késő dél.

Egyetlen nyárfám lassan ing,

gerle búg, és pittyeg a pinty,

s én merengek, nem vágyva semmire.

Oly kevés, ami körülvesz,

és ki is elégít teljesen:

ebédre spaghetti volt,

s estére majd sajtot eszem,

egy papírdarab, tollam, pár könyv,

s egy ablaknyílás a falon fönt,

amin át összemosolygunk az éggel.

Hogy mire tudtok ti összeizzadni,

s aztán elverni milliárdokat,

mialatt köztetek a hypertónia,

az érszűkület, s az infarktus válogat?

Vagy bennem ég ez a bűnös és gyanús,

hogy nem vagyok csupán puszta hús,

s dühöngtök, mert fölfelé vágyom?

Diónyi fájdalom

Nem voltunk sokan. Csak pár gerezd,

de biztos, kemény héj mögött.

Kívül a világ: vad is, meg rest:

rohadt, okádott, s dühöngött.

Már csak magam vagyok. A többi

önmagáért régen meglakolt.

A sár lassacskán mindenünk elönti,

s a héj – csak volt.

Százszögű kristályok

Mily könnyen bújnak a Te virágaid

egyetlen színes, illatos csokorba,

mit egy ölelő kar magához hajlít.

S mi miért vagyunk százszögű kristályok,

mik felsebzik a markoló kezet,

s egy se simulna a másikához.

Virágaidnál százszor szegényebben

mi mereszt oly élesen belülről,

mi feszül az emberi szívekben?

Én is köszönöm!

A görög bölcs egykor, megöregedve

a sorsnak, isteneknek köszöngette,

hogy hellén lett, nem barbár Ázsiából,

s nem is barom, mit terelget a pásztor,

sőt Sokratessel együtt élhetett!

Sok mindent én is így köszönhetek:

nem vagyok pun, asszír, perzsa, de hellén:

száz lázas pogány közt higgadt keresztény.

Nem csordalény, sem individualista,

nem ültek rám bősz germán ködök,

nem egzisztencialista, ateista,

sem l’art pour l’art-al ötvözött.

Nem bánt a metafizikai szorongás,

nem emészt a világűr feletti láz,

a fehér faj, vagy az ember jövője,

s hogy minden értelmetlen, relatív,

a non-sense és a non-figuratív,

s hogy Godot egyszer megjő-e?

Hadd köszönjem azt is, hogy nem lettem állat:

nem birtokol semmi „titkos szolgálat”,

nem lettem bankár, diktátor, kuli,

otthonom nem egy őserdei putri,

nem lettem strici, se százalékba rokkant,

vagy sörön, tévén, mozin édelgő,

mindenki lakája: gerince-roppant,

harisnyaszárba garas-gyűjtögető,

se ököllel versenyző hústorony,

vagy olyan, ki az agyát adta el,

se aposztata a forró frontokon,

se ki rablógyilkosként vezekel.

Nem lettem a százmilliókból egy,

de vándor, ki a pusztán Nyomaidon megy!

S hogy együtt élhettem Ágoston-Tamással,

Danteval, Peer Gynttel, Babits Jónásával,

Jeremiással, kit Werfel mutatott be,

Ottokárral, kiből zúgott az Ige,

Le Fort-al, Bernanos-val, Schaperrel, Undsettel,

az édesanyámmal és testvéreimmel,

fiatalokkal, kik előttem ültek,

s hűek voltak, forrók, s egyszerűek,

az utcák annyi szürke emberével,

kik, mint az elektron fent a szférákban,

üres űrben, de ezerfokos táncban,

izzón égtek nappal, s égtek éjjel.

De akiket ők mondanak nagynak,

azoknak, látod, Sokratesem,

még a nevére sem emlékezem!

Köztük vagy

Egy tűzijátékpatronban

együtt szorong az eljövendő nemzedék.

S amint az Úr a Lét sötét űrébe ellövi,

a patron fénycsóvás, izzó tüzekre gyúl.

Sok milliónyi színes csillaga

kacagva vág a bársony éj sötétjének.

Egymást előzve, versenyt futnak szét,

tüzelve, ingerelve, s irigyelve másikát,

de lelkesedve, s felhevülve is a szomszédon.

S kórusban zengik biztos hangjukon:

ím, itt vagyunk, eljött az új világ,

és győz a fény, a lélek, s győz a tisztaság!

De közben már a pályaívek szertehajlanak,

s az alsó görbék kis sziporkái

az egyre feltörő csóvát fájongva szemlélve,

részvét- és észrevétlenül csöndben kihunynak már!

Dandárjuk még tovább süvölt,

egy pillanatra, mint egy álomkép, talán megáll,

és máris hullik, hullik, hullik minden szerteszét!

Most már minél tovább vibrál egy szikra még,

annál inkább belátja: minden értelmetlen volt,

s lidérc volt csak, ha volt az álomkép!

A véghetetlen űrben egyre inkább egymaga:

mi otthonosnak látszik most a patron fojtott belseje!

Az értelmetlen út végén csak ostobább fejjel

mind nagyszerű az egykori sok tróger osztálytárs!

Csak még egy végső pillanat, és feldereng benne,

hogy hátha nem a játékcsillogás minden,

s a pillanatnyi külső álomkép helyett,

jaj, legbelülről kellett volna csillaggá lenni,

mint itt, s amott a tenger csillag-szem

az ő gyorsan sötétülő feje fölött!

Ó, mennyien vagytok, s mi szépek mind!

S mily ostoba is voltam, én!

Zuhantában még látja, hogy közelg felé

az Irgalom két összezáruló Ujjának lágy hegye,

majd érzi: lassan elcsitul a dőre, vak futás,

s kihunyva köztük, most először önti el

a Végtelenből áradó Hajnal nyugalma őt!

Vadak között

Mint az ősi indián törzsek,

ők is a hold véréből származhattak,

mert az emberek velük mitsem törődtek.

Nem sátrakban laknak;

furcsa, rácsos, irgalmatlan falak mögött,

s nem tudják, hogy mivégre vannak.

Régóta eszem manióka-kenyerük,

van, ki így hív már: édesapám –

szívesen aludnék a földben is velük.

Öcsém

A rács túloldalán áll és mosolyog,

nektek rólam beszél, s nekem rólatok.

Jól ismeri a félország börtönét,

hová a rabló vitt, mindig eljött még.

Udvarias, hűvös, halk és nyugodt,

nem fél, nem hőzöng, és sosem nyalizott.

Mint sakktáblán a magányos csikó:

megfontolt, szívós, de lép, ha lépni jó.

Az egész rokonságnak ő a tengelye:

ki itt, ki ott kapaszkodik bele.

Egyszerűen hordja mindenki gondját:

eljár és harcol, bár maga hasznot nem lát.

Nyilván ettől oly friss és egészséges:

nem sarokban rozsdál, kényes munkát végez.

S mert a felkentek másutt lakomáznak,

ő jelenti nekem a Világegyházat.

Kit velem együtt az útszélről hoztak,

mikor a hívottak elóvatosodtak.

Habár más az út, amelyen járunk,

egy maradt a célunk, és egy az álmunk.

Ha felcserélt volna kettőnket a Gazda,

nem lenne kisebb belőlünk a haszna.

S így ha nem is hord Kulcsot, és Botot,

tán többet nyit fel, mint némely kulcsosok.

S ha előttük menne Atyja örömébe,

szeppenve kérdik majd: hát ez meg kiféle?

Lacinak

A könyv előttem Góliátnál nyitva,

s míg elgondolkodom,

lágy, ifjú arcod nézem, amin még csak

a szemüveg rokon.

A Góliátnak én is nekimentem,

s felül nem ő maradt,

de rút fajtája minden évtizedben

újból erőre kap.

Te hol leszel majd egy vagy két év múltán?

Lapulsz egy fal megett?

Vagy mész mosollyal, tiszta magabízón,

mert földre döntheted!

Én nem dugnálak páncélba, mint Saul,

de várom izgulva:

mit csak Őtőle kaphatsz, senki mástól,

lesz nálad Parittya?

Megbírsz magaddal jobban, mint nagy ősöd,

ha férfi lettél már?

Hisz majd magadban téged is naponta

új Góliátod vár!

S felgyúlsz-e még, ha megvénülten látsz majd

készülni új fiút?

S reméled azt, hogy nálad sokkal-sokkal

szebb győzelemhez jut?

Nem érted ezt? Sebaj, majd egyszer később!

Most nyúlj a Kő után!

És fuss előre! Hátul ott a gyávák,

s szemközt az Ős-Titán!

Katkának

A nylonod, s rajta a sok kis virág

már itt van az asztalomon,

s feléd üzenek azok szirmain át,

amíg kenyerem berakom.

Nos, kis Kati, hidd el ezt most te nekem,

az életünk ennyi csupán:

így nyílni virággá, ily szép színesen

az Úr kenyeres asztalán!

Márti iskolába megy

Indulj el, Márti, iskoládba,

először indulsz arra ma,

s most ez lesz, évekig eljárva,

kis életednek tartalma.

Mikor sapkádra hópehely száll,

már ismered a betűket,

kis ujjaid közt töltőtoll jár,

táskádban könyv lesz, meg füzet.

Arany kapuit tárja néked

a szép, a csábos nagyvilág,

míg elbűvölve látod, érzed

a fönséges harmóniát.

Ó, Márti, Márti, irigyellek,

hogy annyi vár rád, friss öröm;

de mondd, ha raktáraid telnek,

szólsz így is majd, hogy köszönöm?

Az arcodon megőrzöd végig

a szép mosolyt, csodálkozást,

s ott bent a gyermeket, a régit,

a mindörökre iskolást?

Vagy elcsábít nehány beképzelt,

üresen kongó pöffeteg,

ki nem tudott mást sok eszével,

mint lassacskán őrülni meg?

Ne szédülj, hogyha hívogatna

betű-lidérccel a mocsár;

csak rothadásra, nem kalandra

buknál, s elnyelne ott a sár.

Ne higgy vakoknak: letagadják

a rétet, szellőt, csillagot;

betűnek, könyvnek fordítottját

bazsalva mondják: sár vagyok!

Ki lélek lesz, virágként tárul, –

s a könyvek mind ezt tükrözik,

csak útnak rakd, ne barrikádul

betűid kockaköveit!

Mint ujjadról küldöd a lepkét

a szép magasba: pille szállj,

e rímek dolga, hogy hessentsék

könyvek felé a lelked, Kisbogár!

Hej Idő, te lompos, vén varázsló –

Sanyival csak itt találkoztam.

Jó félfejjel volt nálam magasabb,

borotvált álla kéken csillogott,

s bátyjáról beszéltünk egy nap.

A báty? Egy izgő-mozgó kis kukac,

az arca csupa nyíló értelem,

a második padból vigyorog reám,

most már örökre tizenkét évesen!

Mert akkor kapta fel a forgószél,

és letette valahol Nyugaton,

huszonévesen a tüdőrák talált rá,

s többé már sosem láthatom.

Nagy ég! Felnőtt férfi már az öccse is,

ő meg végére ért az egész útnak,

s én észre se vettem a szemeket,

mik a homokórán közbe lehulltak.

Csak álltam, mint egy régi pillér,

nehézkesen hordva terhemet,

én se mozdultam, az se könnyült,

s így nem zavartak a hulló levelek.

De a pillértövön az embersarjadék

csak-csak kihajt észrevétlenül:

amíg állok, rovátkák gyűlnek rám,

s mit a sarjak nőnek, én hordom jegyül.

S míg „én”-né, egy új világgá válnak,

mi rólam lehullik: csipetnyi kaparék, –

hej Idő, te lompos, vén varázsló,

ki a foglyod jobban: én, vagy Sanyiék?

Együtt

Az ég borult, de bennem csönd van,

csak a gép zümmög a zugolyban,

s valamitől a derekam fáj –

eszembe jutsz, rám csenget egy rím:

benned szunnyad el tőle a kín,

s a lelked már suhanva száll, száll –

(Az ég borult, s annyian vagytok,

kikben valami fel-felsajog,

de nem gondol rátok senkise,

kínlódva a másik fájdalmán,

nem kondul bennük név név után,

hogy őket is szállni segítse –)

Dávid

Mert ember és Isten gyermeke:

izzik a célt dajkáló szeme.

S az értelmes szem erőt igazgat,

innen feszül kezén a mozdulat.

S mind a kettőt tűz hevíti át,

különben otthon ül, s békén van Góliát!

Zárt ajtók megett

Mire valók az olyan versek,

mik itt szólnak, benn, az ajtók megett?

A versek akkor mire valók,

ha takargatják a szennyes valót?

Prófétáim tán susmutoltak

sötét sarkában egy szűk akolnak?

Mit úgy tesztek ti, elrejtőzve,

kiviszem – tudod! – a háztetőkre!

Hogy kerülhet egy rímre lakat,

ha csak az mondja el az Igazat?

Tűrd el mégis, ha függöny mögött

vetkőztetem, kin sebet kötözök.

Szegény atyáim gennyét, bűnét

hogyan kiáltsam, hogy ne röhögjék?

Bélyeg van rajtuk, fekély, s daganat,

s értük csak én szégyellem magamat!

Földönfutók

Évek múlva havazni fog talán

annak a februári napnak hajnalán,

mikor Wartburg komor várából sógorék

kilöknek, és rám borul a szabad ég.

Balkézzel majd egy batyut vonszolok,

jobb karomon síró vers-porontyok.

Előttem egy koldusasszony lépeget,

furcsa, hogy a nyomai még melegek.

Ferencesekhez, ha vannak is, alig mehet:

ma nem érdeklik őket az Erzsébetek.

A sarkon mellénk lép Atyánk Fia:

Neki sincs hol Fejét lehajtania!

Mái mozaik

Az emberek transcendens aggodalma már

világra szóló méretű (Herbert Read),

de mindig csak egy elfecsérelt élet végére.

S ezt nagy-gondosan készítik elő,

amíg még akcióképesek, s ifjak is,

transcendens nemtörődömségükkel.

Az élet fenntartásáért kipusztítjuk

az élet fenntartása minden értelmét! (Sertillanges)

Mi mind oly hitványak vagyunk, minők vagyunk,

s rajtunk keresztül hitvány lesz a nagyvilág,

mert bármi nagyszerű elvekkel is bírunk,

mákonnyal altatjuk már régen őket el,

mint kisdedüket élveteg anyák. (Maritain)

Miért kell bor, család és ifjúság meg nő,

miért a pénz, a rang, az emléktábla s a jövő,

miért az alkotás, a könyv, a kép, a film,

s az élet végeig sok esztelenkedéseim:

a bárgyú, kongó sok fontoskodás,

azt hinni: mért ne hihetném, ha már elhitte más?

A farkcsóválástok köröskörül,

hisz szívem, mint a költőé, a Semmi ágán ül,

nem hangtalan vacog, de rémülten üvölt,

ki nézi csak e vacogást, legyen csillag, vagy föld,

már nem lehet szelíd!

Te érted ezt a kínt?

A mindenség üres, s én egymagam vagyok,

már minden cél és üdvösség halott,

biztos megőrültem, s az ember is végkép,

s már egyikünk sem bírja ki az életét,

csak önkívületben! (Szabolcsi Bence)

Értsd meg, te visszhangos; jeges világ:

ezért tátong itt minden üresen!

III. kötet: Sömaj Izrael (2.)

A Leviathán hasában

A Leviathán hasában

(Jób 40,25-41,26; Iz 27,1)

Én meg nem szököm, s te ki nem okádsz,

a gyomorfaladba kapaszkodom,

míg téged az undor torza ráz.

Hidd el: az én undorom még nagyobb,

mert téged csak a kólika gyötör,

de én itt benned, belül vagyok!

Szennyes hullámaid átcsapnak rajtam,

lezártam hát szemem, fülem, szám,

görcsöd dobálhat, de csak benn, magadban!

Ha megfeküszlek, tán megtanulod,

hogy ne akard a világot elnyelni,

magaddal töltve meg minden kis zugot.

S én vállalom ezért a lázaidat,

s hogy veled együtt én is hánykolódom,

te miattam fetrengsz, s én miattad!

De itt benn magadban vagyok én a más,

nem hogy a világ idegen neked:

benned él, mit sosem asszimilálsz!

S ha majd hassal felfelé ringat a tenger,

foszló izmaidon átfúrom magam,

s a szörnyből fölénnyel bukik ki az Ember!

Rabszolgák

Fiatal lány volt, néger.

Ruháját a kereskedő

emelte könnyedén fel

a derekáig.

Megforgatta lassan,

s a combjára paskolt.

Körben heherésztek

– Warren rajzolja a képet –

a múlt század közepén,

valahol az USA

déli felén.

Ma, állítólag Európában,

a fiatal, másnapos rendőrorvos előtt

dereka alatt meztelenül

áll a lány.

Az orvos mólés arcán

gúnyos fintor ül,

forgatja, csipesszel nézi,

no, csak hogy tetves-e?

Hiszen apáca –

s ezért ő is néger,

fekete!

Michelangelo: Rabszolga

Meztelen,

hogy minden undok gyalázatnak

tárt legyen.

S megkötött,

mint kit magából fajtája is

kilökött.

Vonaglik,

s már alig bírja mancsok, szájak

mocskait.

Fájdalma

a pokloktól a csillagokig

áradna.

Feszülő

megcsúfolt testén játszik mégis

az erő.

Ragyoghat

lágy bőre, mit az Isten ujja

simogat.

Csak tudnám,

vad napjainkat alkotója

látta tán?

S a véső

érezte volna: modellje még

nem végső?

S hogy hordja

a sátán terhét, bőven lesz még

rabszolga!

Elhiszem,

ha így mondod, de honnan ismert

ő – engem?

– nem fogjátok hinni –

Én csak képeken láttam az utat:

az autók rajta négy sorban suhantak·

hét vége volt, week-end két három napra,

s húzta őket a Dél napos tengerpartja.

Négy sor egymás mellett, ezrek egymás után,

s négyen merengnek benn is a rádió-muzsikán.

S hétről-hétre mindig így megyen:

Észak Délre indul minden pénteken,

s frissen hazatér vasárnap éjszakán –

nem fogjátok hinni:

a leghosszabb utam sincs száz méternyi,

körben járunk, hárman egymás mellett,

a sor hossza tán ötvenre telhet,

s a végére elfárad mindahány –

Csak hirdetésben olvastam könyvekről,

s hogy másutt filmek, képek özönje dől,

válogatnak az újságosoknál,

hol a bábeli zavar nyomtatva kiabál.

Koprodukciók villognak a vásznon,

a fordításokat az Ensz tartja számon,

s az óceánokon a telstar-ok szórják át

az ember-tenger hangját, látomását,

s minden szem-fül éj-nappal ezt issza –

nem fogjátok hinni :

félhavonta úgy osztanak itt ki

négyünknek darabra nyolc könyvet,

ahogy négy szappant is előnkbe löknek,

s mind csak a brossurát öklendezi vissza –

Évről-évre hallom a műholdak számát,

toppant a rakéta, és a Holdra száll át,

s ahogy gyerek méri ugrásnál az árkot,

a Vénuszra, Marsra olyan pillantást dob.

Benne súlytalanul járod az utat,

s a mélyből bensőd is egyre feljebb juthat!

Széttárt karjaid közt a galaktikákkal

kíváncsin ismerkedsz széles e világgal,

s tán még az Arca is jobban látszik, mint rég –

nem fogjátok hinni:

a szájat itt nem szabad imára nyitni,

a szellem és a lélek száz diadalát

a vaskos sár javára százszor ellopják,

hogy megfakuljon benned minden régi emlék –

nem fogjátok hinni:

haldokolni is pap nélkül fogunk mi,

mert szonda, szputnyik, szatellit repülhet,

csak magad ne vágyj itthagyni a földet,

végre egyszer a Mindennel betelve –

nem fogjátok hinni:

ion, proton, sugár: hurrá, valamennyi,

éljen az egész gyönyörű nagyvilág,

csak a csilló ékkő arany foglalatát,

csak azt ne lásd meg, Ki van a mennyekbe –

Látható, vagy láthatatlan?

Vannak látható bilincsek,

s vannak láthatatlanok,

s alapjában olyan mindegy,

melyiket kell hordanod.

Mind felsebez kívül, belül,

de örömre is van okod:

fűzőláncod sem egyedül

milliókkal hordhatod!

S ha Uraddal találkozol,

s nem lesz stigmád, sebhelyed,

mutasd fel a csuklódat, hol

hordtad ezt a perecet!

Bethesda a X. kerületben

Nem vagyok orkán, égiháború,

nem is villámlik a szemem,

nem vagyok bölcs, időtlen korú,

s nem az Örököt mérlegelem.

Ő az, aki szól: fuss oda, eredj –

inasaiból vagyok csupán egy!

S ha küld, se mint elemi erőt,

mi új pályát szab a csillagoknak,

vagy meteort, mi gőzölögve jő,

hogy az óceánok mélyei felforrnak.

Csak mint rugót, mit lenyomhatsz százszor,

akkor is kipattan még a rugóházból!

Nem hívott trónálló szellemnek az Úr,

nem harsonázom a betölt időt;

nem piheg bennem se avitt, se új,

se régmúltak, se távoli jövők.

Dolgom, hogy a Küldötte legyek

bethesdai tavatok felett.

Hogy felkavarjak vizet, iszapot,

megmozgassam a heverőket mind;

és bár magam nem gyógyíthatok,

s nem veszem el a tályogot, a kínt,

de ki nagyon akar, itt lesz mégis ép,

mert én buzogtatom a tó vizét!

Sőt – az se kell, hogy vízbe szálljatok,

vagy ődöngjetek a tavam körül;

bármit csináltok, bármerre járhattok,

én itt vagyok, s a tó mindig pözsdül.

Csak tudjátok, ha valamitek fáj,

hogy a tavunk habzik, és csak reátok vár!

Ki itt belépsz –

Ki öt évnél nem tölt el többet

ennek a pokolnak szutykos mélyén,

ha jók az idegei, még rendbe jöhet.

De ki nyolc-tíz évig itt körbe jártál,

aki voltál, nem leszel már!

Kiket tizenöt évre hoztak ide?

Legyetek irgalmasok hozzájuk,

s lőjétek tarkón őket izibe!

S ha nem így lesz, csodát tett az Isten:

tűzön mentél Hozzá, s nem, mint Péter, vízen!

Stilicho fiai

Bár a szeme értelmes lenne,

egész testében vonaglik a hím,

ha műhelyben, udvaron, folyosón

nőt árul el a hang, a szín.

Én nyelvet is Fauston, Dantén tanultam,

gall krónikák izzottak az asztalomon,

neki elég pár botcsinálta tollnok,

s már van mersze, hogy ő is irogasson.

Szavaiban fölény és indulat,

a distinkció szerinte kibúvó,

bár nem akarja, hisz nem is ismeri,

az apja mégis a vandál Stilicho,

ki Rómában meszet márványból égetett,

az oszlopokat fogattal döntötte,

fia meg sztyeppének nézi Európát,

s katedrálisain is csak röhögne.

És mennyi-mennyi van belőlük,

egy egész elrontott nemzedék;

nem ismernek könyvet, szobrot, muzsikát,

ha azt keresztények szerzették!

Két évezred minden eszménye

nekik sötétség, babonás nyomor,

Rómában is azóta gyúlt fény,

hogy Stilicho népe ott honol.

Azok csóvát dobtak a fórumokra,

ezek lenézően vállukat vonják,

de rádió, kocsi, tévé ellenére

barbárnak fájón egyformák!

De kik az Urbs-ot pusztították,

lassan a Pásztor juhai lettek;

szegény ifjú, mái barbárok:

egyszer titeket is megkeresztelnek?

Egyedül

Most már úgy állok itt,

mint a sivatagban elpusztult város

magányos főterén egy obeliszk.

Mert ami itt kincs volt,

futva, vagy rejtve, fegyverrel, csalva,

de elhordta, cipelte eleven és holt.

Ami pedig szemét,

elégett, rohadt, bűzlött, párállott,

vagy éjjel a hiénák fölették.

Ám egy magamfajta kő

kormos lesz, csonkult, vagy ledőlt,

de el nem pusztul, s el sem vihető.

És így az Angyal

róla leli majd meg a várost,

mikor megidézi – harsonahanggal!

Bármelyik nap

Borult ég, terhes, szürke nap,

ha hétközben, ha ünnepen,

körben néma és üres világ,

akár egy Robinson-szigeten,

tébolyult Robinson-szigeten.

Most hang ömlik, zúdul a falról,

s úgy betemet fület, agyat,

mint az atombomba hamuja.

Takard be meztelen belső-magad,

magadban kuporgó önmagad!

Majd a ketrec bódult esettjei

rázzák egymást, mint őrült a rácsot.

Pereg róluk a rozsda: az élet,

s ahogy így a rácsot vékonyulni látod.

az életed is vékonyulni látod.

Végre sötét lesz; elnyúlva fekszel:

vasak, tetők közt egy árva csillag néz.

Fáradtan mondod: nem, nem igaz,

hogy valahol szív lüktet, s tiszta ész,

hogy benned még szív lüktet, s tiszta ész!

A bugyorban

A bugyorban, mint bolygók közt az űr,

néma csend nyúlik el, mérhetetlenül.

Fel, s alá járok, az ég benéz rám:

a pillanat tuskója: pároszi márvány.

Békés szívem csak ránéz és elhalad,

s már kész szobrot formáz a kődarab.

Mint ülő, szárnyaló testek és tagok,

sorjáznak mögöttem kövült pillanatok.

Ha visszanézek: mint egy vernissage,

hol egymást éri ezer műalkotás.

A nyugvó nap fénye fogja őket át,

mint fülkéi sorát egy bíbor-kollonád.

S az éjben, mi a földre ráborul,

a tárlatot megnyitni, érkezik az Úr!

Én a sor végén izgulva lesem,

hogy vásároljon, s kezet fogjon velem.

Itt van! A tömeg szeme Rajta, s rajtam,

ha most nem lép hozzám –

(erre már nincs rím a dalban!)

Emlékek

Kánikula. Fülledt este. Tiszapart.

Merengve a csillagokon

hallgatod a békakart.

Pár fénypont pislog csak a sötétben –

s hogy csillog ma mindez

benned, az emlékben.

Hátha belülről izzanék minden, önmagába,

mint Rembrant vagy Rouault

valamelyik vászna?

Olvadó tűzzel ródd hát e szavakat,

mert ez is emlék lesz egyszer,

ez a pillanat !

Karc

Egyetlen fát nézek egész nyáron,

ahogy cellám előtt hajlong, zizeg, –

node Exupéry bolygóján se

állna többől a Margitsziget!

Magam köszöntöm önmagam

Még mindig újabb névnapok,

s én üdvözlésre ballagok,

magam köszöntve gondolatban önmagam.

És így is bajba van

egykép az ünneplő, s az ünnepelt.

Mit is kívánhatnék

betelhetőt, mi eddig bé nem telt?

És mennyi-mennyi hátra még,

mit kiskoromtól mindig kívántak nekem,

s nem hozza már meg jó sors, munka, semmi sem,

és senki sem,

és senki sem!

Kívánhatom,

hogy ne forogjon bolygónk velem oly vakon,

lehányva múltat és jövőt,

s nem várva mást a Sorstól, Égtől, Semmitől,

csak pénzt, piát, villát, kocsit,

s pucéron nőt?

Vagy tapsikoljak tán azért,

hogy templomát megtűri még a piactér,

csupán tornyára csörgősipkát rak,

hisz kik alatta gyűlnek össze benn:

a nép ingyen bolond,

s pénzért a pap?

Mi dolgom nékem itt?

Hogy megfaricskáljam

egy elveszett kor néma rímeit,

miket magamnak elskandálhatok,

s ezzel köszöntsek névnapot?

Mi dolgom volna mégis itt?

Mint Théba pusztaságain

gyötörjön vad vihar, vad kín,

rút démonok üvöltsenek körül,

s én balga fejjel higgyem azt, hogy kínomtól

a bűnös bánat nélkül is csak üdvözül?

Dehát mi dolgom akkor itt?

A névnapok hullámai

egymás ölébe átringatnak, át;

mint bárka siklom, halk-sejtelmesen,

s hogy megjöjjön már, Galambom lesem,

csőrében messzehívó, zöld olajfaág!

Nemcsak régen történt!

Meghalni is úgy kell köztetek,

mint Virág Benedek, a „szent öreg”.

Lábtól hasaljon ott egy hű kutya,

s a vállközbe fejét a macska fúrja.

A homlokon egy csirke álldogál,

s nem gyászol más, csak némán a Halál!

Az utcákon, mint vak hangyaboly,

egymást tapossa a sok lázas botor.

S nem sejti köztük senki se,

hogy a lelkük fekszik benn – kiterítve!

Diotrephes

(3 Jn. 8)

Milyen lehetett? Hasember,

kinek akár egy János sem kell?

Kukac: behúzta magát egy lyukba,

s oda most már senki be nem jutna?

De nagyságának tudatában van:

az Úrnak is csitt az egyházában!

Aki néki nem elég mélyen bókol,

gyorsan kikerül a testvéri akolból!

S micsoda életerő lobog benne:

ma is itt ül rajtunk terpeszkedve!

Szavad szerint, János, rég jöhetnél már,

eredmény ma sem lesz, de az ige – talál!

Ugye, nem kívánod?

Ha titkon eltemette

Tóbiás a holtat,

hogy még a gyilkost is

zokogásra bírja –

ugye, nem gondoltad?

Bár Zakeus felvágta

számos arany-zsákját,

hogy rövid csontjait

daliásra nyújtsa –

azt már nem kívánták!

Izzad, aki húzza

fogáskor a hálót,

ájult, kín hűségért

ver végig a korbács –

s mégse mondjuk: kár volt!

Futásban győztesen

hogy ne is lihegjek,

a tengert legyűrve,

hajóm se érje vész,

itt a rácsok mögött

még meg se fonnyadjak –

hű mégcsak lehetek,

de cirkuszi bűvész?

Hogy még a testem is,

mint a lélek: égjen,

hogy ez a marék por

mint egy angyal szálljon,

s pisla mécsem legyen

olthatatlan villám –

ugye, Te se mondod:

még ezt is kívánom!

Pünkösd vigíliáján

Ha valakitől ma üresek vagyunk,

akkor az Te vagy,

kit senki nem vár, nem hív, nem áhít,

mert nekünk nem kell senki Másik,

magunknak maradunk, s Te is csak maradj!

Ezen a vigíliátlan vigílián

nézz szembe ezzel a ténnyel:

Az Atya? Rég volt a teremtés nagyon!

Az Ige? Szépen szól, hadd maradjon!

De Tűz és Lélek? Nekünk karosszék kell!

Sok csodás, szép, régi templomunkkal

azért eléldegélünk;

a leckét felmondjuk, piszkítjuk a papírt,

hajlunk annak, ki hajlítani bírt,

s kinek jut irgalom, ha nem nékünk?

Vagy épp ilyen tán a vigília?

Ilyen teljes űr?

Akkor az első csillag feljötte óta

még nem vártak így soha, soha,

ahogy mi heverünk itt, szenvtelenül!

Fák az udvaron

Egy vén jegenye: mióta itt vagyok,

ahogy én nem, úgy ő sem gyarapodott.

Amióta itt vagyok, nőtt fel a másik,

sok colt számol, mi nálam mind hibázik.

A konyha előtt: széthasadt almafa,

mint rajtam nincs gyümölcs, úgy nincs őrajta.

Szemben ákác: először ez nyit tavaszkor,

négy sorban álltak az utcámban – akkor!

A fal örök árnyában torz csemete:

tíz év alatt se nőtt egy centit se.

Valami életfa-féle? Sehol, sehol!

Majd megfojt lassan, sírás nélkül a por.

A nagy cédrus itt álomban sem kísért,

csak sikoltoz éjjel, útján ki ide ért.

Ferenczy madarát hiába kutatom,

csupa káromkodás csattog az udvaron.

S a fának, hol a Jó s Rossz tudását vettük,

egyedül gonosza lelhető ehelyütt.

De nem találhatsz két kis nemes gallyat,

hogy őket ágyad fölé keresztbe rakjad,

s testamentumot írj alattuk, szörnyűt:

ki itt ültetett, sátán volt, vagy őrült!

Mindnyájan lehetnétek!

Számolatlan évezredek óta

sütik a rabság égő bélyegét

számolatlan milliókra.

S hányra nézünk mégis elbűvölve,

kik úgy léptek ki a mocsárból,

mint a Lélek csilló tükre.

Sokrates, Platon, vagy Pál,

Jean d'Arc, Tasso és Dante,

vagy Anna Frank, a kócos, csitri lány.

S ilyenek mindnyájan lehetnétek! –

De ki pribékjük volt, az megmarad

mindörökre csak pribéknek!

Modern Március

Nem volt húszéves, hogy közénk került,

mert egy márciusi verset írt;

válogatott a rabingek között:

a rózsaszínt szerette, a rózsaszínt!

Kinn háromezren felül keresett,

s anyjától kapott még kettőt,

ujjheggyel rendezte egyre a haját,

s szemmel falt minden kincstári nőt.

Ha olasz szám szólt, vonaglott a teste,

de ha csak Kölcsey, regényt olvasott,

Rhodésiába vágyott munkavezetőnek:

„tíz év alatt meggazdagodnék ott!”

A pulcsi, a lengő, a trapéz, a párhuzam –

ezekhez kellett pár márciusi sor?

„Hülyeség volt” – mondta a bírónak,

nesze neked, te dunaparti szobor!

Sztriptíz

Ami először hullt le rólam:

a levéltár kutatóterme.

Hunyt szemem recehártyája:

színes ablakára emlékszel-e?

Majd az iskolát vetettem le

fájva, és lelkes-boldogan,

mikor plasztik-gyurmává züllött,

mit én lélekként hordoztam.

Aztán röhögve tépdesték rólam

a szabadságot, a ruhát, az embert,

megszoktam a pórázt, a kalodát,

a napot, ha sütött, az esőt, ha vert.

Azt már nem is tudom hogyan,

csak szétfoszlott köröskörül

a könyv, a muzsika, a szellem,

s a liturgia elcsöndesült.

Maholnap a testem sem érzem,

annyit rúgták, motozták, fogdosták,

annyira nem enyém a bőröm,

tán észre se venném, ha lenyúznák?

Óceánig nyúló láthatáromból

szűk alagútba húzódtam vissza.

Mint kútgyűrű fekszik kútgyűrűre,

úgy ér itt csigolyát csigolya.

Egyenes. Nincs rajta törés, se hajlat.

Másnak rabság, nekem tündérpalota.

Gerincnek hívták valamikor rég,

s hajdan közönséges, ma pedig csoda.

Ez rajtam a végső bevehetetlen,

mi már a legmagamhoz tartozik,

ahogy Ferenc dobott le minden göncöt,

s ajka csak Miatyánkot harangozik,

úgy élünk e dióhéj-világban

egy héj alatt, az Atyámmal ketten,

s én körben a széles Óperenciát,

s a Múlt egészét régen eltemettem –

De ha egyszer majd ásatni jön

a Végítélet, mint expedíció,

a Régész csak legyint versre, iskolára:

csupa kulturális csízió,

de gonddal nyúl egy sor csigolyához,

s elfüttyenti halkan magát,

mint ki a hüllők új korszakában

ritka kihaló fajt: embert talált –

Márianosztrai asszociáció

Régi-régi kolostorkerengő,

minden oszlopa másként faragva,

udvarán kút, fák, virágerdő, –

emlékszel a nosztrai udvarra?

Szűk, kis napsütötte négyzet;

miattatok vágták ki fenyőit,

mind a tizennégyet!

S már suhanhatott a szem kőtől kőig.

A rácsokon itt is, ott is átderengett

egy-egy időtlenné kimunkált arc.

Mint oszlopok álltak egymás mellett:

színes márványok, mészkő, vagy kvarc,

mind egyetlenként az Isten tenyerén,

s a földi kerengőn is mind-mind páratlan,

és mégis sorban a falak mentén

egy tartásban és együtt mozdulatlan,

szinte mint egy régi-új kolostor,

liturgiája modern és mesés:

böjtös némaság, bilincs és ostor,

és szenvedéstelenül szenvedés, –

emlékszel a nosztrai udvarra?

Reflektorfény, rideg és kopár,

a kerengőt egy angyal silbakolja,

s emlékarcok oszloprendje áll –

Elmegyek, elmegyek…

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek,

hosszú út porából nyugodalmat veszek:

harcos, kemény szívem keserűn csitítom,

búcsúpoharam is magamban kell innom.

Első harcaimban akik körülvettek,

pecsenyés tüzeknél rég ott melegednek;

helyükbe felserdült hajlékony vitézek

ósdi hűségemmel nagyképűn lenéznek.

Ifjúnak, öregnek, kikért verekedtem,

ásatag figura, terhes teher lettem.

Kiknek kezem várná kezük szorítását,

az egész valómat pokolba kívánják!

Nem kapdostam soha aranymarha után,

szortyog is a víz most lyukas csizmám talpán.

Ünneplő tapsokért sose bájologtam,

de a gúnykacajtok fáj, biz, a nyomomban.

Elmegyek hát innen, hosszú útra megyek,

semmi dolgom többé se veled, se veled.

Szívemnek tengerszem-mélyére süllyedtem,

csak a Mindenható virraszt még fölöttem!

Nem szoktam – hadd szokjam

Nem szoktam, nem szoktam kalickába szállni,

csak szoktam, csak szoktam zöld ágakra szállni.

Zöld ágakra szállni, fenyőmagot enni,

fenyőmagot enni, gyöngyharmatot inni.

Nem szoktam, nem szoktam, zöld ágak közt járni,

csak szoktam, csak szoktam kalickában hálni;

kalickában hálni, csíkosba öltözni,

minden széptől, jótól csöndben elköszönni.

Nem szoktam, nem szoktam fenyőmagot enni,

fenyőmagot enni, gyöngyharmatot inni;

csak szoktam mindenek aljasságát nyelni,

pokol bűzéből is Feléd reménykedni.

Hadd szokjam, hadd szokjam Benned elmerülni,

Benned elmerülni, testvérnek örülni;

testvérnek örülni, aljast mind feledni,

még szemétdombon is fenyőmagra lelni.

Hadd szokjam, hadd szokjam kalickában hálni,

kalickában hálva, mind messzebbre szállni;

a Te tenyeredből gyöngyharmatot inni,

széles örömömben mosolyogva sírni.

Lovamat kötöttem…

Lovamat kötöttem piros almafához,

magamat kötöttem gyönge violához.

Lovamat eloldom, amikor, s ahol kell,

de tőled, violám, csak a halál old el!

Lovamat kötöttem de sok almafához,

dobogó erőmet iskolás padkámhoz,

könyvtári polcokhoz, gyerekfüzetekhez,

tisztulásra vágyó emberi szívekhez.

Magamat kötöttem Hozzád, Violámhoz,

gyerekes vágyakhoz, férfi-bizonysághoz;

de sok nem is sejtett ütés-leköpéshez,

mit a toll le nem ír, csak a lélek érez!

Lovamat, hej, százszor dúdolva oldottam,

hol a tüzem nézték fanyarul, unottan;

dehogy vártam arra, oldanom hogy kelljen,

parazsat hamuja hogy kitessékeljen!

De hol én szürkülnék bágyatag hamuvá,

Violám, Magadtól, nehogy Te eloldjál!

Sétáló lábadon leszek a bojtorján,

bármilyen halál jő, Tőled el nem old ám!

Lovamat kötöttem de sok almafához,

magamat kötöttem Hozzád, Violámhoz.

Lovamat, hej, százszor dúdolva oldottam,

de ami Hozzád köt, a bog oldhatatlan,

kibogozhatatlan!

Egy apró seb csak a bal bokád fölött

Genny, daganat, már nem tudsz lépni se,

kendőt tész rá, s egy gumival kötöd:

egy apró seb csak a bal bokád fölött.

Csak borzongsz kissé, és szédül a fejed.

Nem ízlik az étel, könyv és toll;

csak nem lett tán a nagyvilág beteg,

mert borzongsz kissé, és szédül a fejed?

Csak ketten tudjuk, mi gyenge fából vagy!

Esettséged eddig nem látta még más,

azt se hallják, hogy versed megakad,

de ketten tudjuk, hogy gyenge fából vagy.

No, fuss csak egyre az irgalom után!

De silbakolj is tovább lelkesen,

meg ne lásson egy gyermekem sután,

mert akkor futhatsz az irgalom után!

– szállok egyre felfele –

Sokszor szégyelltem fiatalon,

hogy szánomra nem gond a kenyér,

a nagyok előtt nem kell hajladoznom,

testem, lelkem nem szorítja mundér,

hogy a bomba, bár falkában üvöltött körül,

de csak mint láncon az eb: kerítés mögül,

s ha semmim se volt, gondom annyi se,

szállhattam, mint a felhő, felfele.

Visszanézve ma sem értem még,

hogy nőhettem fel oly bántatlanul?

Bár, mim kellett volna, alig nevelték,

de nem is metszették le rügyeim balul.

Hogy maradhattam ily feszülő, nyitott,

hol a többi csak egyetlen csajkából ivott,

s én testben, lélekben egészségesen,

csak a Te szavad, azt innám, lesem.

S jöttek évtizedek, nehéz léptűek,

börtönt, s üldözést hordva vállukon.

Mégis friss lettem tőlük, könnyűded,

hogy a hitet mégsem árulom;

nem vagyok gyáva, használhatatlan,

csak a beosztást mostanra kaptam.,

s azok nyomán, kik előttem mentek,

mégiscsak vihetek én is egy keresztet!

Látom mindezt, de ma sem értem még,

hogy a hűség csak ennyi, ilyen egyszerű!

Mi őrzi karom, lábam víg lendületét,

angyal, lélek, öntudat, derű?

Hogy rácsok mintha nem is volnának,

nekifeszülve az ég magasának,

lángolva, mint az Isten fellege,

s oly hang nélkül szállok egyre felfele –

Miért?

Csillogó szemmel, mélyen lélegezve

jóízűt futottam be a végtelenbe.

S ha tán a nyálasok selypegtek: minek?

a szellő elkapta, ki hallotta meg?

S mikor már emberarcot formáltak ujjaim,

s az enyémre is ráült a gond; a kín,

gyanúval, gúnnyal sütött a szemük:

– íme a naivak, a buzgók, az új seprűk!

Vállat vonva végeztem dolgomat:

szép munkáért még nem akasztottak!

S hogy a vihar markában

minden táncolt, reszketett,

egyre gondosabban rajzoltam

a hajlatokat, éleket.

Üvöltve gyűlt körém a csőcselék:

– ez aláássa mindünk hírnevét!

Nem feleltem, s nem bántottam őket,

de nem is csüggesztettem a földre le a főmet.

Dolgoztam, mint addig, hűen, pontosan.

– Ez maga őrült, vagy őrült ördöge van?

– Viharban minden épeszű meghajol –

és sövényük, mint a Colosseum, átkarolt.

– De emberek, én nem csináltam semmit!

– Csak dolgozom és vagyok!

– Épp ezért érdemelsz halált,

– az orkán törvénye: lapuljatok!

A kör köröttem mind szűkebb,

egymás szavát sem értjük meg.

Minél jobban vigyázok a rendre, jóra,

átkait a tömeg annál inkább szórja.

Hogy élnék, tennék egyre nemesebben,

ez a bizonysága, hogy elvetemült lettem!

Nem követelnek jó, vagy gonosz tetteket,

a lelkemet akarják prédául, a lelkemet!

Én, ha tudnám., se adom, adhatom,

bennük: düh, szégyen, bosszú, aggodalom.

Vadul ácsolják a bitómat,

mint egykor a Mesteremét,

maholnap kivégeznek,

de közülük senki sem tudja majd,

hogy mért?

Címer

Emlékszem régi képekre,

hol ősz apát, püspök, király,

felénk kinyújtott két kezén,

ki templomot, ki klastromot kínál.

Övék volt, összegürcölték,

kövekbe fúltak éveik,

s nem hagyták holtukban sem el:

ma már tán rom, de őrzik képeik!

S ezekkel voltak napjaik,

ezekkel csordultig tele:

hogy nőtt a fal, hogy színesült,

csak ebből állott mindük élete!

Bár így állhatnék majd Eléd:

kezemben: Gyűjtő, Nosztra, Vác,

és még a többi „klastromom”,

miket nekem még tán holnapra szánsz!

De akkor most csak békesség!

Míg nő a fal és színesül,

te gürcölj békén, s várva várd,

hogy rád rögződjék mindje címerül!

– mikor már senki sem emlékszik rátok –

Mint egy ősi szikla a hegyoldalon,

állok, mióta eszemet tudom.

Évtizedek húznak el fölöttem,

lenn emberek sírnak, s az ég dörög fenn.

Paskol a vihar, belémvásik a moha,

hőségnek, fagynak rajtam a nyoma.

Lehasad rólam itt-ott egy darab,

s torzzá lesz tőle árnyék és alak.

Ki gyerekfővel itt labdázott még,

nem leli meg bennem régi kapukövét.

Új házak, új utak nyúlnak erre szerte,

ma eltéved, ki a helyem rég ismerte.

Minden megbolydul, mássá válik,

de engem semmi meg nem másít.

Mi tuskómból mindig megmarad,

ha kicsi, ha nagy, de szikladarab.

Hiába divat, pénz, fenyegetés,

nem lesz belőlem egy tál lépesméz.

Megőrölnek, mert láb alatt vagyok,

s beszórnak velem egy útdarabot.

Ott is felfogom a lucskot, sarat,

mi szikla volt, ott is szikla marad.

S hogy nevetlek, ostobák, titeket:

bár egy vagyok, így millióvá tehettek!

S mikor már senki sem emlékszik rátok,

én még akkor is őrzöm majd halott utcátok!

– belőlem virít ki minden csillag –

Mint a víz,

ugyanaz vagyok, és mindig más:

a kútban, a csapon, a tocsogókban:

keresztvíz és forrás.

Bensőm egy,

de sok a ruhám, sok az alakom,

s mikor azt hiszitek: elvesztem,

csak gazdagodom.

Telítődöm, az érccel, a bajjal, a vajúdó korral,

mik elém feküsznek, s miket átjárok:

mind alakít és forral.

Hű vagyok,

mert hisz akkor lennék hűtelen,

ha a kilúgozott föld és idő

nem érződnék az ízemen.

Dolgom,

hogy felfogjam, s osszam szerteszét

az új századok ujjongó robaját,

s a perc meghitt neszét.

Csak fattyúim:

utcáitokon a sár vagy a tócsa,

mi nem old semmi újat magába,

marad egyforma.

De a vizekből

a Lét egyre új létet fakaszt –

s így belőlem virít ki minden csillag,

és minden tavasz !

– lélek nem él, csak az egészben –

Ti vagytok a jobb és bal kezem,

ti a tüdőm két szárnya,

koponyámban ti a két szem.

Bizonytalan rokkant vagyok,

ha egyiktek hiányzik;

a félszeműek sokszor egész vakok.

Mert nincsen ég sem föld nélkül,

sem fehér nélkül fekete,

s a fent mindig a lent-re épül.

Az egyik önmagában: áporodott makacs,

a másik: hajladozó puhány;

míg kéz a kézben: acéllelkű vas.

Kettőtök nélkül nem lennék én sem,

mert részletekkel teli a világ,

de lélek nem él, csak a ritka egészben!

Hiszekegy

Ő vigyorogva a szemembe röhögött:

nézz ki az ablakon, a rácsok között,

mutass rá bármelyik járókelőre,

s maholnap itt szárad előtted a bőre,

mert lefogatom, s tanukat állítok,

mígnem egy kötélen kalimpálni fog,

mert én vagyok az Úr, s nem az a Vén ott fenn, –

s én csöndesen mondtam.: Hiszek egy Istenben!

Erre dühöngve rohangált fel, s alá:

még a börtönöd is én teszem pokollá!

Mert mennyben, földön mindent én csinálok,

éntőlem függ életed, halálod!

Tudod, hányat vittem már le a pincébe?

Golyót tarkójába, s vinnyoghat a férge!

Hiszel hatalmamban poklon, földön, égen? –

Csak a menny és a föld Teremtőjében!

Most már az öklétől döngött az asztal:

csak az marad meg, ki szolgálni akar!

S veled még beszélni sem lehet semmiről,

az ember bezárt ajtókon dörömböl.

Hát meg fogsz rohadni a börtön fenekén,

s jóddal kenjük ki a helyed, te kelevény!

Vagy nem hiszed, hogy veled még ezt is lehet? –

Csak hogy Krisztus meghalt, s eltemettetett!

Hol elsápadt, hol vérbe borult arca:

nem gondoltál még a sétaudvarra?

Hol félméterre a bakancsod alatt

csontvázak feküsznek hason és hanyatt.

A bilincs is rajtuk: ezen egyedül,

ott a nő karja férjére feszül,

így fúltok majd ti mind a sárba ott!

De Ő halottaiból feltámadott!

Meg se hallott, úgy darálta tovább:

hiába vártok bármilyen csodát,

nem exhumál majd a jövendő század,

nem neveznek el rólatok utcákat,

a fejlődés bennünk ért el a csúcsára,

ti meg maradtok az élet lomtára.

Miért is jönne egy új emberalak? –

Ítélni eleveneket, és holtakat!

Rám meredt, és eltorzult a szája:

a te fajtádat a diliház várja.

Mert aki nem lát bennünk nagyszerűt,

az vagy hülye, vagy elvetemült!

Nem vergődök vele; a helyére teszem:

az elektrosokk majd segít ezeken.

Ti csörgősipkát kaptok, én meg nevetek,

s én rámosolyogtam: hiszem a Szentlelket!

Dúlt-fúlt, fújtatott: hát nem hiszel nekem?

Akár a pápát is ide cepelem!

Sokba kerül? De ha nekem megéri,

Mihály arkangyal tán előlem megvédi?

Leütve elhozza egy diplomata-kocsi,

s vajon a hívekből marad egy maroknyi?

Mit hiszel? Az árnak elébe ki vághat? –

Egy katolikus Anyaszentegyházat!

Most aztán higgadt lett, hidegen nyugodt:

amit nem hiszel, majd magad is megtudod!

Mert elszámolnom, s most nyisd ki a füled,

a csupasz bőröddel sem kell senkinek!

Nemcsak őrséggel veszlek köröskörül,

de gyűlöllek is feneketlenül,

és szétmorzsollak, akár hiszed, akár nem –

s én hiszem az örök életet, Amen!

Nektek „pol” versek –

Népem és korom

fél- és negyedhívőinek

hol írom, hol, zokogom.

Ha én sem beszélnék –

A farizeusok, a csak a betűvel törődők,

kik sorsára hagyják ma is a vergődőt,

a sok írástudó, ki csak azért ír,

hogy gazdára leljen az Állami Nagydíj,

a főpapok, a lelkek autokratái,

kik csak autón képesek utánuk járni,

emmausziak, kiknek tömeg kell és pátosz,

vagy hazafutnak a mama szoknyájához ,

nagyokos tamások, akik azt hiszik,

öt ujjuk többet ér, mint az az egy hit,

minden időknek örök hörcsögei,

kiknek minden jó, csak a lyuk legyen teli,

a magabiztosak: üres léggömbök,

kényesen lebegve a fejünk fölött,

kik könnyedén veszik a pontot, meg az i-t:

csak semmit precízen, semmit szószerint,

a nyulak, élni se merve, mert hátha…?

s a patkányok: hajrá, bármi csatornába,

kórusban bőgitek mind-mind a fülembe:

mért nem jössz ki velük, csak te, csak te?

Látod, mi megvagyunk, nekünk jó így is,

te folyton felsírsz: itt bibis, ott bibis!

Hol van, mi szerinted nem kéne,

hol meg hiányzik egésze, vagy része.

Siratod a jót, az igazat, a jusst,

mért nem megy, hogy te is nyugalomhoz juss?

Ne végy mindent észre, légy már nagylelkű,

ne csupa jog, erkölcs, fogadalom, eskü.

Ha már így esett, hát így is puffan,

ne gondolkozz mindig a Krisztusban!

Egyre csak Hozsannát kiáltanál,

de ha a csillagokban egyszer nem így áll!

Hallgass el hát végre, ne zavard a csöndet!

A köveket hallgatni, azt hiszitek, könnyebb?

Júdás felháborodása

Neki a legkönnyebb, bármit is mond,

s bármennyit duruzsol körötte a nyáj;

most megtelepszik fenn a Golgotán,

s imádtatja magát pár ezer évig.

Lesz keresztje is, hogy a templomokat

ilyen ereklyékkel rakják végig.

Lesz mise, körmenet, csodák, legendák,

mozgalmak, iskolák, újságok, rádiók,

lesznek papok, kik mindezt prédikálják,

s az apácák is kitesznek egy milliót.

Lesz a Vatikán, mint a Föld köldöke,

szerzetesek is, meg első áldozók,

s csinálnak szobrot, képet, könyvet és fotót:

S a hűek akasztva és szitává lőve,

megcsonkítva, eladva, megfázva,

hazaárulónak, kémnek kikiáltva,

pénzzel, szesszel, nővel meggyalázva,

a világcirkusz porondján felvonulnak,

mint az olimpikonok, roskadozva

terhe alatt a babérkoszorúknak.

Mert Ő is, meg azok a tanítványok,

– mint az Atyja is fenyeget Ózeásnál,

hogy itthagy bennünket, elvonul, odébb áll –

dehogy szennyeznék be magukat a bűnnel,

tehát velem és velünk, s az egész világgal,

nagy-kényelmesen mennek a börtönbe,

a vérpadra, vagy az éhhalálba lökve,

csak azt nem vállalják, amit én!

Mert nekem marad nyakamon a Föld,

mocskosan., sötéten, feketén!

S én vállalom úgy, ahogy van!

Nem akarok tisztább lenni nála,

se önzetlenebb, se erkölcsösebb,

s az ösztöneimet se tiprom a sárba:

én minden szennyet vállalok veletek!

Együtt leszünk elkárhozottak,

kizártak és messze elvetettek,

s együtt fogjuk gyűlölni is egymást,

mert együtt gyűlöltünk minden. keresztet!

De én mégse megyek a Kálváriára,

én ezt az életet imádom, ezt, ezt,

nekem gyönyörűség egy állami autó,

és vakrémület minden kereszt.

Igen, én hordom a harminc ezüst súlyát,

s a még többet, mi hozzá titokban jön,

s akár naponta hajlongok egy küszöbön,

csakhogy ezt a zsebembe dugják.

S tudom: mert elvetem az áldozatot,

s nem poshadok a börtön kényelmében,

amily hitvány rendet tart Ő a dolgokban,

még idegösszeomlás lesz a részem,

s fel se köthetem magam, ahogy szoktam.

Káin rokona

Jegyet tettél a homlokomra,

mindegy, hogy milyet,

mindegy, hogy mikor, mindegy, hogy miért,

de mióta Kezed a homlokomhoz ért,

az emberáram mellettem elsiet.

Káinnak lettem a rokona!

Hogy gyilkoltam, vagy holtat támasztottam,

s így került a Jegy oda,

valójában senkit sem érdekel.

A lángos Jegy, az a barátságtalan,

magányos és magányt szülő:

miért más, aki más, mint a többiek,

a földön járók közé minek a repülő?

A vakondok sohase fog szállni,

s ami más, mint az ő normái,

az közveszélyes őrültség!

Ha valaki úszik a légben: káprázat,

és elmebajos a magasba ugró,

ki csak néz is felfelé, már lázas,

az egészséges: a ganajtúró!

S aki egészséges, félhet a ragálytól,

ezért maradjon mindenkitől távol,

kivel nem hempergett együtt a sárban.

Ez a biztos. Minek kutatni, mit akar,

mindig jobb a nyugság, mint a zaj,

hogy régi testvér, minek firtatni,

ha majd nyugszik egyszer a föld alatt,

s ekkor, akkor érdemesnek látszik,

hát majd kikaparjuk, hogy itt van, ni!

Káin az Édentől keletre ment,

én járok körbe, járok fent és lent,

és sebességem, a saját nyomásom

lök szét titeket, ti hamu-könnyűek.

S még csak le sem szidhatlak,

hisz amik vagytok, csak azt teszitek,

azt, azt, mit én nem fogok soha!

S így maradok, aminek kijelöltél:

a megbélyegzett Káin rokona!

Kiről írok?

Dörrent a Hatalom toporzékolva:

„Hozzám mersz te lenni ily goromba?”

Nem akarok névvel senkit leszólni,

legyenek az USA, vagy a Mars lakói!

„Ha a jenkikről írsz, nyíltan mondd meg,

s vár a villa, az autó, a csekk!”

Ha lenne nálam eladó ének,

gondolod ők gyatrán fizetnének?

De én nem írtam sem nekik, sem neked,

sem az öt kontinensen senkinek!

Bár észre se vennék, hogy én is létezem,

ki makulátlan, nem dühöng a versen.

De kit elönt a harag, s leütne orozva,

csak a saját bűnét verné ezzel dobra!

S bárki a vétkes, csak bűne miatta

szirénázik a vers riadalma!

Nem-et mondva a bűnösnek szembe,

s riasztva, ki renyhén szenderegne.

Ezért csak halkan szitkozódjatok:

még el találjátok árulni magatok!

– mint nyúl az őszi szántásban –

Így élek immár harminc éve:

futva, lebukva, újra körülnézve.

Hallgatódzva: hol, ki zuhant földre?

Fontolgatva: várjak-e még többre?

Szétzilálva minden csupasz bokrot,

mert csapda lehet egy kapu, egy oszlop,

s ha befordultam az utcasarkon,

visszanézve: követnek vajon?

Postámat rendre számon tartva:

hiába várok megint egy lapra?

Kivigyázva látogatóm arcát:

az új vádhoz merről gyűlnek akták?

Hatszor megrágva, mit tollam elkövet,

hisz nagyító bolházza betűimet!

Az írott árkust este összetépve,

hogy kész legyek a hajnali vendégre.

S tudva, hogy mindez esztelen okosság:

nincs vad, mi örökre elkerülje sorsát,

s arra való minden masina, rádió,

hogy biztosan fogja bokámat a háló.

Hol csapda vágja le a lábam tőbe,

hol én rágom ki magamat belőle,

s míg ketté nem szeli valami a hátam,

élek, mint nyúl az őszi szántásban!

Megkoszorúzták a sírját…

Mennyi kivégzett, és mennyi halott!

És mindenki koszorúz – keresztbe!

Mert, ahol gyilkolt, senkise ott,

csak azt, akit mások terítettek le!

A világ 1976-ban

Hol élsz, te ember? Hol, te süketfajd?

Mit beszélsz folyton a Foghatatlanról?

Hisz bennünket vad vágyak tüze hajt,

s a vérünk fortyogva zakatol.

Te nem látsz meg semmi háborút?

Forradalmakon nem örülsz, és nem sírsz?

Honnan ereidben ez a poshadt víz?

Tán számító vagy? Lapuló gyáva?

A népek egymás torkát markolásszák,

s te lesed, hol fő meg a ludas kása?

Nincs szavad rá, hogy felmentünk a Holdra,

s hogy mindenki tudja, hogy mi a többi gondja?

Hogy szabad lehet, pökhendi és önző,

durva vagy gőgős, keményen könyöklő,

s akinek úgy jó, hogy hazudjék,

próbálja szájon vágni a bíró, vagy az ég!

A Föld úgy fekszik kemény markunkban,

mint a gyümölcs, mit mi szedtünk le,

s nem ahogy istenek gyönge tenyere

az országalmát markolta unottan.

S a másik ember? Semmi testvér többé!

Vagy erőnket verjük a lába közé,

vagy korbáccsal szántjuk a hátát,

míg ők nyögve a jószívünket áldják,

ja, ne lettek volna kisebbek, mint mi,

de a fenekünket csókoltatni: ez az isteni!

Sose tudtunk, sose mertünk ennyit,

sose nőttünk még ilyen magasra,

sose tekertük ily bőszen a verklit,

s csodáinknak benned mégsincs visszhangja?

Állj ide, vagy esküdj amoda,

lesz, aki megáld, lesz, aki leköp,

de az, kit semmi, sehová se köt,

vagy alja a Földnek, vagy süket bolondja!

Fehérvasárnap

A húsvét elmúlt,

az üres Fát cibálja a szél,

s én: a Reá szegzett tábla,

úgy festek rajt, mint bolond, ha beszél.

Mutatom: megfeszítették –

s üres a Kereszt,

dadogom, hogy Király, Király,

s magamon kívül ki hallja ezt?

Üres a táj. Pár utcahossznyira

Kajafás népe dőzsöl,

s én egyedül nézem őket,

egyesegyedül – a Gyűjtőből.

Kelemen pápa imáját mondom:

atyáimért, fiaimért könyörgök,

barátért esdek, orvnak megbocsátok –,

de hisz elvitte már mindet az ördög!

Akad itt, ki csak mostohának tisztes?

Fiú, ki nem hátulról döf le?

Barát? Milyen naiv vicc,

csak ordasok kerülgetnek körbe.

Ha halott lennék, évente egyszer

kiszednétek síromról a gazt,

így csak rühelltek, mint a Mogen Dovid-ot,

vagy mint feketék a négerszakaszt.

A Húsvét elmúlt,

a szél az üres Fát cibálja,

s én zörgök, lengek, törődök rajta,

mint idejét múlt, nevetséges tábla!

A holtan nagyok

Van a Hatalom, és van a Hit.

Mit beszéltek a dolgok mellé,

s mért ünnepeltek valakit?

A fenének hordtok koszorúkat

ménkű szobraik talpa elé,

mikor onnan már egy se mozdulhat?

S ha mozdulna még: felkötnétek!

De jó, hogy már az apáitok tették:

tiétek a haszon, övék a vétek!

És úgyis a tiétek az istráng,

azok fiainak a nyakán,

kiket úgy ünnepeltek: a mi apánk!

Most Kolbe-nak is veritek a kolompot,

de tegnap még úgy hívtátok őt is,

ahogy ma utánunk szóltok: bolondok!

Ott állnak kőből a legkedvesebbjeim,

de magam bújok az ünneplők elől,

mint a csordából kivert hím!

Mert hordjon kardot, hordjon kazulát,

a hűségünk, a hitünk, akármink,

nekik koldus, ócska, idegen világ!

És szemtelen! Mert független mer lenni!

Pedig jól megélnének a csontjainkból,

csak hagynánk magunkat eltemetni!

Hit és Hatalom közt nincs többé béke,

mióta az Isten Fia sem volt több,

mint egy falusi ács ingyen legénye!

Megbotránkoztál?

Ha izzik a vers, s minden sora jól odapörköl

s mint kancsuka szíja, vájja a bőrbe magát,

ha sebzett állatként az agyadban bömböl,

míg bő verítéked csordul a hátadon egyre alább,

ha nem tudod már letagadni, hogy gyáva kukacként élsz,

hogy lágy, puha vagy, kocsonyás és semmirekellő,

itt dobra vered pár éved és azzal az életed kész,

s hogy csak te magad vagy ebben a bűnös, s félre vetendő,

ha lassú kéjjel fojtanád vízbe azt, aki így ír,

s reméled, hogy legalább az Isten megteszi majd,

nos akkor nem veszett kárba a tinta, papír,

csak adjon az ég neked még ezeregy ilyen bajt!

Mit akartatok velem?

Tulajdonképpen mit akartatok?

Egy spiclitek megszökött, vagy halott,

s a helyébe kellettem volna én?

Hogy többé ne zavarjam a köreiteket,

s annyi év után, ha még kimegyek,

csak egy elfekvőben várjanak valahol?

Hogy az utcán rémület osonjon végig,

mert a gyerekimát is latra lemérik,

s a lélek inkább fojtsa meg magát?

Hogy reklámként bőgjön a világba:

ki Istenéhez még mindig hű máma,

vagy ügynök, vagy kötnivaló bolond?

De ha sok dörzsölt húzástokon túl

tesz néhány ellenlépést is az Úr,

nem vall majd csődöt minden számítás?

Hisz adhat kétannyi időt meg erőt,

s lángot, mi felgyújtsa mi szunnyadt előbb,

s akkor tulajdonkép mire jutottatok?

Csak mese!

Valahol, túl az Óperencián,

ne gondold, hogy nálunk talán,

merthogy újra nyílnak mindig a mesék,

így történhetett meg ez is nemrég!

Egy szép városban, fenn a várhegyen,

hogy mindenkinek felette legyen,

állt egy cifra, de roskatag bálvány.

S mivel nem hitt benne már senki sem,

a fejesek kimondták törvényesen,

hogy messze, majd az Üveghegyekből,

mikből a Föld száz új csodája dől,

más bálványt hoznak: ragyogót, újat,

mi előtt a nép térdre borulhat.

Mindenki tudta, mindenki várta,

csillagként ért az országhatárra,

féltve, takarva, szép lassan vitték,

a ponyváját se láthattad itt még,

óvatosan ért el a régi helyére,

csak a bennfentesek gyűlhettek köréje.

S mikor leszedték az úti leplek halmát,

vigyorogva acsargott le rájuk

egy torzonborz, meztelen és ronda

állati altest meg sátáni pofa.

De döbbenet senkin sem érzett!

Gyönyörűbb, mint minden igézet!

Még a ruhája is mily csodás!

Tündér kezére valló alkotás!

Szélesre tárják mind a kapukat,

özönlik a nép, mint zúgó áradat,

körülfolyja a bálványt, mint hegyet,

ki szemét dörgöli, ki köhint egyet,

de szól a fanfár, s mindenki zengi:

a nap halványabb, mint a bálvány,

s a hold elsápad ruhája láttán!

S egy gyerek ostorral, csigával

furakszik épp a tömegen által,

de az, amit itt csodálnak, néznek,

felfoghatatlan a gyerekésznek.

S míg vének, papok, művészek, bírák,

dagadt pofával fújják a trombitát,

– de hisz ez meztelen, és hogy milyen rút! –

hallik, mint a kiskölyök kiált.

És most, és most, most fordul a mese!

Összenéznek, de nem üvölt fel senki se

felszabadultan, hogy persze meztelen a bálvány,

csak mi gajdoltunk bután és gyáván,

s ki szétverted ezt a mocsári ködöt,

hurrá neked, te csodás kis kölyök.

Nem! Egymást lesve felordítanak:

a szentségtörő, a romlott cafat!

Pusztulj! S torkába verik a csigát,

ostorával a hátát felszabják,

legalább egyet mindenki. rúg belé,

s a már alig vonagló húshalom

a bálvány torkán csúszik lefelé.

A fiatal hús a szörnynek jól esett,

másnap újra vár egy gyereket.

És attól kezdve nap, mint nap

ilyen friss ebédre tátogat.

De van ám esze: nem kellenek neki

a föld hazugságban pácolt vénei.

Csak a mocsoktalant, a tisztát falja,

a tömeg ott járhat az orra előtt:

puhányok, piócák nem érdeklik őt!

Ezek biztonsága így ugyan teljes,

de srácból egyre kevesebb lesz.

A város kész elfekvő kórház:

csupa genny, fertőzés, roncsok és láz.

Bezárt szobába bújva, ki-ki

körülpislog, s hangtalan nyögi:

mért nem akad nálunk, mint a mesében,

egy kisgyerek, ki erre jön éppen,

talán ostorral kerget egy csigát,

s megáll, felnevet és nagyot kiált:

de hisz ez meztelen, és hogy milyen rút! –

S itt szája elé kapva a kezét,

a zárt szobában ijedten néz szét

a sok betojt, nyálas, nyavalyás –

Én is csak súgom: mesémnek vége,

s ha csak hallgattad is: fuss el véle,

míg oda nem hurcol egy volt iskolatárs

mindkettőnket a bálvány elébe!

Elveszett nemzedék

Láttam őket!

Fiatalok voltak, frissek és erősek,

s elindultak hetykén és kacagva,

meghódítani a mennyet és a földet.

És elébük állt a Sátán.

Megveszlek – mondta az elsőnek –,

van itt arany, fűszer, nő és márvány,

s én nem vagyok kicsinyes

s a gyerek állt csorgó nyállal és gyáván.

Arcszíne lassan zöldesbe hajlott,

megcsillant ravasz disznó-szeme,

sorolni kezdte a kocsit, a villát, a yachtot,

s nőtt, nőtt a földből mindez kifelé,

de az álma nyugtalan lett, s hajszolt.

Hát te? – lépett a Sátán a másik elé,

s az reszketve dadogta: nem vagyok eladó!

Nem-é?

S akkora pofont kapott,

hogy az agya is meglódult belé.

No, megtagadod már az apádat?

Igenis! Sose volt! Vagy ha mégis:

gazember volt, csirkefogó, állat!

– Itt van egy garas, hogy betömhesd a szádat!

S ki volt az anyád? Amolyan jóféle?

Anyámat nem adom, az anyámat nem!

Nem?

Add csak azt a pálcát, és tartsd az üleped!

Bácsi kérem, jaj, jaj,

egy ribanc volt, ki engem a világra ellett!

S a Sátán felröhög:

nesze egy garas kenőcsre,

s még meg is köszönöd!

A harmadikhoz fordul: veled hogy leszünk?

Az csak áll némán, és keményen,

nem szól, rá se néz, szeme csak az égen.

Így is jó – csikorog a Sátán –,

s lángsugárral kétfelé szeli

hosszában, középen.

Az Úr meg a magasból lehajol,

két tenyerébe simulnak a csonkok:

az egyikből friss földet kanyarít,

s a másikból mesés, új égboltot.

„Hívők”

Ó, ti ferdepofájú fél-szentecskék,

este imádkozó polgár-stréberek,

kiknek nem jut a Sátán morzsáiból elég,

de az Isten tenyeréből rég kiestetek!

Ó ugyanis már túlontúl sokallja,

amennyit te a Sátánnak hajbókolsz,

ezzel meg azért vagy zűrbe, bajba,

mert alacsony neki, hol képét tartod, a polc.

Hát ha akarsz, akard a menny egészét,

vagy dőzsölj a Sátánnal az asztalfőn,

de ki mindkettőjük kegyét becéznéd,

csak csúnyán ráfizetsz mindkettőn!

Az Egyház záró szava

Igen, ti ezt sosem értettétek,

hogy kettőtökben egyetlen a lényeg!

A matricái vagytok csak egymásnak,

mint két birkózó, kik soha el nem válnak,

s csak az a kérdés: melyik van épp felül?

Míg én nem másik vagyok, de más legbelül!

Másutt létezem, és egészen másként,

hol ti dühöngtök, én magasba szállnék,

hol fojtogattok, nem vagyok jelen,

s mikor eltemettek: az az életem!

Ti mindent csupán kétfelé hánytok,

jobbra, vagy balra szórnak a lapátok,

s eszetekbe se jut így nézni valakit:

se egyik, se másik, hanem egy harmadik!

Csatlóst akartok, vagy ellenséget!

Ki. nem gáncsol, s nem jő segédnek,

naiv fantaszta, vagy ravasz csaló:

Mórus Tamás , vagy a trójai faló.

Én nem lesem: a győzelem hol piroslik,

mert nem játszom ezt a rabló-pandúrosdit,

hol minden találmány, új fogás,

csak a másik lábát buktató gáncs,

vagy petyhüdt érzékek kicsiklandott kéje –

miért kell, hogy oda legyek érte?

Lett ezektől az Ember maga nagyobb,

vagy csak végtagjain tépőbbek a karmok?

Az Élet tündöklőbb, briliánsabb?

Vagy fortyogva épp önmagára lázad?

Nincs miért küzdjek bármelyiktekért,

de sirathatom, mi bennetek elvetélt.

S ha ezért valaki megáld, vagy leköp:

az egyik nem vonz, a másik nem lök,

csak az a bizonyos Foghatatlan,

ki mégis annyira jelenlevő,

hogy Tőle vagyok Földeken, Holdakban

kettőtök mellett a Harmadik Erő!

Zsoltárok tükrében

Bús esti ima

(4. zs.)

A szöggel spékelt drótokon

imám: riadt, futó fegyenc,

megbújni Nálad, átoson.

A szívem hol ólomnehéz,

hol foszló szappanbuborék,

ó, mért nem izzik az egész?

Hánykódva rongyos zsákomon,

sok bűnöm visszapergetem,

és rajtuk némán. bánkódom.

Csodássá tetted szentjeid,

hát engem is hallgass meg már:

lehessek köztük bár egyik!

Emeld fölébem Arcodat ,

nem étel és bor érdekel,

én Tőled lennék vidorabb.

S most azzal altasd békén el

az egyre jobban szűkölőt,

hogy biztonságban lesz egyszer!

Mint az a madár – ?

(10. zs.)

Hányszor a fülembe súgtátok ijedten:

nézd, itt vagy ott áll egy istentelen!

A sarkon egy másik leselkedik,

fegyverük elér a puszta melledig.

Hálószemekként markolják a földet,

hogy gondolod, hogy sorukat áttörjed?

Csak egyet tehetsz: mint az a madár,

ha felriasztod, el a hegyekbe száll!

Hol a gyökereket kiszedik a földből,

nem szüretel az igaz se többször.

Csak egyet tehetsz: mit az a madár,

melyik már a távol hegyek felé jár!

Sokszor feleltem, sose értettétek:

az Úr szemei oda is elérnek;

őket is nézi, de engem is lát:

kicsoda vadászik, s ki hordja irháját?

Nem akarok én senkit legyőzni,

nem hívom rájuk a kén esőit,

megoldom magam a feladatot:

lesüllyedek, mint a régi alapok,

rakjátok hátamra az új köveket,

ugye, hogy itt is mennyit tehetek!

S ha csak egy fészer épül is fel rám:

madarak is lesznek az eresz alján!

Ember embernek farkasa

(11. és 115. zs.)

Nem Istennek, a föld fiának alkonyul,

s az embernek marad az ember farkasul.

Kivész a jó, a bölcs, a szent maga,

s lesz az ember az ember farkasa.

Az álma is gonosz, rút, hamis,

s a testvér egyre jobban farkas is.

S ma már akkor is rikolt a félelem,

ha nem is látszik az állat az emberen.

A bestiákról én is úgy verselek,

ahogy a sötétben fütyül a gyerek.

S ha a fütty elűzi a sötét rémeit,

ne jusson el a farkas se a versekig.

S ki Benne bízom, s a verset is állom,

majd csak átdalolom magam a halálon.

A palack szelleme

(12. zs.)

A szellemet Salamon király zárta

dugaszolt, pecsételt palackjába.

S az örvénylő tengerbe dobta,

csigatempójú századokra.

„Ki megszabadít, dúsgazdag lesz velem” –

ígérte az első ezredig a szellem.

De a tenger tovább vetette, hányta.

„Halálomig leszek a szolgája”

fogadta a második ezredre,

de most se lett szükség az ígéretre.

Mire az évezred harmadszor kitelt,

s a palack egy halász hálójába akadt,

a keserű, vagy megőrült szellem

harsogta az új fogadalmat:

„ki megszabadít, azt én tönkre teszem!”

Körültáncol a gyerekmese,

hogy hallik a zsoltár három meddig-e:

hogy az ellenség meddig tapos még?

S egyre jobban értem a palack szellemét!

Valle de los caidos

(20/2. zs.)

Egymás mellett fekvő vérbő spanyolok,

csak némán, vagy békén is szunnyadtok?

A fojtogató marok már mind kisimult,

s az üres koponyákból kiporlott a múlt?

Senki sem harapja át a másik torkát?

A józan föld alatt adtok már parolát?

S hogy kioltotta bennetek a tűzet a Kéz,

nem-gyűlölni most már nem is oly nehéz?

Vagy egy más Tűz izzott fel, egy másik Arc,

más Cél nyelt el, más Úr, és másik Harc?

Vértől és vérben itt egyképp vesztesek,

hátha valahol csak együtt győztetek?

Mikor az Íja arcotokba feszült,

tán megláttátok, mi fontos egyedül?

S csak itt feküsztök némán egymás mellett,

de ott, ugye, daloltok, s tárt karral öleltek!

Szókat tajtékzom

(38. zs.)

Jaj, de már hányszor a nyelvembe haraptam,

hogy olyat ne szóljak, ami oktalan.

Féket raktam szememre, fülemre,

mikor fogytán volt már bensőm türelme.

De hallgathattam mogorva daccal,

– mint bepörgött rab, felhördült a szívem,

s szókat tajtékzik az ostoba angyal.

– Legalább megsúgnád a börtönöm hosszát,

az esendő én hogy, s mikor jut Hozzád?

Maroknyi por vagyok csak Előtted,

– mint mindnyájunkat, nézhetsz levegőnek!

De mi a csudának nyüzsögjön a lelkem,

túrjon fel egy rakást, azt se tudva, minek,

hisz csak átsuhan, ahogy az árny lebben!

Ugye, meghallod, ahogy itt nyüszítek?

Ugye, nem leszel a könnyeimre süket?

Az élet útján ma is úgy bujdosom,

mint nyomorult ősöm, a busa cro-magnon.

Ne dobj hát oda őrültek dühének,

s a Te szemed se tartson kereszttűzben,

nehogy megfulladjon ajkamon az ének!

– mint futó sebesültből a vér csöpög

(39. zs.)

Bár izgulva, de bíztam Benned,

hogy szorongásom észrevetted,

s kirántva ebből a sírgödörből

kemény sziklára állítasz rá.

Ajkamról új ének tör föl:

ez lesz talán a himnuszoddá!

S akik hallják, megilletődnek,

Te reménye a reménykedőknek!

Mert az a boldog, ki Benned bízik,

s ösztöneiben sosem izzik

bálvány, totem, tabu, babona –

Te annyi mindent tettél értem,

mi Néked semmi, de nekem csoda,

s mi páratlan voltál, ha Tanácsod kértem!

El se kezdem mesélni mindjét,

hisz több, mint amit szóval bírnék!

Nincs szükséged kérő áldozatra,

a Füled számomra anélkül is nyitva.

S mert bűneimért se vártál ilyet,

azt gondoltam: majd elmegyek magam!

Hisz nekem is szól, mit ír a Könyved,

hogy Akaratod tennem akaratlan,

ez az, Atyám, mi elbűvöl engem,

ha Törvényed benn dobog szívemben!

Igazságod zengtem a világ piacán,

s tudod, hogy mennyire nem óvtam a szám.

Nem fojtottam magamba a dolgod,

elbeszéltem, miként segítettél.

Vissza az Irgalmad így most Te se fogd,

mikor a bűn és a baj a fejem fölé ér,

és számosabban, mint a hajam szála,

hogy eleped tőlük a lelkem is már ma!

Hát zavard szét őket, és piríts rájuk,

kiknek életem a zsákmányuk,

hogy meneküljenek szégyennel tele,

kik azt élvezik, ami nekem fáj,

s némuljanak el dadogva, hebegve,

kik csúfolódtak: úgy kell, úgy kell már!

S örülhessünk Benned mindahányan,

kik csak dicsérnek szebben, jobban nálam!

(Ajánlás)

S ha fanyalogva mondod ezekre:

kongó szavak egy üres szövegre,

mert nincs benne tévé, divat, lottó,

s mi téged reggeltől estig hajt,

ha megjöttél a nyári Balatontól, –

szavaimról hidd el, mit szívem még bevall,

hogy úgy maradnak el az életem mögött,

mint futó sebesültből a vér csöpög.

Ilyen ősi a bűn!

(40. zs.)

Magam csak az irgalmadat kérem,

mert bűn borít csupán, semmi érdem.

Ők meg így beszélnek rólam. szerte:

bár pusztulna, s neve is kiveszne!

Ki vigyázna is rám, üres blöffel szédít,

s künn mondja ki átkát, a szívbélit.

Ha összejönnek itt-ott gyűlölőim,

azt élvezik, mi nékem égető kín:

no, ezt a pestist ugyan jól kifogta,

lefeküdt, hát kész a koporsója!

S kikkel együtt ettem, sok barátom,

ma csizmájával rugdos a bokámon.

Szegény szívem, nemcsak veled van így,

másra a régi zsoltár se tanít!

Ilyen ősi a bűn, látod, látod,

értsd meg hát magad – meg a világod!

Fuldokolva

(41/2. zs.)

Mondd: akkor rég jutottak tán eszedbe,

ott kinn a lágy vizen, arany napon,

hogy kik borulnak éppen akkor vérbe, szennybe?

Hát most az örvény téged forgat,

a csontod malmok zúzzák, őrlik,

s nem vagy gondja mái ifjú napozóknak!

És akkor még te azt sem kérdezted,

mivel ma gúnnyal szórakoznak ők,

hogy hol van hát a fönséges-nagy Istened?

Bizony, ha egyszer még Elébe állok,

csak fél lélekkel leszek ott jelen,

mert folyton hallom majd a kiáltástok.

Minden virág kagyló csak, és ki ráhajol,

a földnek tán a túlfeléről hall egy síró gyereket,

kit részeg apja éppen lazsnakol.

Hol drót, ott én már csak szögeset látok,

az óralánc is csak bilincs nekem,

s a felhőkben is rácsok égnek, rácsok!

Mi hang, csak sír, rimánkodik, sikolt,

röhög, hörög, gúny- s dühhel káromol,

vagy csattan, mint ököl, korbács, pisztoly.

A mindenségből mint a vízesés zuhog

a könny, a vér, a szenny, s a veríték,

és én alatta szédelegve fulladok.

És többé már nem látom, nem hiszem,

hogy ember is van, s nemcsak dúvadak,

s hogy napsütésben csónak ring a kék vízen.

Várlak

(43/2-3 zs.)

Ellöktél Magadtól és megszégyenítettél,

nem lát velem járni se nappal, se éjfél.

Sarokba szorított seregnyi üldözőm,

s a gyűlölőim szórják szét a göncöm.

Mint ölni való juhot löktél nekik oda,

s belém mart, tépett a pogányok foga.

Ingyen adtál, csupán ráadásnak,

lyukját se keresve meg egy libertásnak.

Röhögség lettem minden ismerősnek,

gúnyolódnak rajtam, akik szembe jőnek.

A hitetleneknek jó firma vagyok,

s itthon fejük rázzák a kicsik és nagyok.

A gyalázat most már mindig lesír rólam,

arcom maga is ég, pírtól borítottan,

ellenségeim sok szava miatt,

kik rám vicsorítják agyaraikat.

Meddig alszol még? Meddig? Meddig?

Keltedet napjaim hiába lesik?

Azért rejted el tán az Arcodat:

meg ne lásd, ha nyomorom felfakad?

Hogy meg ne lásd porban fetrengő lelkem,

se testem, mi a kortól már nem kikezdetlen?

Hiszen soha meg nem feledkeztem Rólad,

nem csúfoltam fel az adott szómat!

Nem csusszant a szívem vonalnyit se hátra,

se az ösvényedről nem lépett le lába.

Hisz nyúlnék csak egyszer a bálványok felé,

Tenálad hamarébb észre ki venné?

Robbanj már egyszer a segítségemre,

szabadítson ki irgalmad keze!

Mert naponta lesem dobbanó Lábad,

s feltarisznyázva várlak, csak várlak!

Mulandóság

(48. zs.)

Nevezd el önmagadról

a földet és a korokat:

kirablott piramisodban

még a csontod se rohad!

A magányos ember zsoltároskönyve

(68. zs.)

Istenem, vizeid már ajkamig érnek,

nekem, a kivetett, árva szegénynek.

Belesüppedtem a mélységes iszapba:

órák, évek töltik egyre magasabbra.

Nincs pont, hol megvessem a lábam:

sorra töröltek minden rubrikában.

Rám zuhognak a hullámóriások:

bomló emberiség, elveszett országok.

Belerekedtem, belefásultam:

imázni, harcolni mindig elárultan.

Hisz több a gyűlölőm, mint a hajam szála,

mintha minden sejtem nem nekik szolgálna!

Számon veszik rajtam, amit el se vettem,

meg nem történtekért járok bélyegesen.

Te tudod, hogy voltam bűnös és esztelen,

de ők csak a jóért bánnak így velem.

S ettől a tieid meg is zavarodnak,

és ha én idézem, nem hisznek a Szódnak!

Aki meg távolról tartott még Feléd,

pirulva fordítja el a tekintetét.

S mikor Érted tűrném a gyalázatot,

még én leszek a botránkozásra ok.

S végül enyéim között is száműzött:

terhes, gyanús, megvetett, lükött.

Mikor a templomodért buzgólkodtam,

virrasztva, fáradva, nyúlként hajszoltan,

a Neked szánt csúfságot zúdították rám:

ha pusztulnék, hátha velem pusztulnál?

Zsákot húztak rám a ruhám helyett:

hátha levetem ezzel a lelkemet?

Ugráltatnának, mint egy bohócot,

hogy mindenki lássa: a tieid bolondok!

Rajtam szórakoznak a hivatalukban,

hol pénzük és nőjük, és rangjuk van!

Rajtam röhögnek félig részegen

mit tettél, Atyám, Magaddal – s velem?

Csak Te ne késs!

(69. zs.)

Kisgyerek korom óta

körülugatott, röhögött, röfögött

mindig is a csorda.

Néha keresték az életem

sokszor megvetéssel, aljasul, cselezve

piruló szégyenem.

Leskelve motyogták: bukj el!

S ha csak körülnéztem tanácstalanul,

már kórusban zúgott az úgy-kell!

De én nem kértem nekik,

s nem is vártam, hogy a gyalázat viharja

majd a nyakukba esik.

Nem kértem győzelmet,

nem kell az ünnep, himnuszok, bosszú,

vagy virágos körmenet.

Hadd maradjak egyszerű senki,

szánnivaló szegény nyomorult,

alig embernyi!

Csak Te ne késs!

Siess, fogj, húzz, emelj, segíts, támogass,

s nem érint a vész,

nem érdekel a vész!

Azért ez nem olyan egyszerű!

(72. zs.)

A hűségeshez milyen jó vagy Te,

egyszerű szívűek Atyja, Istene!

S megcsuszamlott mégiscsak a lábam,

s már inkább estem, mintsemhogy álltam,

mert megirigyeltem a gonoszokat,

látva, hogy a bűnös mennyit harácsolhat!

Nekik soha sincs semmilyen bajuk,

jóllakottan reng a hájas-nagy hasuk.

Nem üvölt bennük a zűrök riadalma,

ha a szomszédjukat verik épp dagadtra.

Villog a gőgjük, mint egy diadém,

s az erőszak fedi őket ruhaként.

Megkövült szívükből gonoszság pezseg,

eszük nem öklend csak eszteleneket.

Gúnyosan szólnak hozzánk, s gonoszsággal,

már ránk taposni felemelt lábbal.

Felfújt pofával az eget rohamozzák,

s nyelvük hurokként fogja a föld torkát.

Szegény népem ezért hódol nekik,

s ők belőle a lelket is kiszedik.

S még hőzöngenek: honnan tudná az Isten?

Titkos jelentést sose kap Ő innen!

Igen ilyenek, ilyenek a bűnösök,

s nyugodtan kotlanak hatalmuk fölött!

Hát akkor hiába tartom szívem tisztán,

s ártatlan két kezem moshatom, biz, ám!

Mikor vesszejükkel naponta, nevetve

jókat odasóznak csupasz fenekemre.

Viszont, ha mondanám: úgy teszek, mint ők,

fiad helyett lennék magam is ripők.

Törtem a fejem, hogy dűlőre jussak,

de nyomát sem leltem valami kiútnak.

Míg csak szentélyedbe be nem mentem,

hogy még a végüket, azt is lefigyeljem!

Hát csúszós talajra állítottad őket,

s akit meglöksz, beválik rommezőnek.

S hányszor ledőltek már pillanat alatt,

nagy dörgés közben tűntek el a falak,

s mint álomképet, ha felébred az ember,

szétfoszlatta őket ama reggel!

Mikor az eszem el-megkeseredett,

vagy gyötrelem markolta szívemet,

én voltam az az értelmetlen tökfej,

ki, mint egy borjú, Előtted úgy jár-kel.

De most már mindig Veled maradok,

hisz jobbról a Kezed kézen fogott!

Tanácsaiddal Te vezetsz engem,

s felemelsz egyszer, Magadhoz ölelten.

Kim van nékem Nélküled az égben?

S ha Veled vagyok, mit ér a föld nékem?

Elszáradhat bennem a szív és a hús,

Te vagy a helyükbe számomra a juss!

Mert kik elfordulnak Tőled, el is vesznek,

végüket veted, mint a hűtleneknek!

Hozzád közel lennem, milyen nagyon jó,

Elédbe hajlanom, ez a nyugtató !

(S azért meséltem mindezt neked is,

hogy mi benned fáj, te is csendesítsd!)

– mert, például, így is lehet! –

Ez az örök dráma bennem és tebenned,

ez az Isten nagystílű játéka,

s rejtett kulcsa a világtörténetnek.

Előjáték

Lehet hozzám az Úr akármilyen jó,

hol itt, hol ott csúszik meg a lábam,

mert a másikat figyeltem és láttam,

s megmorogtam: a bűnös, a koszos áruló!

Első felvonás

Mi bajuk is lenne?

Olyan izmos, jólöltözött mind!

A bánatom kedvüket nem szegte,

s az ostor, ami rajtam pattog,

rájuk se legyint.

Csak úgy sugárzik róluk a vak gőg!

Ahogy szájuk sarkán a cigaretta fityeg,

felcsapott fejfedők, zsebredugott kezek,

s a megvetés, mi szemükből ránk mered!

Hogy bugyborékol bennük kavarogva

ami csak bűn és lázálom,

gúny és rosszakarat füstöl róluk tova,

s röhögve taposnak arcon meg háton.

S ha nyelvük még az eget sem kíméli,

persze hogy földünket tűzkorbácsként éri!

Második felvonás

S motyogtam egyre a fogaim között:

hát megvakult, megsüketült az Úr,

hogy nekik ad erőt, s békét velük kötött?

Én meg hiába őrzöm a szívem, mindhiába,

moshatom a kezem bármily tisztára,

a verést mindennap megkapom.

Na, és ha kilépnék a fiai közül,

s beszélnék, ahogy azoktól hallom,

mi lenne akkor, no, mi lenne?

De akárhogy is noszogattam magam,

nem vitt a lábam másfele!

Harmadik felvonás

Milyen esztelen is voltam, milyen őrült,

úgy nézhettél rám, mint egy baromra,

mikor az agyamra ily keserűség ült.

Hiszen Te vagy az, ki mindig velem van,

ki úgy vezetsz engem, kézenfogva,

Nélküled üresen tátong az ég,

s ha Veled vagyok,

a szép föld már nem gyújt mosolyra!

Mint Mont-Saint-Michel-en az Őrültek Útja,

mi korlát nélkül visz a toronycsúcsra,

úgy akarok én is menni Feléd,

ha zúgják is lenn, hogy már az eszem sem ép!

S nem baj, hogy szemmel kinn az Óceánon,

ami lent történik, én már nem is látom,

hogy a gőg, s annak minden dísze,

rongya, mint hajnali álom, fakul, eloszlik –

én Mihályhoz léptem ki a toronyra,

s ott maradok vele immáron holtig!

Nem egészen!

(74. zs.)

Csak őrjöngjetek! Még megjön az időm,

s egyszer úrrá lesz a Jó a vak erőn.

Hiába ráztok meg földet és embert,

a magamfélén áll a száraz, s a tenger!

Ti szemtelenek, ugyan mért pattogtok,

mért hordjátok olyan fenn az orrotok?

Miért háborogtok az Atyánk ellen,

minek szavaltok bódult őrületben?

Meg nem ment titeket se Kelet, se Nyugat,

a hegyek, a sivatag el úgyse bújtat!

Hanem majd az Isten, Ő lesz a bírátok,

lesz, akit felment, de mit mond tirátok?

Micsoda kelyhet markol a Kezében,

habzó borával megtölti egészen,

s azzal itat, ti föld gonoszai,

fel fogjátok a seprőt is hajtani!

S igazad is lesz, Dávid király,

ha majd a mérleg végsőt himbál,

azon az utolsó, nyomott hajnaltájon,

mikor szétfoszlik majd minden álom,

s mindegyikünk ijedt lesz és pőre,

ahogy nézi, vizsgálja az ítélője,

s ha ők minden lyukba be is bújnának,

mi sem leszünk ám csuda bátrak!

De kiinniok amit nekik kell:

ők vették meg a keservünkkel!

De hogy ott aztán még én daloljak,

no, hallhattok majd sokkal jobbat!

Látom a sötétet!

(87. zs.)

– inter mortuos est stratum meum –

Ne mondjátok: majd polgárosodik,

minden kamasz kiforrja magát,

csak meg kell érteni, túl kell élni

ezt a vertikális népvándorlást.

Hogy nem szabad merevnek lenni,

és pápábbnak a pápánál –

hagyjátok végre ezt az önámítást,

vagy Ágoston egyháza még mindig áll?

És Pálé is mind él Kisázsiában?

Hát hová tettétek a szemetek?

Kár a szóért, hogy ki itt a bűnös,

csak az a biztos, hogy koporsóba fektettek!

Feltámadás is van: nőnek, férfinak,

de mit városnak, népnek, földrésznek hívnak,

az vagy lebírja, vagy belegebed.

Nem tudom: kikelünk belőle, vagy sem,

de azt igen, hogy koporsóba fektettek.

– quorum non es memor amplius –

És ilyenkor hiába emlegettek

régi szenteket, történeti hivatást,

s hogy végső szélén a szakadékperemnek

a csuszamló test hányszor megtalált

mégis valami egyensúlyt,

mi elodázta a halált.

Dehát embernél nincsen végtelen,

s annál biztosabb, hogy most már idesújt,

minél többször volt türelmes a Kegyelem.

Lehet, hogy régen a tieid voltunk,

de megemlékszel még ma is rólunk?

– removisti notos meos a me –

A régi osztálytársak hová lettek?

Barát és tanítvány: mind kivesztek?

Mert hogy felettetek, mestereim,

a temető lombja sustorog,

lehet fájó, ám érthető dolog.

De úgy indultam, egy egész nemzedékkel,

s ahogy vonultunk: dobbal, zenével,

mintha egyre többen lettünk volna –

egy darabig.

S mikor az út kietlenebb tájakra vitt,

maradt egy bensőséges kis csapat,

s hogy már a remény zöldje sem virít,

a lépteim árván konganak.

Emberek, tárgyak: oly ismeretlenek,

tévedésből sem hallok rokon hangot,

csillagokat sem jártatsz már felettem:

mindent elvettél, amit elérhettem!

– abominabilem fecisti me –

Kísérőmül csak az utálat maradt,

mi az űr minden zugából rám szakad.

Seregnyi fiam veszett már ködbe,

s ha az utcán szemközt kerülne egy rokon,

biztos, hogy a túlsó járdán jönne.

Magukban hányan fellélegeznének

a hírre , hogy nem vagyok többé,

s eloszlott egy árny, mi oda-odatolult

mindennapos piszkaik fölé.

Van, ki akasztva szeretne látni,

a másik jeges gyűlölettel teli,

s kinek atyámnak kellene lennie,

azt válaszolja hűségemre:

„jól el kéne fenekelni!”

– clausus sum –

S hogy a sok csapás keserűvé ne tegyen,

velem együtt hál rohadt priccsemen

a nyolcadik boldogság.

Hogy ne hihessem magamat oknak,

akitől joggal elfordulnak

a megértők, a frissek, a szentek –

bilincseikkel jelölnek ki

újra meg újra a tiednek.

Ez az a fény, mi lábamnak világít,

s a Szaharában ami csak hiányzik,

mindent bőven pótolnak e vasak:

szorításukban Kezed bujdokol,

őriz, melenget, s Magához ragad!

– oculi mei ob miseriam tabescunt –

De ettől a Szahara sivatag marad,

és nyomornak a nyomor.

Tested kipállik a mosdatlanságtól,

fogaid sorban kirohadnak a szádból,

és csajkád felett elönt az undor,

mert árad belőle mi keserű, avas és dohos,

mi penészes, büdös, romlott és piszkos.

Lassan megérzed, hogy minden porcikád,

minden idegszálad felveszi a rozsdát,

hogy szemed sarkában rángógörcs ver fészket,

s mint a beázott, lyukas tető alatt

megfoltosodnak, majd kidűlnek a falak:

ma itt, holnap ott omlik le benned valami –

s hogy a nyolcadik boldogság nincs ingyen,

s nem is zsongító tündérmese,

s mire Izsákot az Angyal leveszi a tűzről,

tán nem lesz már szeme se –

– portavi terrores tuos et elanqui –

– de ha igen, az se jelent semmit.

Több rémület dörömböl rajtam,

több settenkedik nyomaim körül,

mintsem, hogy a sorrend érdekelne,

amiben torkukba kerülök étkükül.

Hogy az árva bárányból a farkasok

először honnan harapnak ki egy darabot,

nem ez a sorsa lényege,

hanem hogy fabatkát sem ér az élete.

S a bőre megborzong már joggal itt,

ha a csorda még csak tág körben vonít.

Így hallom őket én is ébren, alva

csak rémületet lélegezem,

és tátogva, dadogva, félájultan,

de ebből áll az életem!

– familiares mei sunt tenebrae –

És ettől van köröttem rég sötét!

Tétován mozgok benne, mint a vakok:

nem utazom, s alig beszélek, olvasok.

Nincs mit látnom ebben a sötétben,

de látom a Sötétet, s ahogy azt kell: sötéten!

Csillagom csak akkor van,

ha egy ravaszul kiálló szegletben

váratlanul hókon verem magam.

Hallgass! Távoli zárban fordul a Kulcs,

de mit mondanak majd a hóhérnak?

Oldozd fel! Vagy: nem bánom, sújts!

A feneketlen sötétben szorongok,

s mire Te egyszer a lelkem innen kihalászod,

vak leszek és fehér, mint a barlangi rákok!

Biztonságban

(90. zs.)

Nekem parancsolt az Úr felőled:

utadra rendelt őriződnek.

S én alád tartom két tenyerem:

ne bukj el köveken, embereken.

Te nem állnál az oltalma alatt?

Még árnyéka is csak takargat!

Vagy nem emlékszel a vadász-csapdákra,

s ahogy azokat ronggyá zilálta?

A falra, mi ledőlt a hátad mögött,

a bombára, mi szemközt süvöltött,

s hol kettőt lebírtál: a vonatlépcsőre

ki más volt ott a végzeted őre?

Bizony Ő vett a szárnyai alá,

s lett a földrengésben sarkcsillagoddá!

Balodon már elhulltak ezren,

de jobbról sem ér el a tízezer sem!

Mert a Magasságos sasfészked neked,

ki szállni nem tud, utánad nem jöhet!

Ne rettegj éji surranásuktól,

piaci gúnyjuk beléd nem hatol.

A lélek sorvasztó, sötét pestise,

s a test nyomora nem árt néked semmit se.

Üldözőid sorsát közelről nézheted:

lapuló árulás, bomló idegek.

Az Úr parancsolt felőled nekem,

s a pokolra szállásod is őrizem.

Ha emberpofájú vad sunnyog feléd,

ha lábad körül patkányok szeme ég,

menj csak köztük fütyörészve végig

Atyád fiai a sárkányt sem félik!

Ne keményítsétek meg –

(94. zs.)

Mégis elkiáltom az ujjongó hívást,

bár kevesen tartunk sziklának ma itt,

de ha én látnám csak Tebenned az üdvöt,

akkor magamnak mondanám dalaid.

Egyedül vagy most is véghetetlen,

pedig minden sarkon felmered egy Moloch:

kényelem, hatalom, ösztönök

de a Mély, s a Magas csak a Te birtokod!

A gép, mi a vizek alján úszik,

s testvére, mi a nap felé repül,

sohasem jut túl a tenyereden,

s benne, ha tagadja is, egy gyereked ül.

Legalább ma halljátok meg Szavát:

„Ne keményítsétek meg a szíveteket”,

elég dacos kőszívet hoztak már

a sivatag óta az évezredek.

A negyven óta majd négyezer éve,

hogy fajtátok egyre a terhemre van:

ti tántorgó lábak, tévelygő szívek,

hát nem akartok élni békés-boldogan?

Most hallgassatok, most a Szóra,

hisz már szétesik a föld, vagy szétrohad,

még megmenthető a maradék élet,

hallgassatok a Szóra, ti nagyon okosak.

Mint rongy mállnak szét az idegeitek,

s a dacotok csak gyogyósokat terem,

nyáladzó szájú roncs lesz az ember,

jaj, vegyetek erőt kérges szíveteken!

Mert Ő épp úgy véghetetlen ma is

a sok divatos, bárgyú Moloch felett,

hát végre, végre halljátok meg Őt,

és ne keményítsétek meg a szívetek!

Öreg ember zsoltározik

(101/1,3. zs.)

Atyám, ne rejtsd el Arcodat előlem,

mikor a szorongás görcsöl a bensőmben.

Napjaim szétfoszolnak, akár a füst,

s csontjaim tüzelnek, mint parázson az üst.

Nyárvégi gyepként száraz a szívem,

kenyerem megenni is elfeledem.

Keserűség húzza fintorba a számat,

a bőröm tőle torz ráncokba szárad.

Sivatagba tévedt madár vagyok,

bagoly, mi, éjjel romok fölött huhog.

Álmatlanul nyögök, sóhajtozom,

mint árva madár a tetőzsupon.

Elleneim ingerelnek folyton-folyvást,

s ki szembe szid, alám még titkos vermet is ás.

Hamuból készül a kenyerem,

s az italom könnyeimmel keverem.

Napjaim fogynak, mint az árnyék,

mint a száraz levél, immár messze szállnék.

Csak Te maradsz meg, Atyám, örökké,

s a Neved minden nemzedékeké!

Hát mért emészted el az erőmet,

mért vágod el napjaim sorát,

elragadnál éltem telijében,

Magad meg élsz hosszú korokon át!

Valamikor kigyúrtad a földet,

s a magas menny is a Te alkotásod,

ezek mind sorra el is múlnak,

de Te a véget soha meg nem látod!

Megkoptam én is, akár a ruhám,

de ne cserélj le mégse, mint egy inget,

mikor éveidnek úgy sincs szeri-száma,

a lelkem sietve meg ne öregítsed!

Mint szolgád fia, éljek biztonságban,

s az utódaim ugyanúgy tovább,

velük tedd az életem teljessé,

hogy gyümölcséről becsülhesd a fát!

Atyám, ne rejtsd el Arcodat előlem,

s ha napjaim foszolnak, mint a füst,

tükrözzelek, ha csak halvány-esendően –

hisz főm, mint a régi tükrök, már színezüst!

Irgalom

(102. zs.)

Úgy éltem fel az ifjúságom,

mint kártyán szerzett, dús vagyont,

s az, mint a mesék madara,

Kezedben újra szárnyat bont.

Bűnöm is marokkal szórtam:

a múló percek gyöngyeit;

s nem szerintük fizetsz meg nékem,

súlyukkal Kezed nem fenyít.

Dél lett mire ébredeztem,

s nyújtózni lát az esti csillag;

de Te bírod irgalommal,

haragodnak még nem is virrad.

Ha bűnöm keleten már bűzlik,

inkább messze, nyugatra küldesz,

toronnyá rakhatom a vétket,

Irgalmad azon is felül lesz.

Kényeztetsz, mint kedvenc fiadat,

kiről tudod, hogy gyönge legény:

porból, húsból, hiúságból

villog még a fény is a szemén.

Szélfutta vagyok, ingó-bingó ,

fű a kövek közt, vánnyadt-zöld,

szárazt a bűn, a vakság, a börtön,

ha sorsom durván felüvölt.

Helyem kihűl, nyomom eltűnik,

s az emlék rólam még hamarébb,

csak Irgalmad az, mi fölöttem

egyik örökléttől a másikig ég.

Ugye, nem harcolsz végig velem,

s mindvégig nem is haragszol,

megmentesz majd a végromlástól,

s megtisztítasz szegény magamtól.

Felejted, mi csak ezt érdemli,

s szép javaiddal puhán betakarsz,

Irgalmaddal lemosod a szennyet,

ha Irgalmadból véget ért a harc!

Fia vagyok!

(109. zs.)

Azt ugyan még nem mondotta nékem,

hogy a jobb oldalára állhatok,

de ahogy elnézem elleneimet:

törpék, akár a zsámolyok.

Nem vettem észre, hogy nekem nyújtaná

magas várából hatalma vesszejét,

de biztos, hogy senki embert nem ural

az az egyszeri fönség, mi bennem ég!

Szentség bizony nem izzott fölöttem

születésem réges-régi idején,

és Néki mégis fontosabb vagyok,

mint hajnalcsillagán a tiszta fény.

És papjának tart már mindörökre

ez rég elhangzott az ígéretében;

s ha jobb felől elkísér továbbra is,

pont a király-törést én nem igénylem.

Hogy népeket ítél, hullákat halmozva,

szemem szinte kifolyt – úgy láttam, s így látom:

bosszús óriásként megy végig a földön,

de nekem, Atyám, Uram és Barátom!

Naiv zsoltár, amiben mégis van valami

(111. zs.)

Most és mindig akkor vagyok boldog,

s akkor nem rágják szívemet a gondok,

ha tartok Tőle, mint Atyámtól,

s ha lelkem a törvényétől lángol.

Azt is tudom, hogy gyerekeim

nőnek, s virulnak földünk terein,

s áldólag gondolnak rám is.

Dúsgazdag vagyok, mint Ofir, vagy Párizs,

lehetek hát nagylelkű, s bőkezű.

A napot jelentem nekik a sötétben,

s irgalmat se kell, hogy valaki kérjen,

nekem jó, ha irgalmazhatok,

s ha valamit tőlem mindenki kapott.

Nem is ingok meg sohasem,

így marad meg az emlékezetem.

Veszett hír azért nem törhet soha rám,

mert vágyam, megtapadt az Atyám Arcán.

Fel se fogjátok, mennyit jelenthet,

hogy nem tud gyötörni a félelmetek,

de hányszor hoztalak én zavarba!

A szegényeknek csak osztogatok,

és sose izgatnak a holnapok,

ma is én vagyok köztetek a császár!

A gazember dühöng, fogat csikorgat,

eszi a penész a nyomorultat,

s halála már a húsában vájkál!

Nem vagyok olyan!

(117. zs.)

Körülvettek, mint a méhek?

Nem! Mint darazsak, bögölyök, vámpírok,

mint vérszopó denevérek!

Megégettek, mint tűz a bozótot?

Dehogy! A bakó kifeszítve pörkölt,

s hogy újfent égethessen, volt, mikor feloldott.

S az Úr nevében összetörtem őket?

Ugyan! Elég gond volt nekem,

hogy a kezükben én össze ne törjek!

Mondják – mondom

(122. zs.)

Élményei másodlagosak,

a mondandója mankókon biceg,

minden sorát egy foszló zsoltár-hulla

zöld penésze, az mérgezi meg.

A szolga szeme ura kezén függ,

s asszonya kezére figyel a cseléd,

nem kóborol a vers sem szerteszét,

csak Szód az, mire a rím visszaüt,

s úgy lesz „én”, hogy leborul Eléd!

Műanyag iratkapocs

(123. zs.)

Úgy találtam véletlenül,

mint egy leszakadt gombot,

s azt se tudtam: mi lehet?

Iratkapocs volt műanyagból,

de hol láttam volna én ilyet?

Most forgatom, hajlítom, babrálok vele:

messzi tejutak apró űrhajója;

hol élnek, álmodnak, játszanak,

hol minden hajnalt egy új zseni köszönt,

és köszönt ezer ilyen kis vacak.

S itt minden poros, álomtalan,

ősaeonok óta ugyanaz:

fejek és lelkek verkli módra,

mint a Sátán bábszínháza,

zökkennek balra, konyulnak jobbra.

Micsoda tűzként csapott fel dühötök,

mikor elevenként ide nyeltetek;

mint a zuhatag csaptatok át rajtam,

s habzó vizetekben elmerülten

vett magába ez a szennyes katlan.

S mégse leszek préda a fogatok alatt,

sőt tágult tüdővel lélegzem fel;

mert Ő a csapdát nemcsak feszegeti,

de élvezzük is, hogy ehhez egy iratkapocs,

és műanyagból, már elég nekem, – s Neki?

– de akik jönnek –

(125. zs.)

Mikor először szabadultam,

hidegen és kijózanultan,

nem telt az ajkamtól kacaj,

nyelvem lezárta a gyanú-fal.

A vagonban sugdostak köröttünk:

mégiscsak kiderül lassan az ég

egymás mellett ketten zötyögtünk,

s mosolyogtunk is néha még.

Évek előtt indultunk útnak:

őszi vetésnek, szomorúnak,

s akkor se vígan jöttünk,

csak bátran, ki-ki a termést hozva magában.

Azóta újra, s újra elindultam,

nem könnyeztet már az indulás ,

csak a zsoltárt olvasom felizgultan:

hol az az ünnep, az az aratás?

Csak Te!

(126. zs.)

Ha Te nem vetsz belém sziklát alapnak,

s nem rakod rá Magad a falakat,

nem súgod fülembe reggeli imámat,

pontos érveket ha nem adsz a vitámnak,

nem töltesz mosollyal, rímmel, kedvvel,

nem mondod, hogy testvér az az ember,

s a csillagokból nem lobogsz felém,

egy kártyavárat fel nem húzok én!

Ha Te nem őrzöd, mi bennem készen áll,

hogy el ne érje bűn, rontás, bűbáj,

az arcot , mit magamból faragtam,

torzzá ne üssem a végső pillanatban,

a jelet, mit tettem papírra, lelkekre,

a sivatag homokja be ne temesse,

s a számadásom majd rendben legyen:

magam ezeket meg nem őrizhetem.

Bolondság lenne hajnal előtt kelnem,

sírnom az itt elfolyt milliónyi percen,

s bolondság futnom ott kinn utánatok,

ha mólés éjeken csúnyán eláztatok;

borús napomat kedvtelen ízlelnem,

mert üres volt, lapos, nyomott és rímtelen,

szájösszeszorítva tennem és tűrnöm:

megrakod, míg alszom, a kamrám, a csűröm!

Csak feszítsetek!

(126/2. zs.)

Vagy tán nem hallottátok még sosem,

hogy minél inkább megfeszül a húr,

a hangja annál élesebben száll,

s a célba annál keményebben fúr?

Hát csak feszítsetek!

Nem látjátok az Úr ajándékát?

Hogy tegzem nyílvesszőkkel duzzadón teli?

Mind hosszú, hajlékony, hegyes,

feltollazott, és biztosan repül.

Enyémek ők: ifjú tanítványok,

kik ujjaim közt épp úgy nyúlnak el,

miként a nyíl a harcoséiban!

Bolondok, mégsem vesztek észre semmit sem:

hogy tölti tegzem, s egyre tölti csak az Úr,

s ha harcra vártok poklotok kapuiban,

nem én leszek, ki végül is megszégyenül.

S most jöjjetek ti szívós, friss, biztos nyilak,

én itt leállok, s lábam megvetem,

de véletek a Mindenséget körbelődözöm,

a régi Szót hogy elvigyétek mind a népekhez,

ma, holnap, mindenütt, és mindörökre, örökkön!

Esti béke

(130. zs.)

Mint ki ringatja csecsemőjét,

fáradt asszonyként hajlom föléd.

Nem szállt ki ölemből szemed, vágyad,

csúcsokra a szíved sose szántad.

Nem készültél csuda dolgokra:

önmagadnál nyúlni magasabbra.

Sőt a véred egyre csitítottad,

lelkem, gyermeke Uramnak.

S most este fáradtan hajlom föléd,

s ringatom magamban Néki az övét.

Reflektorfényben

(138. zs.)

Ahogy a föveny vég nélkül pereg,

gondolataid egyre ömlenek.

S az enyéim száma meghatároztatott,

mikor még egy se látta a virradatot.

Fenékig ismersz, s átlátsz rajtam,

a csírákig a tudatalattimban.

Végigtapinthatsz elől és hátul,

Ujjad közé fogva, kezed játékául.

Gondolatomat előbb gondolod,

akaratom előtt mozdul Akaratod.

A szó még el sem jutott a nyelvemig,

de hangsúlyát is hallják már füleid.

És nem is akarok elfutni Előled,

titkolva, mik úgyis napvilágra jőnek;

nekem csak öröm, hogy pokolba, mennybe,

s a világ köldökéig csak Te vezethetsz be!

Hisz a sötét: Előtted járó égő fény;

a homokot is látod veséim ölén,

mik maguk is sötétben születtek,

Te fontad ott össze rostjukat szövetnek!

Ahogy a föveny vég nélkül pereg,

örök terveid tovább ömlenek.

S ha a végtelenbe űrhajóm elérne,

azok tárulnának ott is csak elébe!

Naphimnusz

(48. zs.)

Rólad beszél az Úr!

a hiú agyunknál gazdagabb,

elnyújtózva felettünk, alattunk,

kik egy pincelyukba ragadtunk.

És Rólad szól a Nap,

s mennyivel többet, mint Dávidnak, Ferencnek,

s ha a ványadt arcomon nem is barnállik,

a szemközti falon látom a csodáit.

S Rólad cseveg a Hold

a trubadúroknak, s az űrhajóknak is,

s míg mi ketreceinkben változásra lesünk,

ő az Időtlent tükrözi nekünk.

S Rólad üzennek a csillagok,

hogy Krőzus vagy térben, időben, ötletben,

bár udvarunk fényszóróinak zöldje

fátyolt von minden csillogó tükrödre.

Szikrázó kórusban hagy énekelnek

az üstökösök, galaktikák, égitestek,

miket meggörgettél, miknek irányt szabtál,

s most mind ott forog a lábaidnál,

míg szabott útjuk le nem pergett.

És Rólad dúdolt a föld,

mint Rólad mormolt a tenger,

míg be nem szennyeztük olajjal, hullákkal,

s most Rólad mind a kettő – némán vall.

Rólad ropogott, zúgott, dörgött

a jég, a tűz, a lég, s a vihar,

s mi bombákkal tettük őket csúffá,

s ezer hullámhosszon még hazudtunk rá.

Rólad zengtek a hegyek, az erdők,

Te mosolyogtál az üde gyümölcsről,

de nekünk azonnal millió-annyi kellett,

s inkább megmérgeztünk földet, vizet, kertet.

Rólad vakogott, sziszegett, csicsergett

a dúvad, a pacsirta, meg a kicsi gyík

míg az élet kacagott, nőtt és bővült,

s az ember ember volt, és nem őrült.

A föld egyre szűkebb, színtelenebb,

bár futószalag önti az őrülteket,

s míg kínzó, esztelen zajjal van tele,

hallgató csillag lesz lassan a neve,

mert Rólad már alig szól, s mind kevesebbet.

De hisz a népek gyógyíthatók,

csak néha serdüljön fel egy ifjú, vagy lány,

ki újra megtalálja a hangot Feléd,

s virágba borul a domboldal, s a rét.

S a föld, az ember is gyógyítható,

s ha titkon elpirulna egy király, vagy bölcs,

hogy miért is hitte istennek magát,

már kórusban zúgna itt az igazság.

S a lelkek hogyne lennének gyógyíthatók,

csak csöndesednének le a tieid,

s hagynák már el a hálót, ladikot,

mint kiket az Úr valóban hívott!

S tán még mi rabok is meggyógyulhatunk,

bűnök, rácsok, gőgök kötözöttjei,

ha találkoznánk valakivel egyszer,

mint Gubbióban a farkas Ferenccel.

De ehhez az kell, hogy ketten: te meg én,

ne másról beszéljünk úgy, hogy: szegény –

a zsoltárt daloljuk rácsaink között,

mit a futó Dávid lihegve költött,

s hangunkra tán felsír az újszülött remény –

Él is benned?

Zsoltárok! Ó, hogy zengtem őket én is,

gégém elszorult, szemem könnyezett, –

csak lábam járt tovább a régi úton,

ahogy az éneknek vége lett,

a szép éneknek vége lett.

Mondd, öreg, mi ég a rímeidben:

a Lélek, hűséged, vagy bengáli tűz?

Tudsz valamiről, tán vágyódsz utána,

vagy él is benned, és sarkalva űz,

van valamid, mi belülről űz?

Hányan fújták már az utcasarkokon

tökrészegen farsangi papírkürtjüket?

És hány álszent tutult a józan délben

ha megnyúznának, te akkor se tedd,

öreg Eleazár, soha meg ne tedd!

Átok, méreg és orgyilkos a vers,

mi nem a húsodból kivágott hús;

és egyetlen hiú, maskara-rím:

tőr, mivel hátulról önmagadba szúrsz,

botorul csak önmagadba szúrsz.

Hát ünnepeljék a skriblerek egymást,

önnön fejükre szabva ítéletet,

mert sok nagyképű szótok szerint

ülnek majd törvényt is felettetek:

a versetek ül törvényt felettetek!

Mert csuda nagyok, kik köztetek írnak:

az Isten is szégyenli előttük magát:

hol van Benne annyi öntudat,

mitől nálatok feszülnek a strófák,

a pöffeszkedő, nevetséges strófák!

Te amit gaznak, hazugnak mondtál,

behegedt csíkja se égjen a bőrödön;

vagy tartsd a szád, és titkon vezekelj,

s a versed legyen: Igen, és: Köszönöm.! –

csöndes igen, halk köszönöm.

S Eleazár, ha utólag vennéd észre,

hogy valamiben kormos vagy te is,

ess magadnak a versed ostorával,

nehogy előtte egyszer pert veszíts,

a saját versed előtt pert veszíts!

Kisebb szégyen, ha elől zúg a versed,

s magad is csak talpalsz, kifúlva utána,

mint ha kikiáltó kinn a vurstliban,

s te unottan imbolyogsz más irányba:

versed gúnyba, s te a pusztulásba!

Liturgia

A régi Ádvent visszatér

A reggel újra köddel ébred,

az Ádvent újra visszatér,

s te vénült szív, lángpírral érzed:

a régi ember kínja él!

A régi ember újra él!

Félszáz Roráte zúg mögötted,

s a Vére annyit mosdatott:

a százszor méltán elűzöttet

be újra miért fogadod?

Hát vissza miért fogadod?

Vaj, mennyi Ádvent kéne néked?

Feszüljön újra, s újra meg?

Hogy egyszer ízestül kitépjed,

mi rákként együtt élt veled?

A régi ember élt veled!

Ó, Ádvent, telj be egyszer végre,

s a Csillagunk ragyogjon fel!

Ó, Kisded, bár úgy születnél Te,

hogy az a régi haljon el,

de mindenestül haljon el!

Az este újra ködbe hullik,

egy pisla csillag integet,

a régi, Ádventtől az újig

oly mélyen sajgó vágy vezet:

Feléd sóhajtó vágy vezet!

Karácsony, 73.

Ködös, unalmas, nyomott reggel.

Hol éjjel tündökölt az ég,

ott most csak nyúlós szürkeség jelzi,

hogy tán a nap is felkel.

A Férfi már dolga után ment,

az Asszony némán sürög-forog,

a Gyermek alszik, mosolyog,

s puhán betakar mindent a csend.

Én cipőt varrok egy sarokban,

dúdolok, s néha Feléjük nézek:

mind eltűntek az éji vendégek,

csak nyomuk látszik kinn, latyakosan.

Oly hétköznapi, oly megszokott világ.

A falu széle: akár a maiak,

s benn a városban papok, rómaiak

mosolyogva egymást f ojtogatják.

Karácsony borban

1. Az első ádventi gyertya

(Első hét, Kedd: Iz. 3,1-7)

Elnézem ezt a kényes várost,

s Izaiás könyvét forgatom:

a régi Isten régi Szója

hogy válik új és új valóra,

élővé lesz a borzalom.

Nincsen gerinc, mi állni képes,

szempár, mi nyíltan szembenéz,

ki férfi lenne, hű és bátor,

vagy tenni tudna önmagától:

magvában már mocsárba vész!

Nem ismerős, csak festett falról,

ki bölcs, ki költő, próféta;

nincs köztük vonzó, megnyerő arc,

örökség, lángész, munka, csak sarc,

mi másutt bűn, itt jó tréfa.

Heréltek ültek minden nyakra,

kis taknyosok az uraik;

kölyök fellázad apja ellen,

s hogy mesterműnek gáncsot vessen,

ki kontár, abban utazik.

A gazda albérlőjét kéri:

te jól fekszel, s még van gúnyád,

az asztalfőre ülj fel gyorsan,

csak légy urunk a romlásunkban,

s neved megkapja majd utcánk!

Csak azt nem láttad jól, Izaiás,

hogy lesz, ki ettől meghátrál:

„velőm, gerincem hitványocska,

nem lenne képes ily dologra”,

ilyen szerényt itt senki sem talál!

2. A második gyertya

(Második hét, Péntek: Iz. 24.)

A talpam alatt csupa buktató,

a szemem előtt ködös sötétség,

s a fagyos űrbe kiáltozom: halló, halló!

A műholdak képpel, szóval terhesen

fejem fölött vadul jönnek-mennek,

s egy süket jelet sem hoznak énnekem.

Nem látok senkit megszületni,

egy gyilok van csak, mi gazdátlanul öl,

s köröttem egyre kisebb lesz a Semmi!

Van még egyáltalán. hely mellettem,

hol elférhet valami Valami?

Isten még talán, de már az ember nem!

A fül még hall, s a hallás már elmerült,

– ahogy süket éjben rikoltja a Szó –

a szem még mereszt, de látomást nem szül.

Az egész valóm ádventi várás,

magam vagyok az Ádvent maga,

s nincs másutt, hol várna még rám szállás.

Nem maradt már semmi sem a létből,

csak ez az én ócska, jászolnyi szívem;

lejössz-e ide, ha megvan még, az égből?

3. A harmadik gyertya

(Iz.40; 45,7)

A sivatagból kiáltás tör elő:

mozduljon a halott, meg a meddő!

Az úttalanból út kúszik alám,

mikor már kivert tüske és csalán.

Taposs simára engem – sziszeg –

kátyúkon az Úr végig nem biceg.

S az úton felém az Ima hömpölyög:

egek, harmatozzatok a föld fölött!

Őt csöpögjétek, felhők, az Igazat,

Őt teremje a föld, ha meghasad.

S ki mindig önmagad veted, aratod,

azt öleld át végre, Aki adatott!

Mert hiába daróc, s hogy vadmézed sincs,

ha nem Őt szorítja rajtad a bilincs!

4. A negyedik gyertya

Újra éget, mint már annyiszor:

kinőni a vakarcs arasznyiból!

Tipródva öklendeni fájdalmamat,

mi ül bennem, mint egy gennyes daganat,

hogy oly éretlen, apró, korcs és suta,

kit úgy csúfolnak: a teremtés ura!

S hogy hiába nyújtózott mindig a szemem:

megkapaszkodni egy öles termeten,

mert lehettem én bármi törpe,

manók nyüzsögtek mellettem körbe,

s oly nagyok közt, mint egy gyufaszál,

mit ér, ha én vagyok a gnómkirály?

S most ezt a vágyat csitítom, ringatom

a sötét, rorátés hajnalokon.

Ez a remény lángol mindegyik gyertyán,

hogy most leszünk embernyi emberek talán!

A Szó Azt rivallja, s az Úton Az közelg,

Kit ha repkényként az ember átölel,

kinyúlik, s felnő tág-magasra –

Mint várlak, Ígéret Hatalmasa,

hogy vajat és mézet csorgass elibém,

s legyek, mint Te: egyszerű, szegény,

acélos, nyugodt, ember és lélek

ugye eljössz, hisz várlak és reméllek!

5. Szenteste

Mélyfekete égbolton ó-arany csillagok:

ragyogjatok, ragyogjatok!

Üveghangon csengő-bongó jégkristály:

víg angyalok dala szitál.

Fehér hóban durva gubanc hagy nyomot:

pásztorok, bocskorok.

Izgatottan béget, bőg, és kiabál:

ökör, juh, meg egy szamár.

Szemközt hideg, rideg üreg mered:

istálló vagy barlang lehet.

S benn Csecsemő,

aranycsillag, bársonyosan nevető!

A Kismama,

tiszta, mint az angyaloknak lágy dala.

A Férfi meg

önti rájuk szívéből a meleget.

S ki jászoluknál térdel, sír nevet, habog?

A kis pásztor, az én vagyok!

S kinn minden csillag pislog, táncol, úgy kiált:

új világ, új világ!

6. Hajnalban

József halkan keltett. –

Tudom, gyorsan. csomagolni:

nyeregtáska, nehány holmi,

alig töri nesz a csendet.

Csacsijuk is készen áll.

Szótlanul kihozza Őket,

Rájuk adja a kendőket,

pirul lassan a szemhatár.

Nézem: vaj merre indul?

Egyptom: hús, járom, sötét,

hátul látszik a barlang még:

így hív el mindenkit az Úr!

Az úton együtt kavarog:

római őr, zsidó szimat,

beképzelt tiszt, alja pimasz:

szokott emberi farkasok.

Alig akad helyük.

Szürkék a nagy tolongásban,

sejlenek csak haloványan.,

de én csak baktatok velük.

– ma már oly Karácsonyt kérek Tőled –

Körötted lógtam egész életemben,

Beléd csimpaszkodtam, Rád leselkedtem,

szobádba osontam, s tanulmányoztalak,

érdekelt ott minden kis vacak;

Szokásaid, a Múltad, Családod,

s hogy mire tartod ezt a cifra világot?

Mikor sétálsz benne dél- és estidőn,

viharban, csöndben, s ha bosszant a főn,

millió helyen rajtakaptalak,

hogy arra jártál, s a nyomod ott maradt!

Volt köztük, mi már megkövesedett,

a másik a lábadtól szinte még meleg,

a levegő még mozgott, hullámzott,

de csak becsapott üresen az álnok,

hiába kaptam a köpenyed után,

rég túljártál már az Óperencián!

Hát ennek végét kell szakasztanom,

s egy ködös, lucskos, rorátés hajnalon,

itthagyni mindent, ami csak Tiéd,

ami út és nyom, és vezetne Feléd,

mi jelez, képvisel és megjelenít,

ábrázol, vagy hordozza színeid,

Nevedben, s a Nevedért él és mozog,

de jaj, mégse Te vagy, csak a nyomod!

Csillag, angyal és pásztor már annyi volt,

gyereked is, kik után szívem loholt,

ma már oly Karácsonyt kérek Tőled,

hol Téged semmi el nem felhőzhet,

hol, mint a valóban., csak az űr ásít,

s Rajtad kívül nincs benne senki másik,

de Magad viszont Vagy, Vagy, Vagy,

s én megközelíthetlek s felfoghatlak,

s eltelhetek Veled egészen csurig,

hogy nem éltet már más, és nem is butít,

mert hol Kisdedként ölel Téged a jászol,

a szalmaszál leszek, amivel épp játszol.

Vigília

(Cras egrediemini, et Dominus

erit vobiscum.

Dec.24: Responsorium)

Holnap, – vagy egy szép napon,

kilépsz majd e csúf falakon.

Karácsony lesz: ha nyáron, ha ősszel,

s kuckód megtelik könnyes ünneplőkkel.

Téged néznek, de nem rád kíváncsiak,

szemedben keresik karácsonyi fiad:

a Kisdedet, ki megszületett benned,

ádventje végén két-három évtizednek,

mert Ő mondotta: aki igy kilép,

magával hozza Urát, Istenét,

hisz a Kisdedre rá sem talál,

míg önmaga falain belül jár,

mik mindig, akár ez a börtön,

egy bűzös lyukban tartják itt a földön.

De ha kilép onnan: holnap, holnapután,

a Gyermek kacagva várja jászolán,

s akit Ő vár, annak úgyis mindegy:

a falakon bévül, vagy egy kissé – kijjebb.

Újévek, újévek!

Köröttem alszik három elítélt,

s köszöntöm halkan újév reggelét!

Ó, hányszor, hányszor rám virradtál már

bohókás, hangos régi, s új naptár!

S mókáztam én is, vagy kacagtam mást,

körüldaloltunk: bimbós indulás!

S bár máskor ültem ódon könyv felett,

most forgattak a táncos mindenek.

Az óév ment, s rohanva jött az új,

tudod még számát kezemen, te ujj?

Mind távolabbról zúg a forgatag:

előre törtél, s minden lent ragadt!

Körötted gyérül testvér és a szó,

a puszta nő, de fogy az utazó.

A lábad egyre messzebb, feljebb lép,

s melletted már csak egy-két elítélt.

A Nap felé kilőtt kis űrhajó,

kihunyt alattad földi szép és jó !

Körötted három alvó elítélt,

s Napod rohanva tűz, tüzel feléd …

Nagypéntek, újra

Dermedt-megkövülten bámulom a Fát,

tudom, mit illenék gondolnom, mondanom,

s nincs szavam, mi most köszöntene Rád!

Öt világrészen kétezer év óta

Ezt siratta, dalolta, követte

szeretteidnek annyi milliója.

Nyomukban az én gyámoltalan lelkem

tavaszonként szintén ide kushad,

egyre jobban, jobban megterhelten.

S nem hozok Eléd még egy új betűt sem.

Minden könnyet elsírtak a hűek,

s végzett a kétkedő, a gyáva, a hűtelen.

De eddig legalább, lazán vagy lelkesebben,

de Menetednek sereghajtójaként

az Utadat még végigtüsténkedtem.

Ma már úgy fulladok, fáradok belül,

előttem egyre messzebb imbolyog a Fa,

lusta derekam minduntalan leül.

A tömegtől. lassan. lemaradtam,

nyilván nem vagyok se apostol, se pribék,

csak a vágyam szűköl szakadatlan.

Egy rongyos koldus battyog még velem,

s csak susog: irgalmazz, irgalmazz!

Uram, a Fádhoz, elérünk mi ketten?

Triptichon

(Krisztus Jézus azért jött világra,

hogy a bűnösöket üdvözítse,

s ezek közt én vagyok az első. 1 Tim. 1,15)

I. A bal lator

Mit tudsz kezdeni, Uram, énvelem,

mit tudsz kezdeni, bár itt a kereszten?

Mint fában a szú, bennem lakik a bűn,

és szerteszórom, mint szélvész a port,

fekélyeimmel mit kezdjen a világ,

s önmagával az, ki csak bal lator volt?

Perecet csórtam kisgyerek koromban,

s éhínség követte csakhamar Hongkongban.

A földön ma korbácsok zuhognak,

félőrült, hörgő sikolyokat verve –

sírt az a kicsi is a térdem alatt,

kit én gyűrtem le kamasz-kedvemre.

Itt nyílt zsarnokság dúl, ott sunyi elnyomás,

a túlsó féltekén véres forradalom

hát az a szolga, az az ügyetlenke,

kit én torkoltam le egy „ideges” napon?

(S utána se tudtam, mi teendőm lenne.)

Az ítélet percenként sújt bennem

ostobát, aljast, gazembert, gyávát,

de így aztán a szerencsétlenjét

minden égtáj alatt lövik és aggatják.

Őrültek, ostobák tombolnak vadul,

kiket lemondóan magukra hagytam,

s most mi maradtunk, mi mindnyájan alul!

Mennyi házi áldást téptek le a falról!

Ahol hit, ott béke, szeretet, Isten –

hát tüzelt ez vajon belőlem, magamból?

S a bűnöm nemcsak sérülés, mi van,

de mint lappangó férgét a szúrágta fa,

még ha bánt is, dajkálom magamban!

(Hogy bánná akkor üszkösödő vétkét,

ki Fokföldön gyónik, Delhiben, Londonban?)

Mint bebőrzött, puha lekvárt

nyomok lepnek el: ujj, pata, csőr, száj –

ezek gyúrták meg mindig a puhányokat,

míg filiszter nem lett mind, s nyárspolgár!

Ezért volt már gyáva a régi kis kölyök;

a felnőtt azt hiszi: lélek, emberség,

de ki tudja: valóban mért nem ütött?

(S akik nem ütnek világszerte

az ütőknél kevésbé bűnösök?)

A hívő több bennem, vagy a humanista?

S melyik lesz azokban, kiket tanítok,

ki tudja, ki tudja?

Pár gyerekemről azt hiszem: a Tieid,

dehát a zöme nem úgy hullik el

– velem együtt –

mint Fatima fája veszti leveleit?

Itt élek, kerengek, nem tudom mióta,

s hol az az őr, ki rádöbbent volna,

hogy mégiscsak Téged feszítenek meg

kapujában. a második ezrednek

Európa egyik büszke városában –

– s ki nem teszi ezt, melyik ember, állam?

S én ártatlan lennék, mindig, mindenben?

Mikor ezt még magam sem hiszem!

Üvöltő farizeus talán nem vagyok,

hisz ezen a fán csüngök magam is;

de, Uram, ne feledd a bal latrot,

nem lesz azért az Írásod hamis,

mikor majd Országod trónján leszel,

s rájössz, hogy amit megváltottál,

a gazokkal együtt én vesztettem el!

II. A Megfeszített

Az Írás nem lehet hiányos, vagy hamis,

de lelked gazdagabb, mint annak betűi,

két lator él benne: a jobb is, s a bal is,

s végső sorsodat az Atya betűzi.

Sohasem mondod el, amit elmondottál,

ha a jobb latorból semmi sincsen benned,

s ha kereszted nem az enyém oldalán áll,

de így holnap talán Magamhoz vehetlek.

Meg kell még Keresztem jobbján is feszülnöd,

egy masszába folynod minden enyéimmel,

s ha velük lész Tűrő, Harcos, Támasz, Küldött,

a két lator egymást Hozzám segíti fel.

És egy vagy Bennem is, te jobb és bal lator,

nem kell-e ruhádat ma is folyton mosnom,

s míg kisbárányt mentesz a tövisbokrok alól,

hol szégyellek, s hol rád bíznám minden gondom.

Mint a sas fiait, felettük repülve,

hívlak, egyre hívlak, s hívnak az enyéim;

borítsa a jobb már benned a balt tűzbe,

rácsod vessen lángot, s izzék a kemény rím!

III. A jobb lator

Te szegény, félájultan vonagló Uram,

sok kínod után. szolgád még hátra van.

Nincs nálam ostor, tövisek, szegek,

dolgom, hogy szívemmel kínáljalak meg.

De kényszerítlek is, hogy fenékig igyad,

s én tőle már végre megszabaduljak.

Ki más inná ki? Mit csinálnék vele?

Hisz ami benne van: fenékig epe!

Bocsáss meg, én siratlak, sajnállak,

értem, ha elönt az öklendő utálat,

de igyad ki, igyad az utolsó cseppig,

Neked már mindegy, rajtam meg enyhít,

angyalok szívét is lyukasra marná,

ami itt gyűlt össze keserű savvá,

s hiába öntöm ki, áztatom, súrolom,

ég, föld be nem veszi, nincs rá hatalom,

Te vagy az utolsó reménysugár,

Halálra kínzott, no igyál, igyál!

Megpróbáltam csábos rímekbe szűrni:

epe lett a vers is, s a pohár nem ürült ki;

a verseket is Neked kell elnyelned,

Uram., hát ajkadhoz emelem a kelyhet,

itt jönnek hosszú sorokban a kortyok,

s ahogy nyeli őket kínnal a torkod,

úgy leszek én könnyű, szelíd, kacagó

tudom, hogy munkám hóhérnak való,

s ha megittad, majd lecsuklik a fejed,

én tettem, s ma is teszem ezt Veled,

de Téged várnak feslő hajnalok,

én viszont ebbe csak belerohadok,

így meg a sírodban. kelyhet, szívet, verset

úgy találok meg, mint összehajtott leplet,

kacagó részét a Feltámadásnak,

gyorsabban igyad hát alját a pohárnak –

vége: egy csepp se maradt bennem,

de egy rángás sem él a Megitatott Testen.

S most odarogyva Keresztfád tövéhez,

mint a hű kutya is holt urával érez,

elnyúlok ártatlan, sok gyerekversemmel –

ha Te feltámadtál, majd engem is kelts fel –

Nagyhét, 74.

1. (129. zsolt.)

Börtönmélyből

könyörögve kiáltok fel Hozzád,

hogy bírnám ki,

ha bűnöm itt is nyilvántartanád?

Irgalmad,

hajnalod irgalmát, ó, be várom,

mint kinn az őr,

ki topogva fázik az éji váltáson.

Könyörület

csak Nálad van, de ott, ugye, bőven,

kiáltok hát,

mélyeimbe egyre süllyedőbben.

2. (89. zsolt.)

Ha ezer év is múlik el a földön,

s letűnik pár dölyfös birodalom –

Neked ez csak olyan, mint az én tegnapom.

A testem még fenyő egy régi diákképen,

mi most itt csíkosban ernyed és fonnyad,

mert a porba-sárba visszaparancsoltad.

Haragod egészen elemészthet engem,

gazdag éveimből sóhajtás se marad,

ha szemügyre veszed, ami bennük salak.

Már hatvan éve izzadok és fázom,

s ha ez hetvenre, nyolcvanra is nőne,

a hiúságon kívül mi marad belőle?

3. Nagypéntek

Túl minden hiten, tételen,

álmokon, mikben remélhettem,

a tér és idő felett valahol

a Meg-Nem-Álmodható hangja szól,

a ki nem számítható, ingyen ajándék,

ami nélkül csak halálra válnék,

ami nélkül minden önmarcangolás,

gödör, mit a lélek jómagának ás,

s mint dombról hulló harangszó zengi:

Atyám, bocsáss, bocsáss meg neki,

sorra köszönnek rá a Nagypéntekek,

mire csak rásejt, hogy mit cselekedett!

4. (31. zsolt.)

Valami új boldogság szakadt rám,

valami nagyon-nagyon könnyű lett,

valamivel puhán betakartak,

betakartak engem, s szeplőimet.

Nyögtem, hogy csontjaim kiszikkadtak,

s Kezed éjjel-nappal rám súlyosodott,

elszáradtam, mint nyáron, aszálykor,

de most megifjultan felujjongok.

Nem tagadtam, s titkon sem bújtattam

tornyosodó rosszaim Előled,

s Te örömre cserélted az átkot,

azzal, hogy nem rovod fel őket.

S még mondod is: „Nevelni akarlak,

ne élj úgy, mint az öszvér, meg a ló,

mi nem hallgat csak gyeplőre, zablára,

te, ugye, nem leszel ily ész nélkül való?”

Nem! Én Hozzád vágyom közel jutni,

hogy Téged uraljon vérem mámora,

ki elfeledted annyi sok botlásom,

és csak utaidnak legyek vándora!

5. (22. zsolt.)

Már nem fáj a tegnap, s nem bánt a holnap,

mind lehagytam a kívülvalókat.

Az órám mutatók nélkül ketyeg:

nem-múló percek hordják a Lényeget.

Te vezetsz új vizek, új földek felé,

nyugtom és futásom az ösvényeidé.

Vannak itt bőven vaksötét völgyek,

de Veled semmi, hogy rajtuk áttörjek.

S üldözőimnek csak kopog a szemük,

ahogy asztalomra rakod a menüt.

Ahogy öltöztetsz, poharam megtöltöd,

ők meg csehójukban. nyelhetik az ürmöt.

Sugárzik köröttem a Te vonzásod,

s csak megszinesítik a rámhulló átkok.

Lélekben máris a házadban élek,

várva, hogy örökre vallj már a tiédnek!

A liturgikus év utolsó vasárnapján

Ahogyan éltem,

Rajtad kívül senki sem kérte,

senki nem becsülte,

senki nem köszönte,

csak gúnyoltak érte.

Akinek maradtam,

nem hasonlít rájuk:

a pénzük, a boruk, az ülésük,

idegen a hamis esküvésük,

s vagyok az eleven vádjuk.

S mikor elhalok,

mint a magasba tartó hegedűfutam,

végre majd megkönnyebbülnek,

hogy kiki most már nyugodtan ülhet

mocsokban, sárban, egy penészes zúgban.

A három ifjú éneke

(Dán.5,56-58;

a vasárnapi Laudesben)

Atyám, fiaidat Babilon ura

dobatta tűzbe, parázsba, hamuba.

Babilon még áll, tüze is parázslik,

s a fiaidat faldossa mindmáig.

S ha én egyedül is ültem a veremben,

rájuk gondoltam, s velük énekeltem.

Minden alkotásod áldjon, Atyánk, Téged,

himnuszuk töltse ki a messzi öröklétet.

Áldjon a Nap, s a Tejút napmilliárdjai,

s a Holdon az Ember lába nyomai.

Az Androméda, és millió más ködök,

keringő spirálok, kavargó körök.

Áldjon a hőség, mi sül a kráterekben,

s mitől a trópuson mocsárláz terem.

A déli sark minden rút fagya,

s a Kelvin-skálán az abszolút nulla.

Az esős monszun az őserdők felett,

s a rizsföldekre hulló szivattyú-permet.

A műjég, min gyerek-korcsolyánk futott,

s a valódi, mi még őrzi a mamutot.

A Boldogasszony augusztusi hava,

s a dér, mi ráült a telefonhuzalra.

A félévnyi hosszú északsarki éj,

s a görög nappal, mi ősregét mesél.

Áldjon a neon a városok útjain,

s a börtönsötétben lappangó kín.

A kezünk alatt megjuhászott villám,

s a gombafelhő, mit szintén befogunk tán.

Áldjon a föld, bár gonosz, sáros és süket,

de valahogy mégis a Te gyermeked!

Áldjanak a hegyek, s régi váraik,

lesikló sáncokkal a dombok,

s mik körülfogják az Ember házait:

vetések, szőlők, virágok, falombok.

Áldjanak a csorduló forrásvizek,

s a völgyzáró gátak betonhegyei,

s az óceánok végtelenje, miknek

kezét egymásba egy szűk szoros teszi.

Áldjanak a cápák, delfinek, algák,

s a mélység fölé csüngő bathyscapek,

s akik bírják a lég óceánját:

sirályok, fecskék, vagy a turbógépek.

Áldjanak az oroszlán, s a tigris,

gazella, kígyó, béka meg rovar,

bárányok, halak, miket a föld és a víz is

asztalunkra tesznek szelíd mosollyal.

Áldjad te holt anyag, s te is, te eleven,

nálunk sokkal szebben, s hűségesebben!

Áldjátok mindnyájan emberfiak:

fehérek, sárgák, vörösek, feketék;

s kik Akaratát el nem feledték

a sár és a vér bűbája miatt.

Áldjátok papjai, lángos prófétái,

írói, művészei, gondolkodói,

apák és anyák, akik Róla szólni

elég bátrak vagytok, s Reája várni.

Áldjátok kicsinyek és szegények,

kiknek életét befonja a csönd,

s kik dicsők lesztek egyszer odafönt,

ahol majd Atyánk szentjei élnek.

A három régi kamasz-srác után

árván állok itt most egymagamban;

hát akkor rajta, minden pillanatban

az áldást akár háron szájjal fújnám!

S Babilon téglája bárminő vastag,

az áldás áttör földet és falat!

Évezredek torlódnak egymásra,

s egyre nő a Babilonok száma.

A fiúk meg fogynak, s Dániel lent ül

a verem aljában egyes-egyedül.

S úgy szeretne tudni olyan éneket,

mi szólna háromezer hiányzó helyett.

Meddig?

(Iz.6,9-12)

Olvasom, hogy küldi Izaiást az Úr.

„Menj, s beszélj a néphez, de ily balul:

Csak halljatok, s ne értsetek egy versnyit,

nézzétek a Látást, mint az üres semmit!

Vakítsd meg ennek a népnek a szívét,

fülét tompítsd el, s ha szeme is kiég,

pupilláival nem fog látni,

s a fülétől sem kell hallást várni,

a szívével sem fog érteni Engem,

nehogy megtérjen, s Én még meg is mentsem!”

S ahogy felnőttek szavába kotyog a gyerek,

a kérdés máris ajkamon lüktetett:

Meddig, Atyám, meddig lesz így, meddig?

S ahogy megsimítják a kotnyeles csitrit,

ki nem értheti még a nagyok dolgát,

szelíd Hang szól bennem: „te csak játssz itt tovább!”

Majd elgondolkozva, fájón bólogat:

„a régi kovászból míg morzsányi akad!”

Reggel – este

1. Prima (Tim.1, 17)

Az időtlen Idők,

és életem időbeli idője

láthatatlan és halhatatlan Királyának,

az egyedül igaz Istennek

adassék meg mindörökre

minden dicsőség és tisztelet!

2. Prima (Vasárnap a karácsonyi időben)

Hogy tünnek el mellőlem őrök és rabok,

s én maradok, csak maradok.

Úgy váltakoznak akár a rabruha:

téli és nyári hónapokra.

S én mozdulatlan vagyok ugyanaz,

bár fogyó éveim küldtek új tavaszt!

3. Nona

Mint csillagfény gyúljék ki Arcod felettem,

ki félig rongyokban, s félig meztelen,

árván gubbasztok e szemét-hegyen:

híg velejű, vén bolondod!

Sok minisztered Mercedesek hordják,

bennük lakáj-lelkű, olvatag pofák,

sandwich-emberként magukra rótták

Neved, mihez semmi közük.

Semmit sem kérek magamnak, nekik;

ha kikacagnak, s hűségem megvetik,

elvagyok én itt akármeddig,

Arcod égjen csak felettem!

4. Completorium (Vasárnap; Jer. 14,9)

Bennem lakozol,

a Neved elhangzott felettem,

nem hagyhatsz üresen Magadtól,

Uram, Istenem!

5. Completorium

Az este

borzongva jő a temető felől,

beoson a vaskos falakon át,

s mint testvéreinek annyi ezre:

kívülről oltja a lámpád.

Liturgikus idők

1. Nagyböjt (Laudes, Iz.58,1)

Üvölts, és abba ne hagyd,

szavad zúgjon, mint a kürt;

vágd néped szemébe

a kéjes önzést, a gyáva bűnt!

2. Hétfői Sexta (Iz. 55,7)

Mint lelkes kamasz, ki a trópusokra

indulna reggel, ágyából ugorva,

úgy futottam át az éveken,

szikráztam, égtem, lelkesedtem,

észre se véve a legyintgetőket,

a dühöseket, vagy menekülőket,

hisz értük – helyettük feszültem a harcban,

ahol csak jót és szépet akartam,

várva: a csapáson csak jönnek utánam, –

míg egy sivatagban egymagamban álltam!

Most már nem megyek, nem indulok innen,

felétek már rég egy árva szavam sincsen,

a létem vijjog a Létbe egyedül:

gonosz, az utadról menekülj, menekülj!

A hitvány hitványságon ne kérődzék,

az Úrhoz fusson, amíg könyörül még:

az Ö Irgalma olyan bőkezű,

körben csend, homok, – és se víz, se fa, se fű!

3. Hétfői Vesperás (Joel 2,7)

Oltárod s a börtön között

siránkozni Hozzád jövök.

Mért adsz minket gyalázatra,

pogányokat a nyakunkba?

4. Válaszos zsoltár a Passio idejéből

Ki nyitja meg asszu szemeimben

a könnyek forrását,

hogy átsírjalak, ti tenger napok,

ti fáradt éjszakák?

Mert könnyek közt is mosolyogva

sírnék Előtted,

ha Érted esnék mind, mivel csak

hosszan gyötörnek.

Ha csak a Sátán vájná

körmeit belém,

s nem lett volna mind testvér, kin

felbuckáztam én!

5. Hétfői Tertia a Passio idejéből (Jer. 17 ,13)

Elepedtek, kik elhúzódtak Tőled,

s a bújkálók nyoma homokba veszett –

A sivatagon ki lábolhat úgy át,

hogy otthagyja a folyómedret?

6. Nagyböjti Laudes (Jer. 11,9)

Most biztatjátok egymást, ugye:

a kenyerébe rakjunk fűrészport,

töröljük le a föld színéről,

azt se mondjuk róla, hogy: volt!

7. Nagyböjt: hétfői Vesp. (Jer. 18,20)

Emlékezz csak rá,

hányszor álltam a Színed előtt,

hogy csillapítva bosszúságodat,

értük pár szót eldadogjak –

És ők? És ők? És ők?

8. Jusson már Eszedbe –

(Válaszos zsoltár a Pünkösd utáni VIII. hét hétfőjén)

Jusson már Eszedbe sok biztatásod,

s az öldöklő angyalnak kiálts oda:

ereszd le a karod, és szállj már tova,

hogy el ne pusztítsd az élő világot!

Én feltárnám a mellemet neki,

de nézd az enyéim: megriadt juhok,

a gyengeségünk Magad is tudod,

hát haragodat ne érezzük meg mi!

Inkább erre a himnuszra figyelj,

s énrám fordítsd Szemed és Füled,

a te házadra, arra vess ügyet,

hisz Néked dalolok ma és minden reggel.

A Te néped

1. Apostolok

(Az apostolok közös Vesperásának Capituluma Ef. 2,19-20)

Se jövevény, se idegen,

se magányos vendég,

s nem cselleng körülem

az őrült egyedüllét.

Vagyok a szentek útitársa,

Atyám házából egy,

minden apostola, prófétája

bennem új és friss elegy.

S ki végső Sarokkő mindünk alatt:

Krisztusa velem volt és marad.

2. Vértanúk

(A vértanuk közös Laudesének Capituluma; Bölcs. 3,1-3)

Az igazak lelke Tenyereden piheg,

a halálkín őket nem markolja meg.

A balgák mindüket csak meghalni látták,

de ők hordják Békéd fényes koronáját.

3. Hitvallók

(A hitvallók közös Nonájának Capituluma; Bölcs a 10, 10)

Igaz utakra vontál, jó Atyám,

megsejtetted az Országod velem,

tanítottál a szentek lábnyomán,

s azzal becsültél, hogy szenvedhettem.

Játékaimra Te tetted fel a –

Nem! – Magad lettél rajtuk a korona!

4. Compostellai Szt.Jakab (júl. 25.)

(Az apostolok közös vesperásának

antifónája Magnificat-ra; Ef. 2,19-20)

Légy hát, lelkem, bátor,

harcolj az Ősgonosszal,

s mi ma borús: az égi sátor

vígan vár minden bizonnyal.

5. Szt. Lőrinc (aug. 10.)

A lágerben sem tagadtalak meg,

parazsa felett is dicsértelek.

Kipróbáltál az éjszakáddal,

analizáltál tüzeken által,

s hogy mire jutottál, Te tudod –

de Lőrinc, ma te könyörögj értem,

ki kínlódva a tüzet belül érzem,

úgy, ahogy érezte egykor a húsod!

6. Keresztelő Szt. János lefejezése (aug. 19.)

Olyan vagyok, mint a salétromsav,

mit üvegballonban tartanak elzárva:

te is szívesen mentél a pusztákba!

De ami mégis a markodba akad,

ebben a kráterben vagy kristállyá ég,

vagy, mint szélhordta hamu és salak,

lesz a messziséget borító szemét!

De a merszet mindehhez honnan veszed?

Nem félsz, hogy egyszer – lefejeznek?

7. Capitulumok

a. Őranyalok ünnepe (okt. 20.)

Őrangyal? Ugyan mit őrizel?

Az istenit, mi lehetnénk,

őrizni ugyse kell.

S az ember, ki szememben ég,

őrséget aligha érdemel.

b. Kis Szt.Teréz (okt. 3.)

Hittél egy papi életen át,

járt ad a börtön-kálváriát,

s ha mégsem lettél

magabiztos, boldog,

ki csábulna hívőként

követni a sorsod?

Te tudod, Teréz, hogy nem úgy vagyok gyerek

ki száz játéka közül Atyjára nevet,

de ki minden tört bábun

épp azért könnyezik,

mert gyerekként siratja bennük

a testvéreit!

c. Assisi Szt. Ferenc (okt. 4.)

Sohasem volt hímes köpenyem,

amit levethettem volna.

Csak az agyam szürkül lassan odabenn,

mert mindennap egy páratlan szirmát

hullajtja Eléd a börtönpadlóra.

d. Ráfáel arkangyal (okt. 24.)

Nem látunk semmi biztató jelet,

nem hallik próféták igéje sem.

De azt se tudja köztünk senki még,

mi tűz villog egy ifjú útitárs

szemén, sejtelmesen?

8. Egymás mellett a két Márton (nov.11., 12.)

Mikor az egyik tizennyolc éves srác,

még csak köntösének adja a felét,

de végóráján már önmagát teríti

kiosztásra Eléd.

A másik gyalázatokba hal bele,

mint az örök papi talpnyalásnak

és az igazságnak számkivetettje.

Egymás mellett a két Márton:

sorsotokat együtt várom!

IV. kötet: Sömaj Izrael (3.)

Kérygmata

Bevezető

Alapfogalmak

Homorú-domború tükrökkel

úgy vagytok körös-körül teli,

hogy ezt a sima üveglapot

elétek kell biggyeszteni.

Miért?

Mit nyavalyogsz?

Hisz mindenre felel a dogmatikád!

–

Az eszemnek igen,

de miért zokog bennem valami tovább?

Szavak

Hogy adjak nektek súlyt és színeket,

mikor a humbungjaiktól kiürültetek?

Kiket sose nevezek meg

Kik a való létből úgy kiestetek,

hogy nem ismertek se jót, se rosszat,

mint a szél, a víz, vagy a kő,

csak nőtök, mint a gyom is nő,

ti vagytok, kiket sose nevezek meg –

Körbe-körbe

Isten

Aki nélkül lehetetlen,

s Kivel majdnem érthetetlen.

Ember

Fából vaskarika!

Galambot is formálhatsz sárból,

de hogy az felszálljon az ágról,

bíz, az ritka!

Börtön

Múltad hevered ki, s jövődre vigyázol,

mint ki szabadságra ment el a világból.

Halál

Több lapot már az Úr nem ad,

s mi a kezedben volt, kijátszottad.

Isten

Olyan, mint közülünk senki sem:

görbe vonalakon ír egyenesen!

Kortársak

Kortársak

Hangyák, hangyák. Abból a bolyból jönnek,

amire téged rákötöttek.

Misszionárius

Milyen erős lehet a hited,

hogy velünk élve nekünk is hirdeted?

Már hogy én nektek hitet adhatnék?

Elég az gondnak, hogy köztetek

megőrizzem a magamét!

Költő

Úgy nem tanulhatsz meg idegen nyelvet,

hogy a magadét jobban ne kezeljed.

Költőnek se lész több és gazdagabb,

mint amennyit embernek érsz – hétköznap!

Nyárspolgár

Pocok, ki tömött vacka elé

silbakul az Urat rendelné.

Szakbarbár

Finom csapágy. De mikor kiselejtezték,

rádöbbent arra, hogy ő is csak szemét!

Nő

Éva volt a sátán bábja,

ki megváltódott Máriába.

De azóta is sokukban újra

nem mozog más, csak a sátán ujja.

Férfi

Csak könyvekből ismeri a világ,

hogy tudott tűrni, izzadni és fázni.

Ma azt nevezik így, ki adni képes

mi csak egy pucér nősténynek jár ki.

Gyerek

Kicsinek hiszik, pedig a legnagyobb,

mert a lényege: az Övé vagyok!

Pap

Kovásznak jelöltek,

vagy keleszted, vagy rohasztod a földet.

Író

Vátész, próféta, rapszodosz

volt rég,

ma utasítják, fizetik s leköpik

a legtöbbjét.

És nem szorul ökölbe a kezük,

mert egy tál lencse, az lencse mindenütt!

Szabadsághős

Életedben, s majd haló porodban

milliónyi híved ünnepel.

Futásban, börtönben, s a bitód alatt

mindig csak egy szál magadban leszel.

Bíró

Zsiványok közt az élen jár:

a többi lapul, s ő még kiabál!

Apostol

Kit Valaki egyszer elküldött,

s fogát szíja tőle az ördög.

Szent

Kétlábú, tollatlan állat. Még él itt,

bár a bénák és vakok marslakónak vélik.

Intézmények

Intézmények

A lélek megdermedt öröme, kínja,

ház, mit öntestéből választ ki a csiga.

De az erdőn is több az üres héj,

mint ahányban még a csiga is él.

Isten házai

Egy katedrális:

Kétszáz évig építettek.

A város népe himnuszok szavára

görnyedve hordta köveimet,

s könyörgött a dús, s a szegény pára:

bocsásd meg, a bűneimet!

Egy Ibusz-templom:

Műemlék vagyok.

Most restaurálnak harmincmillióért,

de hogy kinek, vagy minek, tudja a hóhér!

Páran jól keresnek rajtam.,

a többi iszik, káromkodik,

s üzekedik a szerszámos barakkban.

–

Bűn?

Ugyan mit érthettek hajdan

ezen a három betűn?

Család

Úgy hordják ezt a szót bűneik felett,

mint púpon a fügefalevelet.

Haza

Őt tartják a legszebb lánynak,

kit épp ezért jól prostituálnak.

Egyház

Földi Isten-ország! Megvan hozzá bármi,

csak még egy pár szentet kéne importálni!

Érték és érdek

Érték és érdek

Én a szappanbuboréktól vagyok boldog,

s ti, hogy ürülnek a szappanboltok!

Alázat

Ez vagyok, és ennyit érek.

Hites áru, pontos mérleg,

se hírverés, se önkínzás,

a nyers való, és semmi más.

Fegyelem

Ti szememre hánytátok:

embertelenül fegyelmezett vagy!

S a Lélek rám kiáltott:

egyetlen mód, hogy embernek megmaradj!

Egocentrizmus

A végső elmebaj:

egy földi vízcsepp azt hiszi magáról,

hogy a Tejútrendszeren ő a vaj!

Karrier

Öt mázsás sertés a kiállításon:

de a húsa nem kell se rostélyon, se nyárson.

Gőg

„Fabulon a bőre őre,

sima lesz a bőre tőle” –

s ezt hiszi is a krém, a dőre!

Az álszentség karrierje

Jót hirdettek az írástudók,

csak az életük, az volt hamis;

ám fejlettebb a mai utód:

aljas már a tanítása is!

Könyv

Bár, angyal volt aki feltalálta,

a sátán esik legjobban utána.

Végtelen és örökkévaló

Beszéltek róla, mint a békák

arról, hogy mi az űrhajó.

Utókor

Turisták egy azték szobor előtt:

a napot ábrázolja, vagy egy szülő nőt?

Humanizmus

Humanizmus

Plakát olyan boltosok ajtaján,

kik legjobban keresnek a rabszolgán!

Én

Labirintusba bezárt rab,

hol az útvesztő is magad vagy.

Világ

Csupa testvér, hárommilliárd,

de ha testvérek, miért mostohák?

Egyéniség

A Teremtő is ad magára:

fazékból sincs két egyformája.

Test

Sokkal több, mint néha gondolod.

Most véletlenül egymagadba vagy,

elmondhatod pár versed hangosan.,

s mily másként lüktet már a szív s az agy,

ha rímed húsos ajkakon fogan!

A Rossz

A Rossz?

Amit nem akarok,

s mégis bennem

szoroz és oszt.

A Rossz?

Mi nem is lehetne,

s mégis a világ

vele van tele.

A Rossz?

Az Isten se akarja,

de valami ripők:

– én, te, ő, mi, ti, ők –

a nyakunkba varrja!

S hogy tapad ez a kosz!

Értelmünk

Kulcs, mi bár minden ajtót felnyit,

mind mögött ott találja

újak ezreit.

Akaratunk

Úszni, csak úszva tanulsz meg!

S ki messze elkerül minden vizet!

Hűség

Tiédet nem becsülik, hisz természetes.

Várnád másoktól is? No, ne légy gyerekes!

Tehetség

Sose a tehetségnek tapsoltak,

hanem a tűzijáték forgóinak,

mik után csak nagyobb a sötét,

s az ember besározza

nemcsak a cipőjét.

Demokrácia

Nagy világcsalás!

Az Ember harmada analfabéta!

Világa üres színfal és staffage

s ott bohóckodik

a süket, a vak, a béna.

Butaság

Nagy a Jóisten vadaskertje,

s ki mellét veri, hogy nincsen benne,

az a vadak legeslegszebbje!

„Modern”

Nagyon harapsz a modern frissre,

pedig csak te vagy a napos csirke!

Demokrácia

A te bajod nem a grófok, bárók címe,

hanem, hogy magad nem voltál egyik se!

Igazság

Ne itt keresd, hol nyíltan írtam,

várd meg, hogy árván, titkon elsírjam.

Könnyedség

Ezer hajtűkanyaron át

villámként süvölt,

míg egyszer a nyílt útra

elibe ugrik egy nyuszka,

s benne nyelvet rá a Halál ölt.

Fegyelem

A moziktól a sarkcsillagig

percre járjon a világegyetem:

ezt kívánja nagyságos kényelmem.

De ha én vagyok a sarkcsillag,

hoppmester legyen a világ,

ki lesi, míg felkelni méltóztatom,

s akkor ujjongva felkiált!

Csodálkozás

A csodálkozás a Paradicsomnak

nem tiltott, de ajánlott fája,

s így törnie se kellett a Kígyónak magát,

hogy az emberek ne nagyon essenek utána.

Ezért lett aztán mindenki

olyan nagyokos itt,

hogy érti, tudja a mikro–, makrokozmoszt,

és semmin sem csodálkozik.

Kultúra

Csak autó, mozi és fürdőszoba?

Akkor bármelyik modern állatkertből

elég egy idomított majomcsorda.

Vertikális népvándorlás

Mi népvándorlás, mindig vértől iszamos,

ha északi, ha déli, s ha vertikális,

mint most.

Háború

Tanító bácsi, a Jóska kezdte:

visszaütött az a beste!

Csak üssetek így oda-vissza,

míg együtt vész el Jóska, Pista!

Történelem és közélet

Kínzóinkat ma nem zavarja,

ha apáink kínzóit átkozzuk,

sem az, ha fiainknak karja,

majd az ő szobrukon áll bosszút,

nyögve közben saját pribékjeit.

Hej, lélek, nem csinálnál úgy rendet itt,

hogy az éppen élő gazra támadj,

ne sírokból vess ki egy csontvázat,

s ha ott már csak por az ököl,

vállald, hogy az élő itt akasszon föl!

Elvont spekuláció

Nem a hanyatló középkor,

a maiak, a „haladó modernek”,

kik féltucat fazékba aprítanák bele

az egész történelmet!

Tanulékonyság

Ki görcsbe rántott aggyal született,

ki haláláig játékosan nyitott.

Hogy melyik lesz ember, nem is titok!

Idő

Hol sürgetnéd, hol visszafognád,

de egyképpen nem hallgat rád.

Majd rájössz: mindegy, mi megy, mi jő,

magad számára te vagy az Idő !

A múlt szerelmese

Az élő fáról a szú sem sejti,

hogy fiának majd épp úgy ízlik,

mint a korhadtja ma őneki.

Magány

A valódi hűség Nobel-díja,

és miként az, épp oly ritka!

Béke

Ha ez benned nem derűs állapot,

az ENSZ-től ugyan várhatod!

Erkölcsi fejlődésünk

Mindig volt a világban bolondgomba,

s kik abból ették magukat félhalottra.

Ezt orvosolni, néhány eszetlen fő

a gombákra ezt írta fel: ehető!

Hogy ne legyenek többé görcsök, lázak, –

s most többet pusztít egy nap

mint rég egy század.

Történelem

Tükröm, tükröm, mondd meg nékem,

mi vagyok a mindenségben?

Vadállat, angyal, khiméra, hülye?

Amilyen szemmel nézel az üvegre!

Tehetek róla?

Rátok vártam: könyvek, gondolatok,

s az élet adott krimit és kalandot!

Művészet

Ars poetica

Felfelé néző lélek,

ki csak azt mondja, amit lát:

Atyját,  a világot, önmagát –

a többi csak öntetszelgés, vagy érdek.

A Szép

Mikor az Igaz nem porban hever,

de csillog és ragyog,

hogy szívdobogva nézegetjük

mi, és az angyalok,

míg Ő kedvesen így bókol felénk:

a Szép vagyok!

Forma

Nem bonyolult, csűrt-csavart retorta,

miben a Semmi gőze úgy tesz, mintha forrna;

de anyagszerű ízléses amfora,

mi fontos ugyan, de még inkább a bora!

Ugye nem érted a verset,

akár a vízfelszín villanásait,

miknek foncsora a mély,

s tükrükben a Nap vakít.

De figyeld a Napját, s ereszkedj a mélybe,

s kigyúlnak benned is a színei meg kékje!

Alkotás

Modellek nélkül nincsen alkotás,

vagy csak egy szörny, egy őrült Bosch-i váz;

steril-magadtól annyi telhetik,

hogy követ kőre rakj, de emberit

másolni tudsz csak, létrehozni nem!

Teremtő csak egy  van,

s nem itt köztünk lenn!

Vallásos költészet

Ennyi istenes vers! Ugyan minek?

Oly sok minden van még a világon,

ha elmondtál már néhány ilyet,

a lelked rajta, én nem bánom,

de a föld, az ember ezerszínű,

s az írásod olyan szegény ízű!

De Annákról, Évákról senki se írt még

annyit, hogy azt mondd: fölös, sok, elég.

A szabadság, a tenger, a csönd, a magány,

mennyit szólt sípon, harsogott trombitán!

Hol a részletekből sosincs túltermelés,

ott az Egész már terhes és nehéz?

Olvasok

Úgy tudtok ábrázolni,

mint az Isten teremteni.

Övénél is ragyogóbb a hímporotok,

csak ott az alatt egy lepke is mozog,

s a tiétek mögött: az üres semmi.

Művészet

Nektek: pénzkereset vagy életforma,

önimádat, mi elmekórba

torkollik, – míg nekem:

só, mitől ízes a napi kenyerem.

Mai kereszténység

Mai kereszténység

Az életről már régen tudtam:

nem pénz, dicsőség, rang és mámor.

A hű keresztény átmegy rajta

mint útjain a poros vándor.

S én mindig pincékben szorongtam

odúkban, féltenyérnyi földön –

manapság lenni kereszténynek

tán nem is út már – inkább börtön.

Evangélium

Mit mond a vízről a hal,

az égről a madár?

Semmit, mert úgy élnek azokban,

hogy észre sem veszik már.

Ám minden moccanásukban

benne van a szél, és benne a vízár!

Krisztus

„Én vagyok az Alfa és Omega”,

mondotta, s én hogy írhatnék ennél többet?

Elhalványul Előtte minden

kép, hasonlat, csattanó ötlet.

Modern hivatás

Felfordult minden fenekestül?

Te apostol vagy, és nem régész,

ne rakosgass a vitrinekben,

ne dúcold f el, mi roskadni kész.

A romokat hagyd a hiénákra,

ásód az új alapot vájja!

(10. zsoltár:

Ha az alapokat is kiforgatják

a földből,

az igaz ember mit tehet? –)

Realizmus

Nem célzat, nem iskola, nem játék,

csak épp hogy így van, és nem másként.

S nemcsak ameddig a kezed nyúlik,

mi reális, elkísér a testen-túlig.

Bizonyosság

– ha nem tapintod,

nem méred centivel, kilóval,

honnan tudod, hogy megvan,

s nem fut vele egy tolvaj? –

– Az ellentmondás elvét hány centire tartod?

Hány mázsa a lángész, hány kiló a zsarnok?

A világháborút filmre veheted,

de hol a kamera, mi a lényeget,

azt mutatná? !

Túlesik minden centin és fokon,

mi ilyen kérdésekben

tesz bizonyossá!

A Jó

A szamarak azt hiszik,

hogy naiv, puha és bamba.

Pedig éles és kemény,

mint mi téli tüzedre fát hasít:

a balta.

Prédikálni?

Mint én, úgy éltek itt mások,

nagyobbak, hűbbek, óriások,

s bár trombitának küldtél engem,

nem hangerőből áll a jelem.

Bűn

Csak tört gerinc és bomlott agy,

de gond, hogy belőle kimaradj.

Hűség

Csak mint a bogáncs,

nem vagyok illatos, hasznos, vagy szép,

de tűrd el azért tüskéim terhét,

és ne rázz le Magadról,

és ne bánts!

Hit

Holtbiztos ismeret,

mihez nem kellenek műszerek.

Kontempláció

Atyáid írtak, faragtak, énekeltek,

te is csinálhatsz bármit itt:

minden egyre megy.

Szeretet

Mit lehet a Mindenről mondani?

Ö a kezdet, a vég, az integrális élet.

Sok apró rímtüzed

akár sorban oltsad ki.

Életszentség

Nem lángpallosú cézár

az életszentség arkangyala:

beteg fiánál virrasztó,

fáradt, megtört édesanya.

Bocsáss meg…

Igazságos ítéletet már

sok pogány bölcs is kiszabott,

de csak a Miatyánk ismeri

a bocsánatot.

A szenvedés

Köszörű,

mitől felizzik ugyan a kristály,

de ha szólni is tudna,

csak ezt zokogná: fáj, fáj, fáj

Hol a börtön?

A börtönöm már otthonos,

s a földi lét mind börtön;

a mennyben lennék csak honos,

itt mindegy, hol vergődöm!

A vég

„Be vagyok csapva!”

Naplója utolsó oldalán

így írta Beauvoir madame,

míg Lacordaire utolsó szava:

„nem vagyok becsapva!”

Én pedig azt szeretném, hogy Ö ne legyen

becsapva énvelem!

ENTSZ: az emberiség fele ideggyenge

Mi, tegnap még ritka döbbenet volt,

a hátuk mögött kúszó tébolyt

lassan már a többség rettegi –

de azért Te nem kellesz neki!

Lemaradt kérygmaták

Elidegenedés

Világunktól a hal, biz, idegen

hisz én már csak itthon vagyok a vizeken,

s nem láttam belőlük bár egy pirinyót –

szólt, és tovább futott a vízipók.

Oszlop a pusztában

A pusztulásnak, az esztelenségnek

van-e kiáltóbb jele a földön,

mint egy magányos oszlop a sivatagban,

mi fölmered dacosan, tündöklőn?

Csupa energia, ezért állhat még,

de semmit sem hord: maga van magáért;

ám ettől csak századokig rohad,

s a homok úgy nézi, mint a bolondokat!

Szolgálj!

Akár a Te Deum hullámverése,

lüktet a templom oszlopsora:

mintha angyalok tartanák a falat,

egymás kezét mozdulatlan fogva.

Nyugodt-boldog-értelmesen állnak,

csudájára nyegle turistáknak,

kik nem tudják, mindez mily egyszerű:

tedd a dolgod, szolgálj, s maradj hű!

Atombombák

Csak Tenálad van rend és egyensúly,

s ami a tieid kezében Kozmosz,

a vak világban ezer darabra hull!

Biztos, hogy ehhez ész, óriási kellett,

de épp ebből az is, hogy magában

mily kevés az a szegény embernek!

Sportolók

Akaratból bőven akad itt,

csak elpufog, mint a tűzijáték,

minek az ész nem szabta ki céljait.

Őrjöngő ifjúság

Van még lelkesedés, ifjúi láng,

csak szélbe lobog, mit se hajt,

iránya sincs, csak lázasan ráng.

Párbeszédek

Ti kötetekkel szóltok, gazdagon,

én csak egy pár rímem hallatom,

a lehet belőlük mégis párbeszéd,

hol lélek szava éri lélekét.

Irodalomszociológia

Bárhogy elbűvöl a gyöngye,

egy héjba a kagylójával

költöznél-e össze?

Szép versek!?

Valóban szépek ők?

A rím, a iambus nem hibás.

Csupán vakok:

nem látják sem a zord jövőt,

s nincs bennük lélek, átok, dallam

sem sírás!

Sok vén szamár egy ki-mit-tud-ot játszik,

mert elvégezte mind az iskoláit!

Chamissonak

Vagy harminc-negyven éve múlt már annak,

hogy láttuk egymást, jó Schlemihl Péter.

S mert szemközt vélem piszkos börtönablak

biztat lemérnem hűs aggyal, vérrel:

minek találkoztunk? örömnek, bajnak?

s vaj' megbírtunk a sok sivár kéjjel?

Hát őszülten most jobb kezemet nyújtva,

te régi pajtás, megfogod-e újra?

Mert énrólam is lekopott már minden,

az álszemérmen túl a gőg, s a vágy!

És nem maradt meg bennem csak az Isten,

vagy mit az Isten megmaradni hágy.

Eljő az óra: rendet rakni itt lenn,

hívatlanul ha hívogat az ágy;

hát nézzünk mi is egymással itt szembe:

kinek veszett el árnyéka, vagy lelke?

S bevallom, Péter, nem tudok felelni,

hogy jól is értsd a dolgot, s igazán.

Az árnyékommal nincs baj ugyan semmi,

de még nagyobb zűrben leledzem tán.

Te nem tudod, mily csúfság ilyet vetni,

mikor ilyesmi rég nem divat ám!

Mindenki megvan jól árnyéka nélkül,

mi otthon, utcán mögöttem sötétül.

S ne hidd, hogy engem kevésbé kérdeznek,

s a gúnyt is képzeld csak, mit én kapok:

ugyan, mi haszna van mögötted „ennek”?

minek hurcolsz ily ósdi kacatot?

S ti Péterei minden ezredeknek,

én mégis folyvást rátok hallgatok:

ha őrült, aljas korban kellett élnünk,

– s melyik nem az? –, de ne legyen benn vétkünk!

Ezért, te Péter, bátran lépek melléd,

magammal húzva jó árnyékomat.

Bár mindőtöknek benne kedve telnék,

ha már az árnytalan nép nem fogad.

Csak azt a fájást, azt gyógyítsad meg még,

mi értük bennem mégis hasogat:

belőlük szültünk lénnyé annyi árnyat,

kik lényből lassan újra árnnyá válnak!

Költők az életutamból

Egyiktől riaszt a tempós nyugalom,

ez friss, de ennek életét nem vállalom.

Ezek meg mind neuraszténiások:

ki öngyilkos, ki vadóc, ki megszállott,

az arany felcsillan a homokjukban,

dehát a költőt ennél többnek tudtam!

S mindent elönt a konzum-fecsegés,

pénzért kapni, de ingyen se nehéz,

mert mind azt hiszi: homunculusát

szájtátva várja az ó- és újvilág.

Pedig csak oly látnok szólhatna,

aki olyat tud, mit mindenkép el kell mondani,

s amit rajta kívül el se mondhat más,

mi hallatlan hír, de egyben vallomás,

mert a hírre önmagát tette fel,

s bele is halt! Ez az, ki érdekel!

Lehet, hogy másfelé kanyargott utunk,

de ebben a halálban találkozhatunk.

Hol már egyikünkhöz se férhet a Rossz,

és mindünk teljes, semmit se foltoz,

hisz utolsó halálos rímeikben

visszhangként zúg az Ismeretlen Isten!

A „kapcsos könyv” előtt (Arany János)

Te, mind a világ ura-bátyja,

ki magadnak vagy balladája,

mit belőled kévébe gyűjtött

a Jóisten, s a földi csűrök,

most azt lapozom, kérdve egyre,

hogy mért maradtál félbe-szerbe?

Felbukkan egy-egy ismerős szó,

– nem is tudtam, hogy tőled való! –

s a keserűdből egyik-másik

enyémnek is akár beválik.

Úgy érzem én is, mint te végzed,

hogy az az ábránd elenyészett,

körben roncsok, holtak, füstgomoly,

de az a világ, az nincs sehol!

Én is reméltem – csalódtam hát,

és önmagunkban, jaj, mekkorát!

Nemcsak Sándor nem közénk való,

mi sem, – de a sor folytatható?

Idők, csillagok rosszak járnak,

beborult Caledóniának,

és: hasadnak rendületlenül –

csak ezt imázzák egyedül!

De úgy ezt meg nem oldod soha,

hogy ez az élet egy tivornya,

igyunk körömre, mint a többi,

a pad alatt nem kell törődni,

hogy Istenüknek lesz-e, vagy se

még majd magyarja, vagy gyermeke?

Ami emészt: az örök kétely,

verseidnél mélyebben fészkel.

Hogy ordítva szeretik a hont,

s belül rohadni el, nem ez a gond!

Mit kisfiadnak súgtál régen,

ha az élne még benned épen,

nem dalolnád a félhomályról,

hogy elég, ha neked világol.

A honnan-hová?-ra, mint Gaugin,

nem mondod te sem, hogy: ott fenn!

Vagy csak mint kötelét feldobja,

s felmászik a fakír a holdba,

úgy csimpaszkodol egyéb híján

a józan, hűséges Vojtinán.

Fájó gép, ki nem is pipálsz már,

honnan, miért ez a nyesett szárny?

Hogy férgek, csigák nem repülnek,

attól még szép lehet az ünnep.

De ha nem száll, kinek szárnya van,

abban egyikünk sem ártatlan!

Ki ilyennel bír, érzi, tudja,

hogy csak a saját marka, ujja

törte, vágta, marta, tépte le

mi csak vitte volna felfele!

S másként pihen a tölgyek alatt,

kinek a tolla nyesetlen maradt!

A Basszus (Ady Endre)

A harc elült már, Ady Endre.

Az elhulltakra, s győztesekre

az ősi föld egyképpen ráborult,

hazug ürügy ma már a lázas múlt.

Körülőrjöngik bár a szobrodat,

versed hallatszik minden ünnepnap,

testvérnek vall, és öntelten idéz,

ki hódolód, s ki fojtogatni kész.

De széttépnének, mint a fúriák,

ha vádról nincs is szó, csak számítják,

hogy mennyi hasznot hajtanál nekik,

és mit kóstálnak ma a verseid?

Ki szennyes múltját leplezi veled,

ki téged rakna lábai elé

jövőbe nyúló piros szőnyegnek.

Korcs híveid épp úgy gyalázatod,

mint kik megülnék ma is a torod.

A harc elült már, Ady Endre –

s én visszanézek a gyerekre,

kinek fülébe gúnnyal olvasták

a hírhedt „érthetetlen” zongorát.

De hisz én értem – mondta döbbenten,

s már látott is a Boulevard Saint Mich-en.

Az Ős-Kajánnak ő is ellenállt,

jó Csönd-herceg követte lábnyomát,

s amit mesélt a sáros, vén Duna,

mindmáig annak szívós tanúja.

S hogy férfi lett, barátnak megmaradt,

nem kérte számon Véred, s Aranyad.

Mikor sírtál az Életfád tövén,

sírt rajt ad ő is, úgy mint keresztény.

A Patyolattal utánad üzent,

hallva, mint a jégcimbalom zeng,

s tudva, hogy a vármegyeházán

a páváktól még nem lesz Kánaán.

Nem hányta fel sem kába vakhited,

s hogy hányat írtál, hány üres rímet!

A lángész sem több pár nagy ötletnél,

s te ennél sokkal, sokkal több lettél,

s a többi nem számít. A polcokon

ott állsz mögötte: lázadó rokon,

s bizony, hogy ős, nem furcsa idegen.

Csakhogy míg szárnyra kelt nem egy pulyád,

te megmaradtál lustán, idelenn,

– és így viszed a Kórus basszusát!

Szorongás (József Attila)

„A semmi ágán ül szívem,

kis teste hangtalan vacog –„

s föléd virágos ágként én

ki mért nem hajthatok?

A tápéi Krisztus (Juhász Gyula)

„A kispapok némán sétálva várnak,

s nem ismernek meg már engemet.”

Mert nem kellettél a Föld piacának,

s a Magasban elfúlt a lélegzeted.

„Mint haldokló ajkán a tollpehely”

rezeg a vers, de sem átok, sem ima,

„égve égni” – a szód így követel,

de a feszültséged csak neuraszténia.

Lettél volna Vezúv, mi ha kitör,

kő kövön nem, marad Pompeiből!

De mint árva gejzír szöktél fel csupán:

olvadt kis folt az ősi jég burkán.

Én is csak szánva mosolygok

a kitenyésztett plakát-hősökön,

kiknek a nagyság nem okoz gondot,

s a becsület csupa tiszta öröm;

az ember maga a desztillált jóság,

no persze, csak ki az oldalunkon van,

de a te világod: békalencsés holt-ág,

s mi rohad, engem nem vonz a huncutnál jobban!

A te sorsod meg siklás a lejtőn:

fásultan, fájón, megtörve, kétkedőn,

sodródva-verődve, mint a többi kicsi,

e vakablakot sem tudva kinyitni,

de mégis hangszerként az Isten kezében,

ki játszott rajtad néhány dallamot,

de arról hallgassunk, szegény testvérem,

hogy ki tört össze s ki lett az elhagyott!

A Krisztus úgyis az ország útján függ,

s a csillagok égnek Tápén és mindenütt!

Jegyzetek Kosztolányi fölött

Az ember ifjan körülnéz és borong:

„mondjátok, ó, mindenki őrült,

vagy csak magam vagyok bolond?”

+

Az egyik arcom fiatalon, vénen,

hogy „önmagamat önmagammal mérem”.

Másrészt: „neuraszténiám bús ringatója

még ez is előttem: az alföldi róna”.

Csillagtalan éjjel magam, vagyok:

„ezt mondta csöndesen az átkozott”.

Máskor „túlvilági jeleket les”,

mint középkori szent, ki „Istenbe szerelmes”.

+

Mért nem láttad, hogy minden havas reggel

„a sár is mézzel van sodorva”,

s a rokokó-fehér lakodalmi torta

magad vagy benne nyitott szemeiddel?

+

„Már sokszor előre köszönnek”,

kivetettje, te, mégis a földnek,

mert nemcsak a kincs, mire vágytál,

az sincs meg, se nálad, se másnál,

te nézel is titkon, szipogva,

a rosszul felásott padlóra,

gyötrődve magadba sötéten:

„már nem vagyok otthon az égben”.

+

Szegény kis gyermek és bús férfi,

szívem előlük szánva tér ki,

hisz beírták őket minden Könyvbe,

s ott róluk is szól egy lap, egy szürke,

és ezt mondja: „semmit sem akar,

harmincnégyéves, elfáradt magyar”,

ki azért elmenne – bibliás álom –:

„két kedvesem elül egy kis szamáron,

s én kampós bottal lenn az úti porban”, –

s lennél József, ugye, Egyiptomban?

+

„Nekem már elég volt,

lassan hazamennék”.

„Csomagold be mind” – mind,

ami édes emlék.

+

„Őtven felé” nagy leltár készül bennünk:

kifelé mindazzal, mi csak szemét, lom!

„S olyan komor, fönséges lesz a lelkünk,

olyan hideg és kongó, mint a templom”.

+

Most már talpon a világ,

régen tehát fején állt.

Édese ma keserűnk,

siratjuk, mit becsültünk:

„jaj, mily sekély a mélység,

s mily mély a sekélység.”

+

Megvesztünk érted!

Azt hittük: kincs.

S úgy hívják: élet.

Értelme nincs.

+

„Az én koromban:

álmatlanul ült arany-ágyon az Isten.”

S a csapdába hullt ember egy sötét toronyban,

kalodában, priccsen.

+

Így láttam, így volt:

„üres az égbolt,

és a szívemre

rácsaptam én rég,

szürke csokorként,

a nihilizmust.”

Sem óbor, sem must

nem tölti újra, –

Ó, Zarathustra!

+

S mégis, amíg gyermek valaki,

úgy szól és úgy gondolkodik,

mint gyermeksége adja ki.

De ha az ember, Pállal, férfi lesz,

kiszórja már mindazt magából,

mi gyermeki, kezdetleges.

Sokban ekkor csak űr marad,

mert mit összehordtak kócos szívvel,

egy életen át: csak kacat.

De a szív, ki annyi tébolyt kiagyalt,

megkérdi most a repülőt is:

„láttál-e ott fönn néha egy angyalt?”

+

Az életmű így épült fokról-fokra.

S zavaros földünk annyi bolondja

szaladgál föl-le e piramison,

megfog egy követ, s felkiált: bizony,

látjátok, ez volt, ilyen volt, mint én:

szétporló, repedt, karcos a színén,

vagy csíkos, pöttyös, hűs, éles, tompa,

könnyed, formás, súlyos, otromba, –

mi mind igaz, akár az ellenkezője,

mert egyszer bölcs volt, és másszor dőre,

és bár salakra hordott salakot,

a végén mégis Hegy lett valahogy,

minek „homlokán feltündökölt a jegy,

hogy milliók közt az egyetlenegy!”

S hiába süpped egyik-másik sarka,

hogy felbukik, ki ott állna meg rajta,

a sok kő külön: hitvány; együtt: fárosz,

csak mérd a kötet hétszáz oldalához

a tán tucatnyi, de tiszta Szót,

minél többet sok más se szólt!

S egészét nézd, hogy „küzdve tört a jobbra”

míg végül „szájtátva” a csillagokra,

„annak, kiről nem tudja senki, hol van”,

Hajnali részegséggel dadog a porban,

hogy a földön ringyókkal, regékkel

telt el ötven esztendőnyi éjjel,

és nem ötlött sohasem szemébe

a mennyek mindennapos estélye.

De most summázva ezt az ötven évet,

amíg a szók még a szájra elérnek,

bevallja, hogy piacán ócskának, újnak,

„hol lelkek és göröngyök közt botoltam,

mégis csak egy nagy, ismeretlen Úrnak

vendége voltam.”

A Próféta (Babits Mihály)

1. Ki voltál?

A neved régi pogány varázsló,

alvilágjáró és sorskajáltó,

s te így is hordtad: a látásra büszkén,

elbúsulva zord korodnak üszkén,

lángodat féltve, és félve is tőle:

hátha kialszik, ahelyett, hogy nőne,

indulva gyerekes antik álmokból,

s végül fuldoklásig hörpölve a sorsból,

ami a végzete minden prófétának!

Kit az új Ninive lenéz, és ki nem állhat,

s halálod után cenzúra-plajbásza

rímeidet itt-ott be is karikázza,

s katedráiról gúnnyal sivítja,

hogy a te Jónásod csupán egy szatíra –

téged kereslek, végső valódat!

Nem hiszek lemeznek, rádiónak,

hol feszült hangod élesen lázad:

„miért nő a fű, hogyha majd leszárad?

miért szárad le, hogyha újra nő?”

S ha szederfádon ring a csecsemő,

nem a te könnyű táncod hallom,

azon a feledhetetlen gyerekajkon

szól a vers, ki „mint röpke mag az ágról”

úgy szakadt le e cigány világról.

2. Az első versek

Mintha csak üres zsákokat ráznál

a simán pergő garat fölött,

döccenéstelenül, halkan kántál,

de kongó marad a lisztes köblöd.

3. Az ifjú lírikus epilógja

Te bírtál csak versednek hőse lenni,

te ifjú omega és alfa,

s tán tudtad is, hogy mégsem elég ennyi,

s ezért a végső verssor jaja?

Veled behunyja egy szemét az Isten,

s a balladád nem is naiv!

De: „mért nem örök diadalmad zengem?” –

ugye, már ekkor rákérdez a szív!

4. Zsoltár férfihangra

„Bányász voltam, s magam, amelyet vágtam, a kő,

nyeső kertész, és magam, amelyet nyestem, a tő!”

Rajtad mégis a vadhajtás, és benned a meddő!

„Miért van, ha nincs? Miért nincs, ha van?” Minek kérded?

Mikor tudod, hogy mindenek érted történnek,

„benned a Cél és nálad a Kulcs”, és mégsem érted?

5. Vers, apostolokról

„Hol a jó mag, és hol van, aki szórja”,

„hol van Péter”, és „hol van Pál?”

Az Antikrisztusok sava-sója,

hogy mindenki csak kenyérért kiabál.

„Ha nem igen-nek, legalább a nem-nek

hangzani kéne” –,

látod máig is, engem is, ennek

mardos az éhe !

Csak támolygunk „az idő sikátorán”

csöbörből vödörbe,

mint átvezetett rab a fogház udvarán

börtönből börtönbe”

Mert „boldogtalan, ki magasan fut!”

S Ádáz, ezt akkor is alig érjük fel,

ha a halál, mi nekünk nyitja a kaput,

már csak „két ing közt egy meztelen kebel.”

6. Ország, estefelé

„Ki látta pécsi utcán a kis Babits Misit?”

Énekóra, még benne zúgtak a foszlányaid,

hát engem vonaton, nagy fiúkkal, hogy a bihari

határnak egyedül is leszünk betyárai,

s lettek aztán mégis Császár katonája,

fütyülve betyárra, Biharra, énekórára,

s ha az ég örökkék is a felhők felett,

a Márciusból így csináltak „vak ünnepet”,

szürke reményt hagyva csak, hogy

a végső Lakomán,

tán majd mégis „elolvadunk az Isten ajkán”

7. Psychoanalisis Christiana

Hát csak el, el tőletek messzire,

ti felcicomázott „bókos szentek”,

kik a rang, s az autó Bál-ai előtt

oly olvadón illegtek.

„Csak a tilos szabad már!”

Csak a tilos tiszta már!

„Akkor kezdek majd lenni újra jó,

amikor a Törvény ujjal mutat rám”,

„ha azok közé veszhetnék, akiket

csak az Isten tart számon” már,

mert csak a bilincs a hűség jele,

s egy kitüntetés van: a hóhér kötele!

8. „Ki állíthat engem jobbra, vagy balra?”

Tőletek végkép elszakadva,

„ki állíthat engem jobbra, vagy balra?”

Ahol mi állunk, ott nincsen tolongás.

Az ember rájön: „magasan, tüskésen,

így kell már élnem!” Így kell már élnem!

„Más vagyok, mint más!”

„Holt próféta voltál az esztergomi hegyen,

s az életünk ma is, ma is csak így megyen:

„élek, mint akik már Változatlanok”,

elzártan, „kit már senki úgyse hall”,

mintha kínaiul szólna ez a dal,

s én egy ismeretlen bolygón dadogok.

De mégse bírnak minket eloltani,

mert a magasba feltart Valaki,

hát élünk, és itt vagyunk, itten:

kopár, fergeteges és üres a világ,

hová „emelted hős, vak, kicsi gyertyád”,

mit akarsz velünk, Isten?

„Mit akarsz velem, Isten?”

9. Magad nélkül

Lassan önmagadtól is megüresülsz,

mint a kikénezett hordó ősszel,

mi már csak az erjedő mustra vár,

visszhangos és kongó belsővel.

Belátod: ami jó, Más teszi benned,

s vélt „erényeid elhagynak, mint az ifjúság”,

de ami a tiéd, mi mindig te voltál:

„bűneid utánad jönnek, mint a hű kutyák.”

Bizony a böjt és jámborság csak pélva,

de ha gégéd már szűkül, s a Szód zihál,

megadón hajolsz-e a gyertyái közé,

hisz nem is olyan nagy dolog a halál?

És tudsz-e már mindent, túl vagy-e mindenen,

mosolyogsz magadon okos felnőtt gyanánt?

Mint a hordó, mi magától szétesne,

ha össze nem fogná kívülről a Pánt!

10. Jónás

A torkolat felé, te túláradt patak,

csak hordod régi, sok, hiú szavad,

mint elszakadt sövényt a habzó ár,

mit ő sem tud, hogy honnan hozza már,

és azt sem, hogy minek?

Nem kell neked a régi szó, a lágy színek,

ma már a Gazda húzza medred vonalát,

s a rímeid szent Bibliáját dalolják,

hogy száz hibátlan, szép hadsorba állván,

a földre dőljön hangukra a bálvány,

s a kő ledobja a követ.

Ki próféta, az mennyei követ,

az úgy harsan fel, mint a hangszóró,

hallgassa bár nagy tömeg, vagy pár csóró,

de nem magáról szól, sem másért, senkiért,

csak mert egy Hang a Távolból belébeszélt,

életbevágó fontosat.

Nem gondol arra, hogy beléroskad,

nem érdekli feddő Szavának sorsa sem,

hogyan fogadják: gúnnyal, lelkesen

örökre létben tartja önsúlya a Szót,

míg ködbe vesznek a vak rikoltozók,

és süket szövegük.

Csak te, Jónás, te nem veszhetsz el velük,

te halhatatlan lettél ezzel, próféta,

hogy: „vétkesek közt cinkos aki néma!”

Bár hangos nemcsak a beszéd lehet,

mert prédikálhat szürke életed,

s te szóltál ezzel is!

Hát sámánból lett próféta, ma így segíts:

kiket ebének kívánt meg a Pásztor,

ne fussuk, mint a hóhért, tolvajláskor,

szóljunk, s ne várjuk, hogy Ő elfeledjen,

míg ott lessük a tök alatt nagy csendben

a gőgös falakat.

Előszó (Karinthy Frigyes)

Mi az, te vers? Testvérek nélkül

egymagadban állsz, lobogsz?

Csillagszóró volt az apám:

főzni nem, csak robbanni szokott!

Emlék és varázslat (Radnóti Miklós)

Szegény Miklós öcsém te, vagy bátyám, nem tudom,

ki angyalod még láttad, mint ifjú, utadon,

karddal kezében kísért, s megóvni készen állt,

mért hitted, hogy már nincs ott, hogy ő is csak galád?

Az Angyal nem detektív, és nem titkos rendőr,

nem mint diktátort véd meg: ne érjen golyó, tőr,

de hogy ne züllj olyanná, minők a többiek,

kardját nem érted hordta, pontosan ellened!

És nem volt ez hiába: mint két fehér sirály

magasba együtt vittek: az Angyal, s a Halál.

Ne nézz hát hátra zordul, és szótlan ne legyints,

s ne higgye hunyt szemed, hogy mögötted senki sincs!

Boldog Miklós öcsém te, vagy bátyám, nem tudom,

mögötted állok én is a börtönudvaron.

S az Angyal itt is jár, mint a bori hegyeken,

s te emlék vagy mellette, s varázslat énnekem.

Mert így leszünk mindnyájan majd egymás angyala,

hogy Kőbányán ki sétál, elérhet még Balfra.

Miként e rongy papíros szintúgy bujkál velem,

ahogy veled a tiéd bujkált: holttesteden!

S habár azt nem tudom még: lesz-e majd sirály,

ki énfelettem köröz, és tisztelegve száll –

te harag, s bosszú nélkül haltál, hát ne legyints,

mögöttünk áll az Angyal, várhat golyó, bilincs!

A bori füzet (Radnóti Miklós)

Citeráinkat ama földön

fűzfákra függesztettük.

(136. zsoltár)

Aligha akadt Borban fűzfa

mihaszna lantod számára,

s verseidből hallani egyet,

nem épp ez volt őrzőid álma.

S te mégis, mégis énekeltél

ködösen látott eged iránt,

s fölébe tetted Városodat

mindnek, mit fogyó erőd kívánt.

A sors gyerekként csapott kőhöz,

s még nem is voltál az utolsó:

hisz e rongyos papíron is

csak lapul, bujkál a futó szó!

Illyés Gyula fényképe előtt

A hús az állakon megereszkedett,

s az arc mégis elszánt és merev, –

miként te is tudod, semerre sincs már út,

régi egyenesed a végtelenbe fut.

Az orr húsos, vastag a szemöldök,

a szellem már nem lebeg: vasba öltözött, –

hányszor kellett nyúlnod neked is kard után,

s hogy mi a játék, már nem is tudod tán?

A száj vonala keskeny, éles és metsző,

mint kiből prófétát formált az idő, –

nehogy te is azt hidd: mert megöregedtél,

ha parázslik a szó, már a Lélek beszél!

S az orr fölött a vertikális ráncok:

hányszor adta el a tudott igazságot!

Az ifjúság hangos, vad igen-je, nem-je

ne tompuljon benned halk körülbelül-re!

Mert rajtad mégis kiteljesedett

és megérett a remény,

míg benne csak a sötétbe mered

komoran, feketén.

A nyírszalon gazdájának (Áprily Lajos)

Ha írtál is amolyan „nagy” verset,

a lényeged csupa „négysoros”,

s valóban az ember erre termett:

hallja meg, miről épp a szél motoz.

Egy nagy vers szólhat éktelen bűnökről,

s egetverő bánatról a másik;

a te dalod vétekre nem éhes,

azért nem is penitenciázik.

Lábad nem taposott, kezed nem öklözött,

mikor gyilkosnak lenni volt az érdem!

Ezért „álltál az emberek között

idegen arccal, furcsán és sötéten”.

Mások zokogva temetik a Földet,

de minden szomszédot halálra gyötörnek.

Te csak a kis Annákat siratod,

hiszem hát, hogy fájnak benned a csillagok.

Hogy fűzligetből kelsz, mint Fűzfa-zsongás,

s nem mint üvöltés: ennyi a becsed;

de mért kötött a part, a völgy, az omlás,

mért nem jártad be a kék eget?

Jelents völgyedből bármit is,

mindez boldoggá aligha teszi;

végső fokon az embert, az Embert

tegnap és ma csak az Isten érdekli.

Ki az Úr felé való igyekeztiben

útravalónak csak verseket viszen,

hullatva abból is, ami süket sor,

hogy ítélné azt el az égi Cenzor?

Félve, szédülve, lassú szárnyon,

mások is húztak át a világon.

S bár esőben, fényben, sűrű hóban,

ki Arcát látja, nincsen zuhanóban!

Mint kis testvérre, úgy mosolygok rád:

megfognál mindent kinn a földeken,

hol fácán jár, és kankalin terem,

s mögöttük néha látod csak – Atyád!

Mikor üvöltő farkasok hordják

báránybőrnek a humanizmust,

körülölel, mint suhogó brokát

ez az arythmiás, emberi ritmus.

Nektek is szól! (Váci Mihály)

Tizenöt évről négyszáz versnél több!

Félezer oldalt is túlhömpölygött

az áradat, mi csak szűrt, válogatott!

Hát mit hordanak a zavaros habok?

Sértett düh néz bennük visszafele:

a csillagokig rohadott itt minden,

mert neki szűk volt a kenyere!

Ma több a papírja, mint mit teleróhat,

s ettől már hullik könnye a naivnak,

hogy itt az aranykor, a csudás, szépséges –

(bár hármunk közül kettő ma is éhes!)

Ez a világ más felének bűne!

Hisz halljátok, hogy verhetem a dobot!

Nem is hallik tőle, hogy gúzsba verten

hány agy vergődik, és hány lélek zokog!

S végül ő is csak kiuttalan:

Valami nincs sehol, bármint kutattam!

Ember, nem voltál el-nem-kötelezett:

nem az ösztön áll mindenek felett!

S így maradtál rendetlen, slampos,

vég nélkül káráló, kapkodó csahos,

s akiért a lelkem mégis-mégis fáj,

mert mint fuldokló a rohanó vízből,

a sok léből egy-egy versarcú vers

levegője fogytán ki-kiabál –

megint egy ember, kit elsodort az ár!

Még ez sem elég! (Váci Mihály)

Nem elég lelkesedni,

de gondolkozni kell!

Nem elég fellobogni,

a tűzzel bánni kell!

Nem elég megolvadni:

a formát bírja el,

ki eke akar lenni,

s dolgozni élivel!

Nem elég fontoskodni,

most hűség s munka kell!

Nem elég botladozni,

hogy merre – tudni kell!

Nem elég számítgatni,

hogy milyen kor jön el,

jövőnkért – tűrni kell!

Nem elég a célt látni,

irányát fogni kell!

Nem elég útra várni:

árkon át is menni kell!

Egyedül is! Űzötten,

éhen indulni el!

Nem elég elindulni,

egymást karolva kell!

S csak az karoljon másba,

ki segíteni mer!

Nem elég jóra vágyni,

a Legfőbb Jó is kell !

A Legfőbb Jót sem várni,

de követni is kell!

A jószándék kevés!

Több kell! A kegyelem!

Mit ér mag és vetés?

Kell még: kérges kezem!

Nem kapzsi igavonás,

de nyújtott, derűs kéz,

ki mindenkiért él,

szeret, szenved, remél!

Nem elég – nagy szavakért!

Több kell – a valóért!

Nem elég – csak népedért!

Több kell – az emberért!

Nem elég – Igazságért,

küzdj jóság–, s becsületért,

mert sok minden a miénk,

csak nem látjuk még,

hogy nem elég!

Még ez sem elég!

Mert nem elég szavalni,

a józan munka kell,

nem hatalmat akarni,

csöndes szolgálat kell.

Nem elég az én, Én, ÉN,

édes mindnyájunk kell,

nem elég a sár, Sár, SÁR,

az izzó lélek kell!

Nem léha, üres szellem,

a Krisztus kell nekünk –

mert sok minden a miénk,

csak nem látjuk még,

hogy nem elég,

még ez sem elég!

Esti karének (Benjámin László)

1. Lecke

„No lám, a kis Mukk! Neki sikerült!”

Hogy megírta már az „Albérlet”-et!

Csak pár vonás: éles és feszült,

s: „eldöntöttem, hogy nagy költő leszek!”

S ha benne millió halott hever,

s mindnyájuk ő, őmaga,

költő lenne, ha lázadni restell?

Pukkadjon meg minden cenzúra!

Ez volt a leckéd, s te is tudtad jól;

ha megkapnád pár év jó emberi csöndjét,

hatvan éveddel majd alig nyughatol,

mert fröccstől, lángostól vártad, hogy kitöltsék.

2. A szakma

Aztán egyszer csak messze ködlenek

az Istenölő esztendők, a förgeteg,

az irtózatok lápjába elmerült

sok csendes kárhozott, nagyhangú üdvözült.

S te magad is, valaha-egész lélek

jelentesz már csak holmi töredéket,

a múltak határán, volt-magaddal szemben,

az élet, s a mű közti küzdelemben.

A lecke tiszta volt, vállaltad is,

a szakma lett valahol csúszós, hamis.

A Forradalom vaj' hol csavarog?

Hja testvér, ha a fazék rotyog,

az még nem vacsora!

Hányszor hozta az élet sora,

hogy megkérdeztem én is kereken:

a Kereszténység hol csavarog, hol lelem?

Ekkor se légy Krisztus-epigon, megrekedt,

mire való a Hajnali karének-ed?

Hidd el, még a Kereszténység is

Többet csavarog, mint nem, de mégis

ez nekünk nem hoz amnesztiát!

Hisz benned is egyre kiált:

„jó volna mégis hinni valamiben”,

jó lenne mégis félni Tőled, Isten!

Nem hogy a bőréből bundát csinálj,

de hogy hűnek tudjon „a szakma”, és a gyár!

3. Esti karének

Ismertem, ó, a lelkét, mértékét,

előttem állott Rilke verse rögtön,

és vártam is, hogy téged meggyötörjön,

de azt is, hogy utóbb majd szedjen összébb!

Mert nemcsak én, meg te vagyunk a torzó,

a nagy közösség is mindmáig az,

s mindkettőnknek az lesz majd csak a vigasz,

ha sem egyén, sem állam nem lesz orzó.

Egy új karének lett Lerombolt ház-ad,

mi visszahozta ősi, tiszta lázad,

mert visszhangot vert mégis benned Rilke:

máskép nem égne csillagként a versed,

s benn nem dobogna Földünk ember-szíve.

Hát változtassunk világot meg lelket!

Simon István

Valahogy nem volt jó arcod, –

vagy csak éretlen brachükephál,

miből csontosan ugrik ki az áll?

Két vékonyka köteted láttam,

egy korait, s egy őszbe fordulót:

biztató rügyek és üres diók.

A Laci öcsém: István öcsém öccse,

bár olyasmit nem írt ennek bátyja,

hogy „kínoz nyűtt idegeimnek álma!”

A bolyhoz-tartozásod vonzó, reális.

Bizony: ez a nehéz, hogy egyedül kell

mindenért harcolni a saját szívünkkel.

S harc helyett ti inkább bólogattok,

de szíve lehazudott zörejeivel

egyedül maradni melyikőtök mer?

S mikor így örülnék: kezdetnek nem rossz,

lássuk mit hoz a zöme, a dandár?

– Üres lapokon üresen ül a Halál!

Cseréphalom (Képes Géza)

Mai típusdráma

összesűrítve

három felvonásba.

1. felvonás

A mesékből a legkisebb királyfi

verseivel indul szerencsét csinálni.

Mindenféle próbák esnek rajta,

de van tündére, esze is, meg karja.

Jámbor olvasói izgulunk is érte,

dehát egy mesének csak boldog a vége!

2. felvonás

De jaj, a királyfi elaludt a vártán,

megköti, viszi már a hétfejű sárkány.

S ha fejjel is értél a szálló felhőkbe,

tudjuk már: nem leszel a meséknek hőse!

3. felvonás

„Gond”, „magány”, „szorongás”, értelmetlen nem-lét,

lidérces álmok, iszonyodó esték,

„az agyban” a „gondolat égő vágy és kín”,

S „düh”, „könny”, vagy „szatíra” „nem segít semmin”,

a „karácsony

legalább jelentene valamit”,

a „számon

a halál ki-bejár” és vonít,

s „csak egy vágy lüktet a dúlt zsigerekben”,

„hogy a keserű csonk mielőbb” s egyenesen

„beledőljön a keserű porba”,

kilökve egy végső Cseréphalomra!

Nyakig az éjszakában (Baranyi Ferenc: Túl az éjszakán)

Kis kötet, és minden vers külön lapon,

Juhász Gyulát se adja így a Helikon.

Igaz, ebben olyan vers nem bujkál:

„hogy haja szőkesége milyen volt, nem tudom már.”

Csak Kieló (és mások) árnyával van baj,

de jő Milena, s nyakonönt a hűvös haj!

Nem érted? Én sem, ez nem vitás,

de nem is a mi készülékünk a hibás.

Nyárvég (Garai Gábor)

Kipirultan haragjától

harsogott a Nagy Diktátor:

fel, poétám, fiam, Gábor!

Légy te is bősz forradalmár,

tegnapunkat döntsed ma már,

kevés volt a török-tatár!

Nagynak mondták? Kötélvégre

kerül ím – a műemléke,

s a Diktátor nézi – élve!

Forradalmár csak az lehet,

aki élő királyt kerget,

s golyókkal vált egy-egy verset!

Kinek csupán tegnapunk fáj,

ma meg mindent rendben talál,

nem költő, sem forradalmár,

csak egy lakáj!

+

Mennyi hazugság, s hajlongás mennyi,

s az orrhegyig-látás nyers ösztönei,

pedig költői vagy máskor, s emberi!

Az üres benned így mind üresebb,

s önmagadról te is keserged:

„magam mohos mélyébe süllyedek.”

„Van hírem” – mondod – s „nincsen mámora”,

vagyok, s „kevesebb nem voltam soha”,

mert fecsegésednek leve van, nem bora!

+

Ha nyárvégi szerelem

piheghet a szádon,

mért fújtad a tilinkódat

zavaros utcákon?

Kinek-minek merültél el

Jóbok keservébe,

ha „este pipálva” nézel

„az értelmetlen égre”?

De ha igaz, hogy hiteddel

egy sorsba csukódtál,

„élve-halva” hazatalálsz,

mint mennybe a zsoltár.

Verses ima versíróért (Vas István)

Az évek gyorsan szálltak el fölötte,

s a nyár sosem hozott érett imát;

eljutva már a legvégső ködökbe,

egy „Ismeretlent” nagy „Instanciát”

kutat, tagad, hív, átkoz, vágyik egyre,

ki Azt már ifjúként is úgy kereste,

hogy értse, mit az ész és szív sem ért,

mert ez, csak ez néki az üdvösség!

Akkor is csupán a nyers valódit,

és kezdetét: az Örökkévalót

akarta, míg csak „ki nem bonyolódik”

az anyagból, mi át–, meg áthatolt

őrajta is, meg mind egész világán,

s elterpedt benne, mint egy bálvány,

elrejtve szőrös potroha megett

„mindent megfejtő, titkolt Lényeged”.

A kórházban már közel járt Tehozzád,

ahol meglátta Matutinumkor,

hogy nem ejted ki Kezedből a sorsát,

csak várod, míg murcija kiforr,

s „tragédiátlan és komédiátlan”

Tevéled élhet majd valahogy párban,

ha „ezt az egyedülvalót” oda

„az Egyedülvalóhoz” szállítja.

Mi történt mégis útközben? Ki tudja,

hogy vakvágányra mért fut egy vonat?

A kőtáblákat miért dobta sutba,

és vén szivarnak miért mondogat?

Az évei mind vadabbul rohannak,

a verse egyre bomlottabban jajgat,

a végső percben nyúlj, ó, nyúlj felé,

nincs élő már, ki még megmenthetné!

Az kellene, hogy végre rádöbbenjen:

nem észről, szívről, értésről van szó!

Valaki él a nagy világmindenben,

s Feléje tart itt minden utazó!

Ölelve várnak, testvér, mért dacoskodsz,

az útján járj, ne buktatóin dolgozz,

s Atyánk, a végórán segíts neki,

magános versem meg nem mentheti!

Fiatal költők anthológiája arcképekkel

Tönkszerű, alig kinagyolt arcok,

szajha pózok, bálvány-pöffeszkedés;

ha szólni tudnának, ennyit hallanál: :

kevés vagyok, kevés!

Kevés, amit mondani tudnék,

mert mit szól a még vak macskakölyök?

Bennem is az van csak, ami bennetek:

ködök, vastag ködök!

S kevés a pénz, mit mindezért kapok,

mert ha egyetlen tejesköcsög a világ,

én akkor se tűrök meg magam mellett

egy másik cicát!

Csak szorongok, titkon, magamban,

mert Isten, vagy Anyag, Sors, vagy Semmi,

de a hitből van bennem a legesleg–

kevesebbnyi!

Ezért miákolok reggeltől-estig.

Versemnek minden titokhoz van szava,

mert míg hallom magam, addig nem nyelt el

egy Köd-macska!

Tönkszerű, alig kinagyolt arcok –

az Árnyék mögöttük egy tigrist ad ki,

s ha ez lecsap, nem marad utánuk

csak egy tinta-pacni!

Sokaknak

„Felszállott a páva vármegyeházára” –

ki hallgatta dühhel, ki meg perdült táncra.

De a lényegét, hogy mi történt ezután,

te sem merted, mint más, megírni, kis komám!

Könyörgés az íroncokért köztünk

Uram, légy áldott minden skriblerért,

s hogy eltűrsz annyi langy bértollnokot:

tintát még csak loptak, de hol bennük a vér!

S ha szépen kérlek, meg is locsolod

a trágyadombot, hol a dudva nyit,

mit versnek hívnak pénzért okosok.

S hol felstószolják e sok-sok semmit:

a tűztől óvd a híg könyvtárakat,

önpárájukban tespedjenek itt!

Mert ez a dzsungel, ez az áradat,

ez menti meg a gyilkotok elől

a táncoló, finom verslábakat!

A két kis herceg – olvasd Shakespeare-ből  –

aligha pusztul oly méltatlanul,

ha senki sem tud hercegségükről!

Sok színes, Néked szánt rímem lapul,

mint űzött vad, de szemfüles, ravasz,

e sajtpapírhalomban legalul!

Bújtatva őket, nőjön csak a gaz,

míg villám sújt le, s égig ér a láng,

s fölébe száll a rím, az új tavasz!

Segíts: hulljék ma még az árnyék ránk,

s dudvával, gazzal, s mi semmit sem ér,

takarj be pompás, bő köpeny gyanánt!

Ők meg ezt mondanák:

Már voltál a próféták majd mindegyike,

a szentek listájának nagyobbik fele.

Az kevésbé aggaszt,

hogy magadra ezt vagy azt raksz.

Ez öntudat, s hiúság kérdése csak,

minek térsége mái nap

a végtelenbe nyúlik,

úgy a józan észen túlon túlig.

Csak arra lennék kíváncsi,

hogy a sok jelmez mit ád ki?

A valóságban ki rokona vagy?

Ez a sok mundér magadnak is hagy

valami egyéniség-morzsát?

Vagy ezek a sok-sok éves torzsák,

épp azt az űrt takarják,

ami megüli lelked alját?

Talán a nyomott évtizedek súlya

öntudatod beteggé felfújta,

s a naponta összerugdalt rab

önmagának elégtételt ad,

kis fájdalmát azonosítva

oly zsenikkel, kiknek a kínja

egy félvilágon lüktetett át?!

S békésen alszol legalább?

„Vagy mindezt lassan fel sem fogod,

mert benned már-már végsőt lobog

az az érthetetlen tiszta láng,

mitől tüzet gyújtott ősapánk,

s te visszatartasz az ősi ködbe,

hol az erdők sok rémes éji szörnye

lassú kéjjel falja fel agyad?

S a szentjeid és prófétáid

csak idegeidből egy kiégett darab?

Hol van a Valóság?

Ha egy tányérsapkás karosszékbe dűlve

elolvasná néhány versemet,

csak röhögne: jól van, ez már hülye!

Míg egy másik, piros pileólus alatt:

vallási monománia

zárt ajakkal, hidegen bólogat.

Vagy vegye kézbe az utca embere:

szegény fiúnak évtizedek alatt

vigaszul kellett e sok gyerekmese!

Csak mondjátok! Én is kötetszám olvasok

keresett, bágyadt, vagy kongó sorokat,

tőletek: régi és mai tollnokok.

Mint öntudatos hernyók araszolnak

taps, pénz, szobor és utcanév után:

hátha már ma megkapnák, s ne csak holnap!

S én az enyéimmel csak imádkozom!

Nem szólnak nektek és senki másnak

ezen a szegény félőrült glóbuszon.

Vad kiáltás, fojtott szavak, vérző strófák:

Atyám világa csendül szerszámom alatt:

az érces, tömör, a legtisztább Valóság!

Zrinyi harmadik éneke

Ó mennyi könyv és mennyi átok,

s mennyi jajgató betű,

hány századunkat átsírtátok

mert nem gazdag veretű

az élet nálunk, és nem is volt az soha,

csak ócska, álnok, aljas, tiprott, ostoba!

Hogy bámultátok azt a tájat,

hol a nap nyugszik, vagy kél

hogy senki északra nem támad,

s tengerével játszhat dél.

Megvédik mindet Isten, ördög, sors, csodák:

a nagyvilágban itt élnek csak mostohák!

A föld méhében itt nem rejlik

annyi kincs, mint odaát;

itt nem tettek dússá senkit,

s úrrá sem lett ősapád.

S a rímre, szóra, ami benne fölfakadt,

vad röhej várt, hallgatás, vagy szégyenpad!

Elismerem, ez mind igazság, –

ám annak csak a balfele!

A mérleg másik serpenyőjét

mért nem húzta semmi le?

Teríték, munka, hűség csöndje, vér, bilincs,

enélkül napfény másutt sem volt – és ma sincs!

Ne hőbörögjetek, mutatva

puszta földet, holtakat;

ki szent eszméit el nem adta,

angyal erre is akadt.

De hősből volt, meg vértanúból maroknyi,

a többije meg otthon lapult – jóllakni!

Ha égre csapva vad lángokkal

szép szabadság tüze gyúlt,

sok ifjú és vén síppal-dobbal

már köréje is tódult.

De jött a járvány, és az ellen lőtt rájuk –:

hát eszméinket holtan úgyse szolgáljuk!

Vagy béke volt, s csak állnod kellett

volna bátran, szegényül,

szép látványosan éhen veszned

izzó lélekkel belül.

Harcolni – mondtad – mégis ringbe lépsz inkább,

és hajlongtál, míg nem lehettél te – a zsák!

S ha zsibvásárra nem is hordtad

pár garasért még magad,

de hogyha fej volt, a Molochnak

S bár tálcán hoztad kisfiad.

S bár gyermekestül haltak vértanúanyák,

az Úr akarta – sírtad –, hogy legyen család!

És bár szívedből nem beszélhetsz,

szád végkép be nem fogod;

mi régi versed, átkeféled,

s életrajzod átírod:

mert oly nehéz volt, itt nem jártak próféták,

s mint néped lelke, első vagy, ki nem galád!

Már minden sarkon hősi emlék,

mindeniknél deklamálsz,

de olvasd el két újság cikkét,

rángat már a tojástánc.

S ha számon kérik sok nagy szódat, ezt mondod:

én nem születtem vértanúnak, bolondok!

Csak szólsz és élsz, habár nem vagy sem

istengyermek, sem ember:

csehódban csöngsz, csörögsz üresen,

pénzért: ócska Wurlitzer.

S ha együtt köhög sok ily rozsdás masina,

ne hidd hazának, – csak lebujok lebuja!

Jaj, mennyi könyv, és mennyi átok,

óbégató sok betű,

napjainkat átsírtátok,

nincs egy porcikátok hű.

Az élet nálunk tényleg álnok, aljas, tiprott, ostoba,

mert hisz ti vagytok, kik nem voltak

hősök, szentek még soha!

Versek, versek, versek …

A legszebb versek – ezer oldalon! –

én pedig csak fintorogva forgatom.

Ugyan, hogy váltott annak az esze,

ki ezt a szódzsungelt összeszedte?

Végkép babona lett már az a hit,

hogy a szón azért értsünk is valamit?!

Vagy a zseni hangját halljuk már ott,

hol csak egy szegény gyogyós károg?

Annak ajkáról lessük el a szót,

ki a gázcsap előtt sikolt utolsót?

S az életerdőn hány kisfiú bolyong,

árván sír, nyüszít, vagy átkokat ont.

Tíz oldalra ha jut egy emberi hang,

mi zokog, vagy dalol, de lélekben fogant.

A többin csak fájongva pirulok:

embernek lenni ily nyomorú dolog?

Dehát miért vársz a költőktől többet,

a papok, orvosok talán különbek?

Ne szidd a könyvet: épp, hogy nagyon jó,

azért reális, mert ily aggasztó!

Mint mélységek felett az egy szál kötél,

min mégis van, ki a túloldalra ér!

+

Frissen szidolozott holdtányéruk előtt

riszálják magukat mondvacsinált menők.

Keresett kellemmel újra elrebegik,

hogy süt a nap, ha süt, és esik, ha esik.

S mert falsüketek a nyers valóra,

s egynek se látni–, se mondanivalója

Isten, vagy lélek, embertárs, fájdalom,

hát kotlanak hasisos álmokon.

Nem meséken, – a mese szivárvány,

mi a földön áll mind a két lábán,

de giccses papírcsipkéket szőnek,

link szöveget üres ködevőknek,

s egymással selypegnek: a művészet, ó –

s nincs köztük kereső, nincsen bűnbánó,

de a káromkodók dühödt kéje

már az elnyomottak üdvöskéje …

Akkor már bölcsebb: írnom egymagamba,

ha papírra, felhőkre, falakra,

akár csak annyit, hogy abrakadabra …

Utolsó párbeszéd

Ti:

Mint egy tanyasi káplán, oly primitív.

Ki versében nem a Bibliát mondja fel,

arra csúnyán rápirít!

Én:

Hogy bánthatnám, kiket csak sajnálhatok,

ti az alfától az ómegáig

fehér bot nélkül imbolygó vakok!

Ars poetica

Nem írok szonetteket!

Nem írok szonetteket,

nem vonzanak a csodálatos formák,

és semmi kedvem rímekből csinálni

száz kovácsolt rozettát.

Nincs külön ruhája

a versnek, ami belőlem fakad,

valahogy egésznek kell már lennie,

s élőnek, ha egyszer fojtogat!

De legyen gyerek, vagy vers,

az újszülöttet persze megfürdetik,

ám, hogy én tegyem fiúvá, vagy lánnyá,

arra már nem telik.

Nem is akarhatom,

hogy a Vers jöjjön, szóljon és legyen,

ha maga nem töri rám az ajtót,

be nem kényszeríthetem.

De hát ő erőszakos is,

mint a torkomon megakadt szálka,

s vergődöm, míg ki nem köhögtem

magamból a nagyvilágba.

Ő a házigazda,

én csak olyan hozd-ide, fuss-oda cseléd,

ki lélekszakadva végzem a parancsot,

mert mást mit is tehetnék?

Hányszor szerettem volna

megírni egy-egy nekem kedves témát,

de a Vers ilyenkor olyan jól adja

a szegény süketnémát !

De maga-magát

bezzeg elkántálná ütre-puffra,

s mert ő önmagát soha, hát azt hiszi,

hogy unni más se unja!

Néha vitatkozom vele,

mert egy ilyen öreg házibútor

már borsot is törhet az orra alá

újból és újból.

De ahogy a vulkán

ropogtatja, s birkózik a földdel,

úgy mar, dolgozik bennem is a Vers:

feltép, és önmagával tölt el.

S ha megdermedt ez a láva,

bor is terem rajta, s micsoda!

Csak éppen csipkeverősdi játék,

az nem lesz belőle, soha, soha!

Kísértés

Jambust dúdoltam csöndben, halkan,

könnyemtől csillogott a dallam,

rimánkodott Atyám felé,

s meglebbent oldalt a Kísértő,

szívélyes volt és verset értő,

szegény szívem úgy meglódult belé!

Hogy értsem ezt? Te pap vagy végre,

s a börtönt járod, csak Őérte,

s azt is dalolva, könnyedén;

ha mégsem várnak glóriával,

s csak úgy csúszhatsz a Kapun által,

mit várhat akkor egy átlag-szegény?

Nagy biztonságban kéne írnod,

amit számodra már kivívott

száz próba, hajsza, száz bilincs;

hogy f elgyulladjon mind, ki látja:

hát így jutunk a boldogságra,

s ha így sem, úgy biztonság semmi sincs!

Miféle kisebbrendűségi

komplexum az, mi szíved sérti,

vaj' lelki, vagy idegi zűr?

Csak nézz büszkén a nagyvilágba:

hát hány akadt, ki végigjárta

az utat, mit te jársz, amíg a szád fütyül?

Ezért lépj metsző öntudattal

közéjük, majd ha zeng a kardal,

s kölcsönbe egymást ünneplik:

hol voltatok, mikor itt dörgött,

hátunkon szántott minden ördög,

s ti vertétek a kártyát reggelig!

Az eltört pálcát vágd közéjük,

ne hallgasd végig sok nyögésük,

menj el mellettük hallgatag!

S ha meg nem sértlek, tisztelettel,

kitüntetnélek én egy jellel,

hogy méltót méltón is fogadjanak!

Jambust dúdolva így mormoltam:

ha választottként fog a tollam,

az jel, hogy elvetett vagyok;

s az elkísérő Megkísértő

azonnal újabb terveket sző,

s hallhatom az új szónoklatot!

Megértem azt, hogy mindenestül

az égiekbe süllyed, merül,

kit elnyelt már a sivatag;

lebeg csak majdhogy szemlehunyva,

a földet meg utálja, unja,

és sok férgétől messzi elszakad.

Csak hagyd el őket, s lelked szinte,

de mégse bújj a rímeidbe,

miért siratnád azt, mi volt?

A ház, a testvér kinn az árban,

mi gondod véle, hogy korábban,

ki volt a tiszta, ki a bémocskolt?

Nézd, mennyi himnuszt szült a régmúlt,

de még Tamásba is belébújt

a gondatlanság ördöge.

Megírt néhányat ragyogóan,

a többi rád vár. Hogy is mondjam?

A Trinitásról nem írnál-e te?

Jambust dúdolva felkacagtam:

nem jártam még az égi karban,

hazudni meg alig tudok;

de vágyamat őszintén érzem,

s így siratom sok testvérem,

dehát Tamással versenyt nem futok!

Mi lesz így véled? Merre tartasz?

Ég, föld, pokol: ez mind hatalmas,

s versednek mindje idegen!

Kinek ma nincs tendenciája,

a földet húzza önmagára:

kivert lesz, mint Káin, s testvértelen!

Jambust dúdolva bandukoltam,

figyeltek, vagy se, itt, s a holdban,

én csak szívemre lestem, s Rád!

S csak Néked mondom el, mit láttam:

a Földedet halálos táncban,

s a könnyeket, s az éjszakát,

a könnyemet, s az Éjszakát!

Ima

Ne tűrj el a számon üres szavakat,

ne hagyd megújráznom szűk kis magamat,

kintornává züllni szelíd dallamom,

egykori imámat blöffként hallatnom.

Ha nem új a vers, nem lelkes, és nem szép,

borítsd rá jó Csönded békés kegyelmét!

Jegyzet – rímben

Miként lehunyt szemhéjaid mögött

a látóbíbor lassan felgyűlik,

ha mái versed bágyadtan pöfög,

holnapra cseng egy annál ünnepibb.

Így forr ki köztetek, vaskos falak,

szűk életemnek harsány bíbora,

s a lét ilyes vitorlákkal halad,

honnan már nincs tovább: oda, oda!

Az Ész nevében!

A Rációval mit csináltatok?

Kilöktétek éjjel a kapun,

mint egy gazdátlan állatot!

Ami fék, keret, szabály, fegyelem,

minden, ami csak szobatiszta,

nektek mesterkélt, és embertelen!

A kéj, az ösztön, a hangulat, a düh,

az értelmetlen halandzsa-játék,

beképzelt gőgjük, s gyűlöletük

avatnak itt költővé minden szajkót,

kik vénülten még ütődöttebbek:

kárálnak, de nem őrök, s nem riasztók.

Sámánok szőtték így az irracionálist,

de azok hitték is a ködös meséket!

S ti mit hisztek? Autót meg gázsit!

Ahogy nyomott versetek dadog és zökken,

az Apocalipsis négy lovasát hallom

dobogni az ember-agyvelőkben!

Mert először a dac van!

Először van az égő fájás,

a dac, az őrület, a maró kín,

csak ebből születik színesen, lángolva

a harcos, az őrült, a dacos rím!

Mit ír Petőfi harcok nélkül?

Dicséri a téesz borát?

S lacikonyhás, sörös karneválon

kinek jut eszébe a welszi bárd?

Bor nélkül nincsen bori füzet!

„Mit írt volna Attila, ha befut?”

Tán giccset, tán semmit. Kalapács nélkül

a vasdarab még patkóig se jut.

A sok kis fizetett fürdőszobás

most forgatja a szemét felettük;

hogy legalább Borba mehessetek,

bár kicserélhetnélek velük!

Bori füzet így persze nem lett volna,

hisz ti ott is talpat nyalnátok,

de ha így Radnóti egy betűt sem ír,

az is több, mint minden lármátok.

Mert először a dac van, az égő látás,

és nem a biztosított tiszteletdíj,

s ha nem futottál, s nem éheztél miatta,

akkor, skriblerkém, te sose írj!

Írás a nem-írásról

Verseket faggatok: százat és százat:

mennyije dicsőség, mennyije gyalázat?

Ki mit kacag, zokog egy életen át,

mi forralja vérét, vezeti tollát?

Vajon miért ír, kinek és minek?

Írásból lesz élet? Életből ihlet?

Mit handabandáznak még a zsenik is!

Lelkem, te ne őrjöngj, ne bőgj, ne sikíts!

Rímet, képet ne lopj tegnapi versedből,

kész litániádat se kezd el elölről.

S ha semmi se hajt a magasba szállni,

ne ugrálj: a Lélek sodró szelét várd ki!

Üres kútból sarat húz csak a veder,

mi benned nem ég, nem csiholod verssel.

Nincs költő, ki többet mondjon el annál,

mint amit valóban önmaga kóstál.

Ne méregesd sose: versed mekkora?

Összecsípett szemmel pislants magadra!

Egy emberélet végső lényege,

mi egyszeri és örök is benne:

négy-öt helytállás, féltucat gondolat,

a többi csak rutin és vivőanyag.

S mindez az élet egyetlen tüzén forr,

csőcseléknyi vers miből lesz hát, s mikor?

– akkor is –

Ahogy esti imát mond a kisgyerek,

én verseimmel beszélek Veled.

Ha Clunyben dicsért a liturgia,

bennem a verssoroknak kórusa.

Kit mások imádtak elragadtatásban.,

hagyd, hogy én Néked szavaimmal játsszam.

Könyörögtek Hozzád bölcsek már sokan,

hadd jöjjön egy rigmusfaragó a sorban.

S ha versenyt káromoltak az eretnekek,

rímeim helyettük is lelkesednek.

De ha mindezek sose lettek volna,

a lelkem gyerek- és ifjúmódra,

Hozzád akkor is így dalolna, szólna!

A Nagy Betűk

Nagy Betűim mind a Te világod,

mit nem tapintok, nem hallok, nem látok.

Mégis milliószor inkább van,

mint a tiétek egy vakondoklyukban.

/És Ő is itt mozog:

a Tagadás, a Gáncsvető, az Árnyék,

hogy az étheri annál jobban lássék./

Gyerekség?

E csengő, vagy nyers gyerekségeket,

ha Eléje kerülsz, majd te is szégyenled!

Csacsi! Ha Oda kerülhetnek egyáltalán,

ilyesmikért lesz csak: a gyerekség jogán!

Unom

Unom a verseket,

miket toll és papír nélkül,

csak úgy a fejemben kergetek.

Idegesít, ahogy

tintazebrák nélkül a rím

az emlékezet sarában cappog.

Járkálnék fel-alá,

s a forrósodó strófákat

szám Neked, s magamnak mondaná.

Egy-egy régi sikolyt

kapkodva fel–, fellapoznék,

hogy akkoriban az hogy is volt?

És mindezek helyett

sumákolva suttogok el

hol egy félsort, hol egy ütemet.

Mert mégis csak tudom:

bár dadogva, lopva, kínnal,

ha szóltál, tovább kell mondanom!

Mit ágáltok?

Könyvek, könyvek, könyvek,

versek, írások, drámák,

zuhogva jönnek, jönnek,

lapok, regények, gondolatok,

naplók, reklámok, leleplezések,

mit üvöltötök? Mi a bajotok?

Képek, képek, képek,

lábon állók és fejtetőn,

nézlek balról, és jobbról nézlek,

montázsok, illusztrációk,

foltok, feketék, színesek,

hol nevetni, hol ámulni jók.

Hangok, hangok, hangok,

cukrosak és kakofóniák,

füttyöt kiváltók, meg tapsot,

fájó dallamok, torz ütemek,

mint mikor egy emberevő törzs

korgó gyomorral csak kesereg.

S mindez ömlik az utcán, a strandon,

hozza a bolt, a könyvtár, a könyvfelelős,

kezedbe nyomja a hajnal, az alkony,

füledbe a mozi, rádió, tévé,

hangjuk a strandról is messze kibőg, –

a csenddel ma már senki be nem érné!

Millió agyvelő,

s mind a maga nyelvén zörög,

lázasan sír, dalol, szónokol,

vezényel, dübörög.

S ez a sok zseni

tán felmérte szegény bolygónk sorsát,

s lélekszakadva rohannak felénk,

kezükben orvosság?

Nem! Gyártódik a mű,

mert stimulánsnak, altatónak viszik,

és susztere sem lát benne más célt,

csak az üzletit.

Itt meg, mint a kórházban,

szánalommal és csendben legyetek:

ezekben egy szétesett óramű

bomlottan ketyeg.

S végül egy csomó kiskölyök,

kiket az éji erdő csöndje vesz körül;

imázna mind, vagy bevizelne, ha merne,

de így csak bőszülten fütyül.

Hányszor írod meg?

Szerelmesek mennyit dalolták

a lány haját és kék szemét,

rabláncok zord, csörgő hangjának

hány árkus ív volt már elég?

A bort, a tengert, ég felhőit,

a sunyi, aljas árulást,

hát nem megírták már ezerszer,

s hányan írják újra, lásd!

Sőt bűnt, vagy kéjt, és hazugságot,

vad káromlást, nyers gúnykacajt,

– beléndeket, mint margarétát

papírunk rétje egyre hajt.

Ne bándd, ha tépett bokrok alján

már ismert bimbód ütközik:

hisz másfelé ez nem terem ma,

s még itt sem lesz az ezredik!

Belső monológ

Szegény- szegény rab-szenvedély:

hallgatják, vagy se, de ő beszél,

bár semmit sem kell mondania,

s ki meghallgatná: nincs emberfia,

félhangon motyog maga elé,

s az őr szemében már az őrületé!

Olyan újság sincs, mit Neked mondhatnék.

Lassan érlel az októberi ég,

szőlőt is, lelket is – nézd hát el nekem,

hogy a motyogásom ily fegyelmetlen!

Hisz Atyám vagy, nem leskelődő őrzőm,

gagyogásomban is Hozzád hajt az ösztön,

mondataimnak nincs eleje, vége,

mormolok csak magamnak, s Elébe,

de ha más kajáról, dohányról moroghat,

mondhatom én is, ami engem mozgat,

Illés szekere mikor épp nem hordoz,

és csak a gyöngéim jutnak itt szóhoz:

szegény fiad beszél-beszél:

hallgass rám, Atyám., s meg ne ítélj!

A Mű

Az Egész volt örök szerelmed,

a Minden, a Teljes, a Kész,

és sosem jutottál az élvezethez,

mikor már csak simogat,

s nem kalapál a kéz.

Hogy fájt, mikor körülnéztél

míves-testvérek háza táján,

s láttad, mennyi képpel, szoborral

könyvvel, géppel, vázlatrajzzal

van telis-teli szekrény, állvány.

Hisz ez mind remek, tökéletes!

És a tiéd? Bimbó, torzó, töredék!

S eltelt egy élet, míg rádöbbentél,

hogy a sok színfal, játék, álarc mögött

az űrt, a hiányt ők meg sem könnyezték!

Nem lesz már időd az igazi Nagyhoz!

S tán másnak se volt, soha, semmikor?!

Egy Műved lehet csak, egy Óriás;

ha ez a Vágy, ez a Tűz, ez az Éhség

egész életed Borává kiforr!

A Mű árnyékában

Félbemaradt, mit tegnap faragtál,

mert ha lemegy a Nap, az Angyal elszáll.

Elképedve nézed a feslő csodát,

sután téblábolsz idébb-odább.

Felkapsz egy szerszámot: fordítva fogod,

a vajúdó Kővel se közöd, se dolgod.

Vaksi szemek, két lógó, durva kéz,

s nyomott lelkecske, mi a Műre néz.

Szürkés ködön át csak sejtesz feléje:

mi nyújtózhat a Kőből ki az égre?

Bozontos torz vagy, ki egy torzó mellett ül,

a múzeumi őr nem hagyna egyedül!

S belül közönséges, üres és hitvány,

ösztönös, kicsinyes, irigy, kapzsi is tán!

Mit neked márvány, alkotás, csoda?

Félre innen, te szürke, te ostoba!

Mert ha lemegy a Nap, s elszáll az Angyal,

egyedül maradsz önnönmagaddal!

Verseskötet

Nem magamutogatásra pódium,

sem a szájtátóknak ópium.

Nem nyakatekert ilyen-olyan-ista,

mi elölről se mond többet, mint vissza,

s ha mégis dadog valami benne,

együtt élni vele nem lehetne.

Legyen a vers eszmény és valóság,

amivel ki-ki módolja a sorsát:

szemedbe néz, utat mutat, biztat,

tükröt is tart titkolt hibáidnak,

mert mint a feszület , amivel rokon,

úgy fekszik, széttártan az asztalomon.

A titok

Ha most kinn lennél, s könyved megjelenne,

akadna tán, ki gyönyörködne benne.

Egy okos író fel is kiáltana:

hja, ilyen élmények, ez a sava, titka!

S kérdeznék borzongva, sejtelmesem:

látomása nem volt sohasem?

Valami zsolozsmás hallucináció?

Kegyelem? Idegek? Kinek hogyan jó!

Hisz itt is kérdezik furcsa titkunkat:

szebb a mosolyunk, ha mások szava csúfabb.

Hogy nem lázít a rongy, a piszok, a hideg,

a zsúfoltság, az éhség, az őrület,

az esztelen, vad káromkodás,

a habzó düh, mikor öklöt ráz,

a kitervelt, sunyi, aljas gonoszság:

csapdáit percenként alánk orozzák,

és a gyűlölet, a sátáni gyűlölet,

mi megmérgezné bár felettünk az eget!

S mit mondhatok? Nincs itt titok semmi!

Csak azt a Szót kell szó szerint venni!

Itt sem a viharban találkozol Vele,

ma is a szellők könnyed Istene,

ki nem dörög le bíróra, pribékre,

a jobb latorral most is beszélne.

Keresztre is ily furcsaságért jutott, –

de könnyű, mikor utánozni tudod!

S mikor nemcsak ritka, piros ünnepen,

de követed át a nyűgös heteken,

akkor a lélek táncol, a vers magától pereg,

bár vízióid sose legyenek,

mert ez az igazi, a természetes,

hogy életet és verset Hozzá vezess,

ha tudnád, ha bírnád, ha tennéd,

akkor mit írnál, mit élnél meg még!

Dehát csitulj már, te zöldfülű,

hetenként egy perced tán nagyszerű,

s a többin bár magad emlékeznél

arra, mit itt összelelkesedtél,

akkor, akkor írhatnál talán,

de addig nyughass a tolltól, pajtikám!

Mókuskerék

Pörög a vers, majd megakad,

hiába cibálod a sorokat.

Elmúlik lassan a délután fele,

mire helyrezökken a kereke,

s ágyadban zümmögve morzsolgatod,

mit addig őrölt le a rím-malmod.

Ezért rakta Ő mókusa ketrecébe:

játsszék vele, s ne önmagát tépje?

Az tartsa meg mókusi egésznek,

hogy pörög a kerék, pörög az ének?

Nem is kell azt hallania másnak,

Gazdája örüljön csak a mókusának:

hogy megnőtt, ügyes lett, s eleven,

kikupálódott a zörgő kereken,

kalitjából ma már el se vágyik,

hisz mindenki csak egy keréken játszik,

verejtékezve taposnak azon,

mi pénz, munka, hír, vagy hatalom,

s ezért adnád, mókus, finom kereked,

hogy kapj érte egy ormótlan. nehezet?

Mit nyernél vele? Több, ami nehéz?

A galaktika is csak egy nagy kerék!

És hogy forog mindőtök nélkül is –

hát te csak ezen a kicsin penderíts!

Rímeknek fényes csillaga –

Rímeknek fényes csillaga,

versemnek égi, szép Anyja,

ki szóra bírod Angyalom,

hangját, ó add, egyre hallanom!

Ihletem onnan gyöngyözzék,

hol fakad minden örök ék,

s zokogjon bennem száz dallam,

ne daloljak soha egymagam!

Versekkel esdek:

versünket mentsd meg!

Ámen!

Ádvent Angyallal és zarándokokkal

Mikor a lélek sötét tárnáiban

szénporosan bolyong érzés, gondolat,

te, ihletemnek is őrző Angyala,

csendítsd meg jelző harangodat.

S ha türelmetlen, lázas kapkodással

egyszerre formálnék halat, sast, meg őzet,

a Lélekhez vígy, az ősvizek fölé,

hogy szörnyek szülését megelőzzed.

Ha szárnyaszegett, süket sípom

csupa avitt dallamot kurjogat,

az angyalok karából hozz nékem

új, lélekszőtte hangokat.

Mikor papíromra könyökölve tolong

a sok dallamtalan, fecsegő szöveg,

ne engedj be mást a verstemplomba,

csak világteremtő „legyen”-eket.

S ha Angyal, téged hitetlenül várlak,

vagy székem lábához kötnélek oda,

ha nagyokosokat akarnék dumálni:

Angyal, te csak vigyázz a szabadságodra!

S ha csak akart, üres, felszínes a dal,

s nem jut, hová hívod, könnyű röpte fel,

a giccs-posványba ne engedd beülni,

szép rabságomra, Angyal, arra is ügyelj!

Szépeimből is te gyűjts majdan össze

pár tisztalelkű, csengőrímű dalt,

s ha betelőben éltem ádventje,

indítsd el őket, mint zarándokkart.

Lassú menetben húzzanak az égbe

értem imázó tiszta verseim,

zarándokcsuhában, gyertyával kezükben,

s te rendezd őket az úton, a mennyein.

S úgy lépjék majd át a kapukat,

mint egy gyertyás körmenet Gyüdön, Andocson,

s te se vedd észre, Angyal, ha mögöttük

eltakart képpel egy bűnös is beoson.

Ars poetica I.

A Kísértő, aki te is lehetsz:

Mondd csak:

voltaképen mit akarsz:

Vergődő verseid függönye mögött

milyen az a rejtőzködő arc?

Rájöttél már te is,

mint előtted a sok-sok mindenki,

hogy a nagy kölyök-vajúdásból

vénségedre nem született semmi!

Csak kifáradtan elértél oda,

hol vártad, hogy áll a Cél oszlopa,

de ott:

csak a szél hordja a homokot!

S most szemtelenül úgy teszel,

mint ki elégedett mindennel!

Mint egy gladiátor,

ki nem is számított másra,

s most is oly nyugodt, bátor,

mint mikor belépett az Arénába!

Legfeljebb,

hagyna maga után valami nyomot:

tán valami gépet, házat, szobrot,

gyereket, –

s nálad ilyenek a verssorok?

Azt hiszed,

kendőt lobogtatnod, van kinek?

Ostoba,

kit érdekelsz, ha eltűntél tova?

Önmagadat ámítod,

rájuk tukmálva gyatra lomod,

s míg én is csak unottan ásítok,

a szél hordja a homokot,

rád és emlékedre

a homokot ,

a homokot.

A Papiros, amin írt a Lélek:

Sose a Lélek csengetett rímet,

viharos éjjel erőnek, íznek

kapta felülről, vigaszul, Tőle.

Másra nem bízta, csak lopva énrám,

dúdolta halkan munkája sodrán,

s derült imája lett így belőle.

Hát a pacsirta gondol-e vél e:

hajnali dallal mi lesz estére?

Fütyülik majd még szerte az erdőn?

Szakad a hangszál, ami zengette,

hangja, imája megtér a mennybe,

visszhangja zúg csak lágyan, vagy metszőn.

A Kísértő, aki humanista is lehet:

Úgy?!

Milyen fenséges és tárgyilagos,

klasszikus és rendezett

ez az igazoló versezet.

De elbűvölt-e az erdő, az ég, a tenger,

reszkettél-e a halál előtt,

nem szólva arról, hogy a szerelemmel

sem játszott tested, vagy agyvelőd.

A háborút is csak itthon szagoltad,

a dühödt lázadást sehol,

s ez a megható nyugodalmad,

– hisz egyszer minden ebcsont beforr!

beszűkült, önző és kiszikkadt,

csúf önmagadból f akad.

Csak táncikálsz folyton magad körül,

mint a majom, mely farkának örül.

Sok testvéred, ki él égen, földön,

hacsak a verset róluk én nem költöm,

a te soraidból mind kimarad:

hol éhezők jajongnak, ártatlant ütnek,

megcsúfolt szolgák rázzák öklüket,

ott nálad üres a lap !

A Priccs, ahol írt a Lélek:

Minden fogolynak én vagyok fészke,

sanyarú létét tündéri szépre

naponta rajtam álmodja át.

Hányszor merengett ő is, a Lélek,

ringatta rímmel szeretetének

megannyi rongyos proletárját.

Csak nem az utcán, nyílt piactéren,

fátylakba rejt a belső szemérem

rosszat is, jót is mások elől.

Benne Felőle nézzed a verset,

tágas világa ott piheg, verdes,

hisz Nála sarjadt, s Ölébe tör!

A Kísértő, aki hívő is lehet:

No, és ha így volna, ki mire megy vele?

Tudod egyáltalán, hogy az imád

miért esdene, ha esdene?

Mert minden írás: vallomás,

ha téves, ha igaz,

egyetlen és egyenes, és mindig az !

Másról rögtön tudom: mit akar?

Te miért vagy egyszerre jobb és bal?

Amit mondasz: igen is, nem is!

A vers mindig nyitva marad,

kérdőjel, pontok, vagy vonás –

és a hitvalló épp a vallomás

elől elszaladt!

A Rács amin keresztül a Lélek az eget nézte:

Vonzó, de éles, egyszerű tétel,

amit a polgár szökkenve ér fel:

álma ez minden álapostolnak!

Ám hogyha fáj is, mégis úgy érzed:

kínos az élet, s kócos a lélek,

kételyek, gondok, kínpadra vonnak.

Zúdulva támad száz konok kérdés,

szilajon forr a semmit-sem-értés,

s láposok nyúlnak út helyett végig.

Véres sebével lázad a lélek,

de hogy épp ezzel Atyjához tér meg:

vall bizony mélyen, s ott meg is értik!

A Kísértő aki egyszer angyal is volt:

És miért nem itt lenn?

Mindenki, mindenki

a földön akar valami lenni!

Hát legyen hit! De ne délibáb!

Neked a börtön, s az Isten már mániád!

Vagy mert Dante a poklokon járt,

Odysseus erre, Rilke meg amott,

te a múzsától szakmának

a börtönt és az Istent kapod?

Ezzel a generálszósszal

leöntöd magad, s a mindenséget,

s ettől aztán felragyog

költői egyéniséged?

El akarod hitetni,

hogy csak a hitből élsz,

s reménytelenné vált életedet

legalább példává emelheted?

De bizony szúrja a szemet,

hogy ez nem az őszinte valóság,

s művirággá papírból ragasztották!

Nem hit-bolondéria,

nem remény-szerep,

hazugság, és nem szeretet!

Az émelygős kulimász helyett,

ha már hirdetni akarod Istened,

az emberséges, nyers valóság

teheti csak azt,

mert ez a nyúlós massza

lúdbőröz és riaszt.

Az Angyal, aki őrizte a Lelket:

Mondani könnyű: csak valóságot!

S szét milyen penge segít majd vágnod

álmot, meg kérést, lesz-t, meg a van-t?

De komoly tűz csak máglyarakásból!

Nyersen a rőzséd nehezen lángol,

csalna, ha látnák fent és alant!

A Kísértő, aki most már csak Kísértő:

Köszönöm, elég!

Itt megpecsételődött

a Vég!

A léleknek nincsenek rekeszei,

aki egyben hazug, egészen az,

s a mesterkélt szemforgatástól

nem lesz égivé a pimasz!

Verse mind sunyit, és ott a helye,

hová nézni sem néz az Istene.

Hát elindultál a lejtőn, az úton…!

Az Angyal, aki tovább őrzi a Lelket:

Bár nem a lejtőn, de biz az úton,

ha nem is érti ángyom meg húgom,

s ki eget vár, mert böjtöt betartó.

Vágykeresztségben magad is éledsz!

Lángot a vágy is húzhat az éghez!

S hol szava ábránd, vágya való!

A Lélek, aki megmenekült:

A századok láthatatlan és halhatatlan Királyának

az egyedül igaz Istennek,

adassék minden dicsőség,

és adassék minden tisztelet!

(1 Tim. 1,17)

Ars poetica II.

Kísértő:

Ő tovább írt, s én tovább figyeltem.

S mivel erre nincs, ki nekem higgyen,

hát tanúkat hoztam, szóljanak azok,

én a háttérben majd csöndben hallgatok.

Jámbor lelkek:

Gyászbaborult az ég csillagvára,

elpirult az angyalok orcája,

testrészekről beszél a zsoltáros,

nyers hangja fülünknek igen-igen káros.

Liliom, gyöngyharmat, üde rózsa, pálma,

ilyesmikről szól szíveinknek álma.

Durvaságot keverni az éggel:

csúf is, bűn is, kísértés, meg métely.

Angyal:

Tegyétek a valóságot széppé,

s kéklik majd a szava, mint az égé.

S mi a valóság? Hát ti magatok!

Földízű a vers? Sárosak vagytok!

Isten Országa nem is gügyögés!

S a szerszám, mit használ: a metszőkés!

Csak ne Málkus fülét metéld le vele:

magad felé nézzen éle és hegye!

S ha előttetek metszi fel szívét,

akadjon fenn a szó is bennetek,

mert nagyobbat nem kapott senki még,

mint ki testvérét így nézhette meg!

Ateista:

Bocsánat, én hívő nem vagyok,

de talán mégis,

ha szólnom engedély adatott,

furcsállom én is,

hogy Ő meg ő, mi több ő meg Ő

úgy összefolynak,

s a versén csak máza érezhető

a devóciónak.

Angyal:

Bár mindennapos lenne ez a bűn,

hogy összefolytok Mesteretekkel,

paraszthalászok módján, egyszerűn,

az áhítatból több már nem is kell.

Polgár:

Baj, betegség, börtön,

nyomor, züllés, infláció

túl sűrűn laknak itt a földön,

ezt sírja minden náció!

És akkor kérem itt jön valaki,

minden sorában vér és bilincs,

s rímeit mégis úgy pattintja ki,

hogy a végén a Rossz sehol sincs.

Aki sosem lázad, sosem pesszimista,

bértollnok, mániákus, vagy hazug biz' a!

Angyal:

A Rossz valóság: s ezt ő megírja,

és neked ez már túlontúl elég?

Hogy gyerek maradt, bár nagy a kínja,

unod a valónak ezt a felét?

Esztéta:

Az író: ember-sürítmény,

álmodja minden álmunkat,

de benne bűnünk is rohad:

seb, csók, dal, méreg, füst és fény.

Ki bánja, hogyha istenes?

De szürcsölje a földi jót,

öleljen át, ti milliók,

ihlesse meg a női test,

legyen, természet, részeged,

vinnyogjon a halál előtt,

s ha mindezekhez nincs erőd,

révültnek tudhat istened,

de költőnek mi nem tartunk,

mit versed tükröz: idegen,

bár angyalok ragyognak benn,

hiányzik épp a mi arcunk!

Angyal:

Aki gyerekként vesz kézbe tollat,

várd csak meg a koporsóját,

s ha noteszát mind összehordtad,

az kiadja az igénylistád.

Ha őszülőben csendít rád a rím,

egy tál gyümölcsöt lelsz az asztalon:

de virágjukból sem illat, sem szín,

pedig hát nyíltak még a tavaszon.

Gyümölcsök mellett nincsen rügy a fán,

s ha lassan ő is a Tálba hullik,

most beszéltetnéd játékokról tán,

mikor feje már az égbe nyúlik?

Proletárok:

Ez a bajunk éppen,

hogy olyanok írnak a földnek,

kik fenn járnak az égben!

Ha tényleg ott jártak!?

Mert meg nem tudtuk tőlük:

hogy kell oda jutni,

s közben még ebédre

hol akad egy kis krumpli?

Vagy ha az elérhetetlen

hogy jusson legalább krumpliból

mindnyájunknak idelenn?

Angyal:

Nem tolongtatok vadul az égbe,

mert aki akarta, bizony elérte:

analfabéta, koldus, meg pásztor,

jobbágy, cseléd, paraszt a javából.

Jogotok oda feltarisznyázni,

mégis lenn ragad a proli az úrral,

mert nektek tényleg csak a krumpli kell,

testvérek ebben minden bizonnyal.

S erről valóban, bármily bosszantó,

itt a versekben alig esik szó.

Proletárok:

Nem a hasunkon van a hangsúly!

De tömegek pusztulnak naponta

fegyvertől, éhen, rokkantan,

s akkor ez köztünk rímekben gajdolja

a boldogságot, mi a felhőkben van!

S oly családias hangon,

mintha ezzel a sok meselénnyel

künn sörözne együtt a strandon!

Van rokonszenves bolond,

van piszkos, félelmes, viszolyogtató;

de ettől ökölbe szorul a kezünk:

pusztuljon az ilyen fafejű fickó!

Angyal:

Nagyon érthető, amit mondotok,

hogy elviseltek minden bolondot.

Éppen mert hamis mesékben éltek,

nem zavarnak borsos tévedések.

De tőle ökölbe lendül a kéz,

épp mert érzi, hogy mindez reális.

Nincs itt bolond, sem meselények,

a kérdés: mért nem éltek így, azonnal, máris?

Mindig a valódit ütnétek ti le,

a bolond csak játsszék: semmi gond vele!

Kritikus:

Égi, vagy földi a szó:

csengjen a, bongjon a vers!

Lomposan írni ha mersz,

himlőhelyessé torzul a tündér,

s ördögivé, ami jó!

Tántorog nála a sor:

hol kicsit, hol nagyot lép;

ríme hol csonka, hol szép,

versszak–, s ütemnek semmi alakja:

botfülű, s lompos imposztor!

Angyal :

Sok-sok alakja virul a szépnek.

Szépek a nyírott francia kertek,

katonák, mikor egyszerre lépnek,

s lágy ütem ringat ógörög verset.

S szép az emberi lélegzetvétel:

ritmust ver a szív, lüktet a pulzus,

vibrál az arc, és szól a szemével,

dadog ha rémült, s hörög, ha bosszús.

Tágul és süllyed, mint mellkas, a vers,

hisz eleven test, nem gőzkalapács.

Nála lélegzel, ott ütemet versz,

ez is, az is szép, csak az övé más!

Pszichológus:

A vers teste tán szép,

de nem a tüdeje,

szétmarta a börtön

nyirkos lehelete.

Azt értem én, hogy egyre,

s csak Istennel számol.

De mért teszi ezt mindig

a börtön ablakából?

Angyal :

Jobban kitetszik itt benn az ember,

akár ha tussal húznál ki egy rajzot;

élesen ugrik ugyan a kontúr,

de odakint is ilyenek vagytok.

Nagyobb sétakör: kinn ez a többlet,

itt mikroszkóp nyúl sejtjeid fölé.

Magad, s másokat megismerni, jöjj

pszichológusom e falak mögé!

Fiatalok:

Utat keresünk, közérthetőt,

és célt akarunk, elérhetőt,

világosat, vitathatatlant!

Ez az egyéni űrutazás,

kamaszra valló áradozás

nem nekünk való kaland!

Egy jó, gebines kiskocsma kell,

kocsi, amin vikendezhetel,

s ha költő vagy, légy bárénekes, –

adhatna ehhez még nyugtatót,

mert hát vannak belső buktatók,

de ő magányos élményt keres;

az ilyesmihez semmi közünk,

álmokba nem temetkezünk,

nem érdekelnek a himnuszok,

utat keresünk, gyalogjárót,

és célt akarunk, földön állót,

poéták félre, tisztuljatok!

Angyal:

Nohát ezt aztán megmondtátok jól!

Az Írásokban hány próféta szól?

Dávid, Izaiás, Zakariás, Mózes,

s a Magnificat-al még a Szűz is ott lesz!

Nem az a baj, hogy nagyon egyéni,

tudnátok csak a sárból kilépni,

mert annak vagytok nyakig adósok

Kórus:

Márpedig ez nekünk nagyon sok,

vagy szegényesen kevés,

feszítsétek meg őt, feszítsétek meg,

mindünknek ez a megkönnyebbülés.

Valóban mindez oly szép, oly emberi,

sírva-mosolygós, gyermeki-meleg,

oly törpék, oly sárosak vagyunk mellette:

feszítsétek hát, feszítsétek meg!

Mi a földön akarunk maradni,

testi természetben, nem felette,

s ebből akarna kiásni minket,

feszítsétek hát gyorsan keresztre!

Feszítsétek ezt is egy keresztre!

Ars poetica III.

Az Angyal:

Ezek most mind úgy mentek haza,

hogy persze kimossa mindenből a pasit

naiv és bornírt angyala.

De tőlük ne fájjon a fejed,

amint az enyém se fájdult meg.

Annál inkább sulykold magadba,

amit én mondok még,

nem szeszély, nem vesszőparipa,

csak nem lehet másként.

Még a legszebb versed se lényeges,

hisz ki tudná csak azt mind végigrágni,

mi már elődeidnél arra érdemes.

S honnan vennél egy másik életet,

miben az így összehordott zsarátnokot

egyetlen máglyában végigégeted?

Mert alfa s ómega: a lángoló élet!

Mi nem ebből ered: üres hókusz-pókusz,

terpeszkedő, vagy fizetett bűvészet.

A te verseid: szétpattanó szikrák,

mint hasábfát tolod életed a tűzbe,

s az verset fakaszt, harcot, vagy stigmát,

de mindnél csak azt nézik: hű-e?

Míg sokaké :

híg distichonok elegáns sora,

tiéd legyen:

lélek- és magatartásforma.

S addig, míg tolladból ez buzog,

hadd káráljanak minden kujonok!

Versedben életed bábozza be magát,

mindje együtt: legyen kemény gubó,

mi rejti, s táplálja csodálatos titkát,

és szétrohad, ha elszállt a pillangó!

Kell is neked gubó: bölcső és bástya,

mert a nép legkeserűbbje: a prófétája.

Mindegy, hogy csodával, karddal, rímmel,

de hol máglyát, hol mécset szít fel.

S övéi jobban keresik halálra,

és sunyibban, mint az ellenség csinálja!

Istene számot adat vele,

a Sátán fekéllyel borítja, mint Jóbot,

s övé népe őrült gyűlölete.

Mindezt megírhatod,

folyhat belőled, mint vér és veríték,

de ez nem út, nem cél, nem eszköz, segítség,

hanem éld át, s halj bele,

mint a bíborcsiga kifacsart nedveibe!

Az Aranylegenda nem örök,

minden nemzedék szüli a magáét,

s elveszett a kor, amelyik mögött

nem lebeg ilyen bíbor-arany árnyék!

Ahogy tágult gyerekszemmel nézted

a komor gót templom viaszbabáit:

embernagyságú József, Mária,

s a Mágusok nyújtják ládikáik,

Egyiptom, a Gyermek tizenkét évesen –

ily csillogóan éljen, lélegezzen

körötted a priccs, a trepni, az ablakrács,

kint: kezes-lábasod, a baszk sapkád,

a busz, mikor rejtőzve visz tova,

/usgyi, gyerünk csak Egyiptomba!/

oltáraid a városban, s a hegyek között,

ezer furcsa zugban, s furcsán öltözött

önmagad hajlik az Ostya fölé –

ahogy hangod pereg a magnóban,

ahogy az URH siklik a nyomodban,

aztán újra Markó, Nosztra, Gyüjtő,

az újabb zárkák új özöne jő,

imázó testvérek, gyerekek kara,

árulók, óvatosak neurózisa,

a szürkén, kopottan percenő évek,

mikkel a Számadás mind közelebb lépett

úgy nézzen ki mindez a verseidből,

hogyha gyerekként állsz a rácsnál, ott elől,

/te magad, vagy bárki más, ma, vagy holnap/,

hát fogaid közt félénken morzsoljad

Joviniánusz, vagy Elek esetét,

mert legendát vár mindőtöktől az ég!

S ha Lőrincet rostélyáról ismered fel,

Regulát tart Benedek keze.

Míg a szent királyokon korona ég,

Sebestyén teste nyilakkal tele.

De ezek mind csak utak és jelek,

mikből a legenda aranya pereg.

A tiéd lehet ez a verses papír,

ha, mint egy arcról, sugárzik belőle

a lüktető élet, az eleven pír.

Mert legendád lelke, égő aranya:

a reális, fogható, köznapi massza,

az ablakrács, a trepni, a priccs,

s köztük jómagad, a fájó ember is,

ki már legendává szőtt valóság,

amin lemérik ó-legendák súlyát.

Priccsed hozza közel Sebestyén nyilát,

mint a bábuk a betlehemi éjszakát!

A múlt valósága legendává nőtt

a csillogó, tág gyerekszemekben,

s ezek felnőve a mai valóságra

új legendává aranylanak itt benn.

De ez a legenda már nem a tiéd,

ne csináld, és ne is törődj vele;

a szamár sem látja a jászolnál,

hogy bámulja egy kisfiú szeme.

A vers sem a tiéd, azzal se törődj,

csak az élettel, mi benne formát ölt,

csak azt éld át, és abba halj bele,

mint a bíborcsiga kifacsart nedveibe

– halj bele,

mint a bíborcsiga kifacsart nedveibe –

Ars poetica IV.

– a visszhang is elült már,

s a rácson lassan. fakul a csillogás.

Most újra – s tán végleg – egyedül maradtál,

mint a küldés után Jónás, Jeremiás.

Lehetne persze imázni, kérni,

lamentálni a gyöngeségedről,

de mi többet kapjon, ki a küldést kapta,

mondják el a leckéd mégegyszer, elölről?

S felcsendíteni az elhangzottakat

bármikor újra magad is tudod,

élni, élni, élni: ez a feladat,

a vers kristályosan majd ebből buzog.

Nincs tovább az ars poetica-ban.

Csak a küldésről ne hidd, hogy csoda.

Jeremiásban eszményt láss, ne testvért,

mert hol ő van., különben nem juthatsz oda.

S a refrén, a refrén, a mindennapi ima,

csak azt éld át, és abba halj bele,

mint Szidon táján a bíborcsiga,

lelked kifacsart nedveibe –

Ars poetica V.

Azt mondják: magányos, szűk világ,

hol csak Rólad esik szó,

Kiben pedig Benne ring

minden képzelet, s az egész való.

De énekelj meg a Montmartre-ról

egy tucat kötetben féltucat ringyót,

kit bakfisként, kit fogatlanul,

hol részegen és meztelenül,

majd meztelenül és részegen –

kiforgatják a szemüket helyéből:

micsoda élményanyag, öregem!

Ars poetica VI.

Megmagyarázza a lepkét

a gubó, amit elhagyott?

A kiszállt lelket a hulla?

S engem a leírt versszakok?

Mi

Móni arcképe alá

Ki most velem szemközt nézel,

ezelőtt csak néhány évvel,

pesti utcákon bolyongva,

tán észre sem vettél volna.

Kicsi voltam és egyszerű,

csillant rólam a halk derű,

finom aggyal, s lelkes szívvel,

mi csak jót és szépet ismer,

Miatyánknak szeme előtt,

tulipánként hordott a föld.

S a szem, mi rajtam megakadt,

már mélyebb lett, és gazdagabb.

Jött egy éj, és összeomlott

mi köröttem a mennyboltot

pillérsorként vállon hordta.

Oszloppá tett az az óra.

Moccanatlan álltam lábon,

s felnyújtottam tulipánom.

Elfogadták mind a kettőt:

megállt a vész lábam előtt,

de hogy minden helyre zökkent,

mosolyogtam csöndben ott fent!

Mások rólam. tán rég tudták,

mit magam csak most látok át:

szirmaimnak piros íve

magasabb volt, s többet bírt le,

mint százados büszke tölgyek

– lehetnél ám te is könnyed,

sártalan és fénykereső,

soha fel nem őrölhető

– ezért nézlek, s erre várok,

a te titkos tulipánod

nem bontja még ki a szirmát?

Vár rád Atyánk, s vár a világ!

Rügy

Nem ismerhettem már az arcodat:

honnan, s miképpen csöppentél közénk?

Előbb kerestél éj- és naphosszat,

vagy szíved mindjárt tudta is helyét?

Birkóznod kell-e még az Angyallal,

vagy ösvényed már önmaga vezet,

füled megtelt az emberi jajjal,

vagy Felfelé húz minden ideged?

S mi van. mögötted? Súlyos árnyékok,

vagy vadvirágos, szélcsókolta rét?

Atyádra bíztad minden szándékod,

vagy szíved egyre fél, és fél, és fél?

Mosolyogva jársz a bestiák között,

tudván: nem érhet semmi végső rossz,

s míg másnak tüskét hajt csupán e rög,

neked csak új és új virágot hoz?

A Jót, a Szépet éled, vallod-e,

hogy zászlójuk a két szemedből int?

És osztva, szórva őket százfele,

elhordasz értük százezernyi kínt?

Harcolni tudsz-e, némán, szívósan,

vízként szétoldva bármi kőzetet,

s dolgozni éjben, hangtalan hosszan,

hogy mit szétszórtak, azt te összeszedd?

S ha tűzbe dobnak, s hamvad szélbe száll,

a pernyéd visszahullik, mint eső?

S mint milliónyi új főnixmadár,

úgy lész te milliószor több erő?

Ha benned ez már mind feszeng, ropog,

mit számít az, kit ismertél, kit nem?

Türelmes légy, kitartó, hű – konok,

mert méltán lettél rügy, – s a rügy ilyen!

Pünkösd van!

Kezem alatt reggel indul ez a gép,

odatúl a rácson széljárta az ég.

S futtok ti a széllel, feszítve az int?

Vagy mit is csináltok ti most odakint?

Külön-külön zárva szemem, fülem, szám,

s az is, aki szólna mégiscsak hozzám.

Igét a ti szátok helyettem is hint?

Vagy mit is csináltok ti most odakint?

Korhadt vagyok, fáradt, borzongás is ráz,

de tüzel még mindig az a régi láz!

Hordjátok-e együtt velem a sok kínt?

Vagy mit is csináltok ti most odakint:

Itt, s a nagyvilágban vad káromlás dúl.

S feszülök az árnak én is oly vadul!

Vallotok-e bátran, lelkesedve szint?

Vagy hát mit csináltok ti most odakint?

Angyalotok ahogy tenyerében hord,

úgy lát mellettetek a nap és a hold.

S ti is így őriztek nagyot és kicsinyt?

Vagy mit is csináltok ti most odakint?

Himnuszokat szórok, mert hallgat a föld,

egészünk nevében, mit ő széjjeltört.

Imáztok legalább úgy miként egy pinty?

Vagy mit is csináltok ti most odakint?

Nem a vér, mi minket egy egészbe fűz,

de mi belül izzik, sugárzik: a tűz!

Adtok-e meleget, fényt, derűt, friss pírt?

Vagy mit is csináltok,

jaj, mit is csináltok ti most odakint?

Útravaló

Nem akarom, hogy romboljatok,

hogy csörrenjenek a kirakatok,

hogy amerre az igazságtok lép,

gyerek sikítson, s vér ömöljék.

S hogy a fogát csikorgassa rátok,

kinek az ablakát bedobtátok.

S nem akarom, hogy gyűlöljetek,

hogy parázzsal izzék a szemetek,

hogy háttal álljatok, mord-szótlanul,

élvezve mi esik, vagy felborul,

s mint a szövetek mélyén lapuló rák,

ti legyetek, kik őket szétmarják.

De hogy megalkudjatok: azt még kevésbé,

a gerinceteket őrölve péppé,

a Nem-et feledve, csak az Igen-t ríva

jóra, hamisra, becstelen kínra,

s hogy sarat nyeljetek, hason csúszva,

s az átokról emlékezve az Úrra!

Azt várom tőletek, mit a sarkcsillagtól:

ha jő a nap reggel, s ha estére hajol,

úgy áll a helyén, mint a cövek,

a Kozmoszt hozzá mérhetitek!

Hát így kalibrálják ki veletek is,

mi igaz, mi hamis, mi ócska, mi friss!

De ne legyetek szenvtelen mérce,

mi kész, hogy a hóhér kötelét is mérje,

de oda nem megy bölcsőhöz, vagy sírhoz

ha nem segít, mit ér, hogy nem kínoz?

Ne várjátok, hogy új Pünkösd jöjjön:

a Szentlélek helyett vagytok ti a földön!

S a Lélek láng, de nem másokat éget,

maga bíborul, s nyúlik az égnek;

nem pörkölni, de állni a más tüzét,

a gyűlölőket kik vissza ne gyűlöljék,

ezt várom, s hogy – mi úgyse kell senkinek

hordjátok konokul az én keresztemet!

Gyümölcs

Mit mond a búza aratásidőben,

mit a szőlő a hangos szüret előtt,

mikor javában kénezik a hordót,

mikor frissen súrolják a teknőt?

Mit mondhatnak egymásnak a körték,

ringatódzva ugyanazon ágon;

a szemükből süt-e a másikra

az a régi, szép tavaszi álom?

Megszínesedtél, akár a barack,

édes lett és leveses a húsod,

de ha a magod ízlelné valaki,

keserű ciánnal a száját összehúzod?

Mi bujkál ott a magodban, testvér,

mélyében, a legeslegmélyebben?

Így álmodtad meg magadat egykor,

ahogy most állsz itt, ilyen kereken?

Már hozzák a keretet, a talapzatot,

felállítanak rá, és úgy maradsz;

járd még körül, és nézd is meg jól:

ezt választottad-e, ez volt-e az?

Ez volt, amire mindent feltettél,

s amiért mást eldobtál magadtól,

ha újra kezdhetnéd mai látásoddal,

arra indulnál, amerre akkor?

Semmit se sajnálsz, és semmi se bánt,

nincs fölös terhed, zsibbasztó hiányod,

s olyan egész lettél, izzó és színes,

hogy égen, földön nincs már mit kívánnod?

Lezárni készülsz az egész jelenetet

tragédia és happy-end-giccs nélkül,

ne fintorogj, és ne verd a melled,

mikor ujjad vége lassan úgyis kékül.

Nézd, én is veled tartok, no meg mások is,

s bár magányosan vesszük mind a Kaptatót,

ma is látjuk lenn a játszóterünket,

s a régi buzdulást is mintha hallanók!

De nőtt a szemhatárunk, és kitágult,

gyerek-elvontból lett lüktető hús-vér,

jónak és gyengének szédítő örvénye:

János és Júdás, Tamás és Ahasvér.

Magunkban, másban. régen ketté vágtuk

jóra, rosszra a nagy világalmát;

pedig rejtett háló tartja össze őket,

mint húsunkat a vénák, artériák!

S lüktet bennük valami titokzatos,

valami mindent átjáró: az Irgalom,

és muzsikál, – muzsikál, miként a vérünk,

s épp olyan ismeretlen dallamon.

De ha fogod ezt a végső minden-egyet,

hurrá, testvér, évoe, alleluja,

akkor Atyád úgy hívhat el a földről,

mint a freskón kelti Ádámot az ujja!

Biztatóul

Amit írtál: „frissességem és

lelkesedni tudásom megkopott”;

és amit válaszoltam:

Róm.13,12-13: az évközi Laudes

capituluma volt akkor.

Nox praecessit –

Valami halvány szürkeség

higítja fel az ég vizét.

Szememet lassan arra .nyitom,

hogy a reflektor foltja bágyad a falon.

A fáradt őr nem jár már körbe,

s az alvókra sem ugrasztja rá

sárga fogú vigyorgó fényét

a sunyin felgyúlt villanykörte.

Csend.

Oly mély, és oly süket,

mint a teremtés előtt lehetett.

Ki este még

sikoltott, őrjöngött, jajgatott,

most laposan elnyúlva fekszik,

és némán, mint egy hetes halott.

A szorongó, döbbent Ég

visszafogja lélegzetét,

s tudva, hogy az éj elhaladt,

békéjével úgy simít meg lágyan, szánón,

ahogy a pír rezeg az ablakpárkányon,

mert újra kezdődik egy nap !

– dies autem appropinquavit –

S mi dolgom lesz ezen a napon?

A hajnali békét estig ringatom!

Játszani tanítom

pár felhővel, egy fával,

s e három latin szóval,

hogy száraz lábbal keljen nagy vizeken által.

Rátok gondolva, s az egész Egyházra,

kik születnek, s kik meghalnak már ma,

kik terveznek, akarnak, vágynak, tesznek,

s akik csak lökve gurulnak, esnek,

a sok lövésre, mi estig elcsattan,

az Ézsaukra, kik egy tál lencséért

eladják az egész életet,

s a Júdásokra,

kik csókkal, ezüsttel kereskednek.

A rengeteg rabra,

bárki-bárminek a rabjaira,

kik mind az Ej uhnyem-et kezdik ma újra.

Mert a föld, ez az óriási láger,

még béna-néma csönd alatt hever,

de ujjak nyúlnak már a gombok felé,

s riad a száraz, a sarkok, s a tenger,

s mert hogy a nap már elközelgetett,

én is felétek fordulok mosolyogva:

béke veletek!

– abiiciamus ergo opera tenebrarum –

Vessük el a sötétség tetteit,

s azért a szegényért se gyűlöljünk senkit,

kit már évek óta csak a villany fénye süt,

mert ablaka előtt fal mered föl,

s még sétára is csak nyirkos töve várja,

egy mindössze három méteres kör.

És másokért sem:

kit ép ésszel bolondok közé dugtak,

hol szépen, lassan tényleg elbutulhat,

kiket gúnyolnak, kikötnek, összevernek,

s kik kínzóikkal együtt

szűnnek meg lenni lelkes embernek.

Ne legyen türelmetlen, kinek a társa

egész nap az idegeit karmolássza,

de ne úgy, hogy az ember mindenre legyint,

mert senki és semmi nem éri meg neki

a szót, a kéznyújtást, a gondot és a kínt.

Reménytelen reménnyel is

egész nap újra felétek fordulok,

nehogy keserű és magányos elsötétülés

befonja homlokom és homlokotok.

– et induamur arma lucis –

De csak felétek, s nem világotok felé!

Apáim még azért lihegtek,

hogy megdöntsék a Pénz uralmát,

s mi mennyit izgultunk nekik!

S hogy elült a véres kavalkád,

az Arany eltűnt, de helyén a trónon

máris egy új zsarnok terpeszkedik.

Az Aranyat még szembekacaghatta,

ki éhezni elég bátor volt,

de az Erőszak mindünk felett gazda:

számozott széket kapsz, és számozott sort!

Nem tetszik? Mit akarsz még?

Hiszen a kerítés téged is véd!

Igen! Nehogy valaki egyszer igába törjön,

egész életemet rács mögött töltöm.!

Most, hogy virrad a nap, hát halljátok:

én nem gyürkőzöm ellenetek,

de a ketrecsornak – háttal állok!

Kacagva vetek bukfencet a réten,

a kelő napnak elébe futok,

és minden reggel felizzom tüzében!

Nem jegyre lelkesedem, s nem naptár szerint,

Atyám parazsa izzik bennem,

ha értitek, ha nem, ti mind!

Mint egy kelj-fel-jancsit, földre nyomhattok,

de amikor, s amennyit moccan ujjatok,

én úgy emelkedem azonnal,

s elevenebben, mint ez a játék,

nem mintha én is ólomból állnék,

engem eleven tűz feszít és forral,

nem kiszámított tüzijáték-töltet,

mi időre gyullad és lohad,

szép időben szépen hízelkedik,

de nem állja az esőt, viharokat.

Ami bennem ég, a Tűzből van magából,

akárha alszom is, tovább világol,

apartheid-be ezt sose dugjátok,

ki nem oltjátok, meg nem fékezitek,

fel nem használjátok,

nem lesznek tiétek

a lobogó, a dacos, a daloló lángok!

Gúnyolhattok:

mit akar ez a pontnyi féreg?

Amit a fókusza egy Palomar-lencsének:

a csillagos ég fényét gyűjti össze,

hogy magán át a szemetekbe öntse!

Mint a konzerv tiszta anyagából,

kiszorult belőlem minden, ami híg;

összerendezett, kemény fotonok

szállnak szememből, mint a lézernyíl.

S a fénynek ezekkel a fegyvereivel

naphosszat mosolyogva játszom, –

de kívül a rácsos világon!

– sicut die honeste ambulemus –

Látjátok,

becsületes vagyok veletek:

nekem nem kellenek a ti fegyvereitek!

Én hinni tanítanálak,

hisz hitetlenkedni magatok is tudtok,

és szeretni csábítanálak,

kik a gyűlöletbe már-már belefúltok.

Tartást adnék nektek, gerincet és irányt,

egyensúlyt, békét, s bizalmat a lét iránt,

s ha egész nap fütyültök is rám,

ahogy esőt, napot ad rátok az Atyám,

nem kutatva az érdemeteket,

úgy maradok én is mellettetek!

– nox autem appropinquavit –

De most a villany újra árnyat vet a falon,

s én szemhéjam szürke hamuszirmával

parazsamat éjjelre betakarom.

De a hamu alatt is halhatatlan,

s fellobog a halvány virradatban,

kibújva éjjeli leple alól,

tudva, hogy első riasztásod már neki szól!

Kit is hívhatnál, kit is küldhetnél mást?

Nézd csak, hogy tolnák előre egymást!

„Én voltam már eleget!”

„Én még fiatal vagyok, nem mehetek!”

„Csak nem ott töltöm az öregkorom?!”

S azt tudhatod, hogy én nem vitatkozom.

Sőt erre vagyok a legjobban büszke,

hogy mint lobogó az árbocodon,

mehetek a szélbe, viharba, tűzbe!

És ha bágyadt is vagyok most és kedvetlen,

de azzal csukom le lankadó szemem,

hogy kínálgatom Neked holnapra magam:

a hamum, a lángom, a melegem,

s az utolsó szem hunyó parazsam.

Az árnyékom

Hasonlít, és mégis más,

önálló is, meg folytatás.

Úgy van velem, hogy kiegészít,

ahol hiányzom, ott felfénylik,

sugárözönben halvány, vagy eltűnik,

a Napot számára tagjaim szűrik.

A sár, mi rám freccsen, őt is éri,

bicegésem sántán kíséri,

jókedvemre bukfenccel felel,

s az Éjszakába velem süllyed el.

Nem kerestem, nem is én csináltam,

de csak formázza a fejem, a vállam.

Felé se nézek, mégis úgy mozog,

hogy ha rá figyeltek, engem láthattok.

Hiába más kívülről a színe,

ha belül ott dobog, hol nekem, a szíve,

s mit létrehozni erőszakom se bírna,

mindig ott vibrál közöttünk

valami harmonia praestabilita.

És ha testem is tapogat, keres,

az árnyéka hogy lenne tökéletes?

Bár ha a Világosság éppen úgy esik,

meg is előzi lábam lépteit.

S akkor én megyek a kontúrja mögött,

mi így is velem van, hozzám kötött,

s aki távolról nézi, aligha látja,

hogy melyik a láb, és melyik az árnya?

S ha ez évtizedek óta így van már,

nyilván a végső perc is így talál.

S ha időben nem is, lélekben bizonnyal,

együtt mérnek meg majd lattal és kilóval.

S ha egyikünk felbukik, vagy sántít,

együtt mozog vele még ott is a másik.

S itt azért dobog torkomban a szívem,

mert a Kapun át nemcsak jómagam,

de az Árnyékom is viszem.

(Ajánlás – nektek)

S ez nem is született kiváltság,

mi nem illet meg csak egyetlenegyet,

rajtad áll, hogy megteremtsd a mását:

több árnya is lehet egy magányos testnek.

Ha reccsen a sodrony éjjel alattad,

a távolból én a lelkemmel ringatlak.

Ha szenvedsz valami sötétben, egyedül,

bizalmam, mint a levegő, vesz körül.

És mit se kell már magadról mondanod:

az esti szél bedobta hozzám a sóhajod.

(Rilke-versnek álcázva, betegágy mellé

vigasztalásul, a hivatalos soros levélben került ki.)

Nem vágyom Betlehembe menni,

benned szeretnék megszületni,

fájdalmaidnak éjjelén.

Aludni benned, csöndben, lágyan,

mézcseppé válni lázas szádban,

míg tiéd leszek, s te Enyém.

Tégy félre minden gondot és bajt,

Előlem kerget mind, mi űz, hajt,

csak Rajtam csüngjön két szemed;

ha mind Elébem tudnád rakni,

mi eddig meg szokott ríkatni,

Enyém lennél úgy, s Én tied!

(Rilke-versnek álcázva ez is a soros levélben

jött ki, karácsonyi ajándékul a nagybetegnek.)

Emlékérem

Egy fej az egyik oldalán,

a másikon: kavargó csatakép,

s bár sohasem látják egymást,

együtt vannak, egyetlen darabként.

Mit hívogatsz, hát, kedvesem,

mintha nem lennék veletek talán,

kikkel egy masszából öntve,

élek a Létnek túlsó oldalán.

(Az előzők útján jött ki, utánam vágyódó

enyéim számára ajándékul.)

Volt egyszer egy régi csillag,

mi Betlehembe vezetett,

s mindnyájunknak megmutatta

a Szüzet és a Kisdedet,

a Szüzet és a Kisdedet.

És nyomában minden más lett,

új arcot, és új színt kapott:

Betlehemből röppentek szét

sok milliónyi csillagok,

sok milliónyi csillagok.

Üdvünket: a Hírt hozták el,

hogy szép az élet: emberi,

annak, aki Istent, embert,

ki mindenkit tud szeretni,

ki mindenkit tud szeretni.

Rajtunk a sor szólni, szállni,

mert Karácsony van: sötét éj,

s földünk fölé Betlehemből

hogyan derülne csöndes fény,

ha mi sem égünk: ti meg én,

ha mi sem égünk: ti meg én.

(Ezévi karácsonyi ajándékként

jött ki az előzők módján.)

Tanítás (mi tán vallomás is)

Én is úgy voltam egykor, mint ti:

a hűség, hittem, azt jelenti,

hogy Lőrinccel lefekszel a rostélyára,

s egyszer majd eljutsz a Grál-várba;

hogy Akkon, Jaffa megérzi kardod,

de Clunyben is húzod a harangot,

hogy Lerin szigetén legyilkolnak,

mikor épp az Írást másoltad;

hogy Afrikába mész, s a vad Keletre,

keresztelve, ki társad még megette,

aláfeküdve a guillotinenak,

százszor meghalva tegnap, holnap,

de a bitó alatt is tenni, tenni,

a hűség, hittem, ezt jelenti.

Mert nem voltam csak lelkes kamasz,

ki nem becsüli csak azt, csak azt,

mi bömböl, csattan, sodor, vakít,

s halálig vívja vad harcait,

mi mind kelettől napszálltáig látszik,

s az Alpoktól harsan a Csendes-óceánig!

S egyszer mellette ülve a köveken,

elnéztem egy forrást a hegyekben.

Halkan bár, de állandóan csacsog,

ha fekszel, ha felkelsz, ugyanúgy hallod.

Nem bújik el, ha vihar fenyeget,

ha esik, nem mondja: most alhatom egyet!

Aszályban sem hordja fentebb az orrát,

nem ad ki vízjegyet, s nem tart zárórát.

Puha, elfolyik és szétszivárog,

de hogy mégis mily kemény hatalom,

kamaszeszeddel nem is látod!

Mert mi lesz, ha a forrásfőt betömöd?

Felfakad másutt, más kövek között!

Ágyától töltéssel elrekeszted?

Kiváj magának egy másik medret!

Megfogni mindig csak a helyét fogod,

de víznek marad, és vízként mozog!

S akkor jő egy nagyokos pali:

no, Kismorgó, most megfog valaki!

S összehordva egy halom. téglát, követ,

a forrásra egész házat építtet,

– akár egy macska, egy róka, egy medve

az egérlyukra ülne rá keresztbe –,

s gúnnyal mondja: pezsegj, forrás, pezsegj

s a völgy csodálja a soha-nem-volt csendet !

Az idő múlik, s a forrás nyilván halott.

De mi bántja a házon a vakolatot?

Miféle foltok: Nedvesen porlik és pereg,

s alul a tégla vizes és hideg.

S a bútorról, mi ott áll a fal mellett,

a szép furnér csúnyán felenged.

S hiába vakolnak újra meg újra,

lelöki a forrás láthatatlan ujja.

Már nem volt hová melléje ülnöm,

mikor lehullt róla bennem a függöny,

megmutatva a víz tiszta arcát,

mi nem akarja azt vagy ezt megtenni,

s hogy nincs is neki programja semmi,

s a hűsége, hogy magához hű marad,

bármerre nyomja egy külső akarat;

csak meggyilkolhatod: gőzzé, gázzá,

de hogy ő maga váljék vízként mássá:

még nem termett olyan nagyokos pali –

S akkor ott egyszerre megértettem:

a hűség él bennünk a legmélyebben,

bár felcsillanhat egy guillotine-on is –

De a hűség valóban te magad vagy,

csak az kell hozzá, hogy annak is maradj,

akármit csinálnak a palik veled

mert minden hűség csak ezt jelenti:

lenni, lenni., lenni, lenni!

3 év versei

Talán valamit elhibáztam

Csak egy kis falusi templom,

s mindössze három tucat ember,

de egyikük se hallgat,

s a fele él a Testtel.

S az imájuk, hogy ne vétkeinket nézd,

de a hitet, Egyházad hitét

valahol, valamit elhibázhattam:

az élet más is, mint keserűség!

Nemcsak állatok vannak,

Júdások, gyávák, s mocsok-szívek,

s talán visszaadod még nekem is egyszer

nem Benned, magamban, s az enyéimben,

de az Emberben való elvesztett hitet!

Én is átmentem rajta –

Nem eltörni akarlak benneteket,

miként a meghasadt nádat,

karónak állnék csupán oda,

mikor titeket palántáznak.

Csak szoktatnám a szemetek hozzá,

s az agyatok, a vérnyomástok,

hogy sokféle rács feszül a világban:

dúvad-rácsok és ostobaság-rácsok.

S nem falun és fából, mint ez is itt,

mi egy napsugaras tájra néz,

vasból vannak a poklok fenekén,

s gondolni is rájuk őrjítő nehéz.

Ha nem néztek farkasszemet velük,

összetörnek, mint szőlőt a sajtók,

de nekifeszülve átjárjátok őket,

mint a Krisztus azt a bezárt ajtót !

Ó, a forrásaim –

Hajnal.

Még vakon sötétlik az ablak.

S én mögötte suttogom:

forrásaim mind Belőled f akadnak! (86. zsoltár)

Csöndesség.

Még alszik a világ.

Csak bennem bugyborékolnak

a fél-sóhajok, az alig-imák.

Egyedül vagyok.

Az ajtók mindje zárva.

Csak Forrásvíz suhog,

de nem bánt semmi lárma.

Ezt viszem magammal.

Ezzel indulok a napnak:

az ajkaimat nyisd meg, ó Uram,

mert forrásaim csak Belőled fakadnak!

Tedd már le a karszalagot!

Az üdvtörténet egy körmenete

felvonult és beleveszett

a dübörgő történelembe.

A por lassan leszáll,

az utcaseprők már söpörnek,

s a nyikorgó tűzoltólétra

a zászlókért nyúl egyre följebb.

Az elszórt jelvényeket

gyűjtik, cserélik a srácok,

tedd már le a karszalagot,

nehogy azt higgyék a józanok,

hogy ami elmúlt, tovább játszod.

Ne olvass folyton verseket,

fektesd le a Jeremiás-babát,

akinek tetszettél, az is hazamegy

a gépet, állatot és az embereket

etetni tovább!

A világbajnok is

lezuhanyozik az új csúcs után,

és senki se gondol már vele,

mikor a Körúton gurul a kocsiján.

Ússz a Komjádiban, mint mások,

mosolyogj, bólogass, fecsegj,

s azoknak, kik „titkodat” keresik,

mutasd meg üres zsebed!

Hisz nincs is semmi mutathatód,

mert azt úgysem hinné senki el,

hogy minden titok és fogás nélkül,

csak mert az Írás el nem évül,

te ma is szerinte szeretsz és hiszel!

A hivatás vége

Van, akit virágnak küldök,

s van, akit kerítésnek,

kit ágytakarónak,

s kit metsző késnek.

Tavaszi szélnek, nyári csöndnek,

míg mások vad viharokként jönnek,

anyókának, ki imázva motyog,

vagy kinek kezében izzik a dolog.

Téged ennek, annak meg téged,

mindje szép izzó, s mind sürget, éget,

mindje egyedi, s mind más a másik,

ne arra leskelj, ki mit csinál itt,

Énrám figyelj csak, s Engemet faggass –

Egyedül leszel, és lész ezerszám,

tölgyfa leszel, s lész fagyöngy a fán.

Lész konok és kemény, és színes bogyó,

s magad se tudod: egy vagy, vagy légió.

Az ár, ami átfolyik rajtad,

hol erős méreg, hol üde harmat,

hol azért szidnak, mert ez súlytalan,

hol mert a fája nagyon is útba van –

vond meg a vállad, állj nyugton, s hallgass –

De légy, ami vagy, úgy besűrűsödve,

mint a csillagok ritka különöse

hol tonnányi súlyú minden köbcenti,

meg nem rendíti senki és semmi,

de szinte peng körötte az űr,

a vonzás-hálója ahogy szétfeszül,

s tucat-fényévnyi távolságból

tapad rá egy egész csillag-fátyol,

amiről ő tehet a legkevésbé –

De ha már nem nőhet tovább a súlya,

s a holnap a lehetőből se futja,

már az atommagok is összenyomva,

s a Foghatatlan még mindig vonja,

átrendeződik az egész léte,

a lágy valóból a metsző érvénybe,

míg csak üresen tátongó helyén

puszta tétel lesz az egykori egyén,

ki nem is fontos már: volt-e egyáltalán,

csak az lett biztos: az esetleg, talán

cintányér-szavak, akár a meséké –

(S az lenne a versnek legigazibb vége,

hogy az olvasónak: ha ember, ha Isten,

most ti jussatok valahogy eszébe – )

Pünkösdi sequencia

A nedves, párás alkonyba feszülök,

a gyulladó tűz pattogását lesve,

Pünkösdre váró mezők fölött.

S számonkérve szólít meg az este.

A tűzre vársz,

oltár és próféta nélkül?

Zárt házak állnak körben itt,

de apostolok se kívül, se bévül,

se bátran, se ijedten,

nem hiányzik itt a Tűz senkinek sem.

Emlékszem

kemény, régi templomokra,

vakolatlanul, egy feszülettel,

hol otthon volt a kő, a Tűz, a lélek, s az ember.

És másfélékre:

keskenyek voltak, s toronymagasak,

a lélek suhanhatott bennük fölfelé,

mert tűz ölelt át ott lelket, üveget, vasat.

De mit keressen a Láng ma itt?

Nagyjaink kétarcú,

kétszer megírt önéletrajzait?

Vagy azt, ki ha már nem lett Góliát,

legalább a gyerekmeséit mázolja át?

A szecesszió lágy giccseit,

hol enyhén kanyargó patakon

lankadt nyírfák között

néhány álmatag hattyú ül a vízen,

s ti azt hiszitek,

erre teremtett az Isten?

Dehát mit keressen itt?

A hányódók és céltalanok ciki-cakijait,

kik sírnak, hogy minden mancs a zsebükbe

nyúl, de sose hallottak egy parasztlázadásrul!

Nem tudnak adni mindent, magukat,

de összeszorítani sem merik a markukat,

s majd kinyújtva, majd visszarántva,

hol vízbe bújnak, hol dideregve

nyúlkálnának be a lángba!

Hát mire vársz, te naiv,

te kis hiszékeny buta;

mert naptáradban fordul a lap,

s az ív, ezért keljen a Tűz ma is útra?

Lelkek kellenének ahhoz,

és nem is törpék, kicsinyesek,

de éhesek, tágak és nagyok,

és sikolyos hívások szívük közepéből –

nyughass már a vigílián,

kopott hattyúkra az olajos Dunán

én nem várnék helyedben tüzet az égből –

Szótlanul feszülök az estébe tovább,

mert igaza van néki,

csakhogy a Tűz nem ismer ember-logikát,

s hátha mégis próbál veletek,

álmatag giccsek, cik-cakkos emberek,

olajos Dunák –

Zárás előtt

Mit összekapartál: arasszal se méred,

s magad is kacagod: ennyihez – egy élet?

S az is, mint a kagylók: mások üres héja,

ha egymásra rakod, attól a tiéd ma?

Ahogy este már csak Rajta csügg a szemed,

napközben akármi, s akárhogyan esett –

ugorj csak majd frissen, mint gyerek, ha hívják,

s üresen, lógázva hagyja ott a hintát.

S ha egyszer a hintám üresen csapódik,

a Ma ne hervadjon bennetek a Volt-ig!

Ha a játékom is elevennek marad,

hogy lennék üres lyuk én a láva alatt?

Magányos reggeli ima

Mit adhatnék Neked?

Hogy felugorva ágyamból

köszöntelek, köszöntelek?

Vagy azt adjam, azt adhatnám

hogy lelkes búcsút lengessek

ha lehunyom a szempillám.?

Dehát jő Neked valamire

pittymallóban, sötétben

a szó, az ének, a csönd, a mise?

Csak én leszek tőlük újra meg újra

mosolygó, dalos, ugrásra kész

s útját a vérem futja, de futja!

Mert visszatükrözöd reám

megszázszorozva a Feléd szórt mosolyt

a semmimből is teremtő Atyám!

Izaiás emlékirata honfitársai ellen

(Iz. 30, 8-17)

Bizony lázongó nép ez, hazug fiak,

akik a Szóra ma se hallgatnak!

Lehurrognak: csiba te, ne láss!

Csak az az igazság, soha semmi más?

A nyugtatóktól vidul fel az ember,

hagyj már békén a sok jóval, szenttel!

Ha szorul a kapcánk, majd odébb állunk!

Ez az odébb-álom a ti mákonyotok!

Az Idő gebéje valahogy csak kocog,

s az Isten-hiányt ti jól bírjátok szusszal –

de ezreteket elűzném egy nyúllal!

Görcsöt kap egy őztől az egész bensőtök:

a kor! a nemzedék! így mentegetődztök!

Ki lehetne hős a maga számlájára?

A szomszédéra pedig nem hős, de ember se!

Az indító szikrát kell hogy keresse

a motor, az izom, az ember, a népek –

ki nyugtat, magyaráz: gyilkol, vagy téved!

Ezért írom könyvbe, táblára, sírkőre,

hogy megmaradjon a jövendő időkre:

itt lenn rohadnak, kik f önt is csak tenyésztek!

Mit vársz még tőlem, Angyal?

Mindig mondta a bölcsek, szentek kórusa:

ugyan mit akartok érvekkel, dogmákkal,

hisz minden útszéli gyom: kész csoda!

Mikor megszülettem, bőgve, mint mások,

s betöltve az x-edik ember-milliárdot,

majd éltem, verekedtem, hazudtam, hencegtem,

nem voltam. nálatok több, és kevesebb sem,

csak sárga, mint a kutyatej, vagy kék, vagy lila,

mit tép, tapos a gyerek, mit megmászik egy csiga,

higgyétek el, Istenemre mondom,

nem voltam csoda, csak pitypang egy dombon!

De mikor elzsibbadt a Nagy Verekedésbe

mindőtök ökle és buta önzése,

s hazudva, hencegve szájaltátok tovább,

mit nem bírtak már a karok és bokák,

hogyan és miképpen, fogalmam sincs róla,

csak elvált egymástól a pitypang meg a dombja.

Tudom, hogy a ködlő embermilliárdok

elmosódva vetnek hullámra hullámot,

mint az Ó–, és Újvilág partjai között

az alaktalan víz görög, hömpölyög,

s a színeit is úgy egymásba ojtja,

hogy mi kéken indul, lila lesz a hossza.

Egy tiszta színfolt, valamelyes Én:

csak mérföldekre jut egy-egy geller Helén,

ki valóban elválik dombtól és víztől,

s másból is áll, mint egy lakáscímből.

S bejárhatod a mérföldek ezreit,

míg olyat találsz, hogy komolyan veszik

már nem a sok földi sáfár, vagy béres,

a nyomott, lázadó, riadt, verejtékes,

hanem az angyalok, kik csészéjükbe fogják

a látást, a szót, a tettet, a zsoltárt,

mi olyan., hogy vihetik Annak elébe,

aki a lét Jója, Igaza, meg Szépe.

De bizony nem hoznak csészéjükbe többet

egy-két szem tömjénnél akár a különbek:

legyen az gondolat, ölelés, dobbantás

ennyit bír csupán a porból gyúrt váz!

Magam is felkaptam akkor a fejem,

a visszhangjáról mikor észrevettem,

hogy valahol az űrben valami dobbant,

s úgy látszik, én léptem, akaratlan olyant,

hogy addig üres csészémet az Angyal

úgy kezdte lógázni: tömjénező karral!

S aztán még történt valami:

az ajkamról egy szó – egy szó szakadt ki.

Egy szó , vagy szavak, kapkodó dadogás,

a dobbantásról egy elfúló vallomás,

hogy az nem volt süket félrelépés,

kötöttszemű vakság, sodródás, kevélység,

csak hűség, – oly természetes és egyszerű,

mi nem is tudta, hogy ő éppen hű!

S az első visszhangnak utána gördülve,

most suttog a vallomás sírósa, könnyűje,

együtt adva ki valami dallamot ,

mit magam is újra csak lesek, hallgatok,

mi mégis új tömjén az Angyal előtt,

bár a dobbantást, a szót, s a tömjénezőt

növekvő dühhel utasítja vissza

a sáfár, a béres, a farkas meg a birka.

S most itt állok, Angyal, mit vársz még tőlem?

Hogy szegény magamból csak kigyötrődjem

azt a harmadszor-sem-tudom-hogy-mit,

de mi majd minden arcot elfintorít?

És mégis itt állok, Angyal, s úgy lehet,

hogy végül még tényleg összeszedek

ezzel a csészédbe megint valamit:

a pitypang csodájával, azzal, hogy létezem,

bár csapatnyi ásó várja a kezekben,

hogy rám dobálhassa földünk hantjait!

– ha csobbanó vizén mind helyén áll a nád –

Hiába vájják ki

egymás szemét a föld népei,

én ülve ezen a szellős domboldalon

békéid ízét fontolgatom.

Mert békét lehelnek

a hőborította, néma hegyek:

a születés előtti még-nem-lét

várakozóan üres békéjét.

S van békéje a nyári délutánnak:

elnyugszik mi nőtt, feszült, dagadt,

mert mind elérte, amiért csak fáradt.

Békés a csillagos égbolt,

köztük Feléd baktat szemünk, szívünk,

tudjuk, hogy jó úton járunk,

s nem izgat mi jön, mi tűnt.

S micsoda békével borít le

egy megbújó, tiszta kápolna;

mi mégis oly messzi, mint szép:

csak halk ígéret egy ködös távolra.

S csöndes, alig csobbanó vizek felett

az arany nap hazafelé lépeget.

Ez is béke, s most ez üt szíven,

hisz én is ezt az arany csöndet viszem.

Minek már nem gondja a ma, a holnap,

hisz övé a napok, a bolygók, a holdak,

és tőle már el sem rabolhattok

bár egy közönséges Duna-kavicsot,

sem az asztaláról egy szál harangvirágot –

Mert mindene belül van, s hozzáférhetetlen,

mert mindene felül van: az alkonyi egen!

S kit minden lopott, rabolt, fosztott, használt,

s ki csak sütött, érlelt embert, almát

arany köpenyét magán összehúzva

mosollyal néz most minden földi zúgra.

Mert ahogy az esti fény még felkeres

addig beárnyalt szegleteket,

s a virágkelyhen, mit délben átsütött,

behúz titeket , sziromfüggönyök,

úgy tennék én is mindent a helyére,

ráírva mindre, mi mire való,

melyik kulccsal nyílik melyik ajtó.

Hisz mit el nem rabolhat semmi hatalom,

hogy rátok sugárzom, attól aranylom.

S ha csobbanó vizén mind helyén áll a nád,

búcsúajándékul át adom nektek

az égnek minden fényes csillagát!

S az Angyal rábólint: Ezért várok még rád!

Mi az, ami biztos?

Biztos, hogy mikor azt a Beszédet mondtad,

azok között ültem én is,

akik a domb szélén voltak.

Biztos, hogy mikor azt a tömeget etetted,

az egyik poros bokor alján

engem is megcsapott az íze Kenyerednek.

De nem tudom, hogy amikor futottál

Betlehemből, Názáretből, Jeruzsálemből,

Moszkvából, Párizsból, New-Yorkból,

és Budapestről,

mikor kevés cuccodat kapkodtad össze hirtelen,

és szóltál,

hogy készen vagytok-e:

Péter, János, Anyám,

Mária, Márta, te és te,

hogy akkor, – igen, akkor, akkor

jutottam-e akkor az eszedbe?

De az biztos, hogy mikor lemaradtam,

mikor elestem, mert a lábam csúnyán megbotolt,

a csőcselék beérve azt üvöltötte:

üssétek csak, hisz ez is Vele volt!

V. kötet: Szélfútta versek

Bevezető az Anthológiához, amit már itthon írtam

Két kéz markol két ablakvasat

arctalanul,

mint Anonymus a csuklya alatt.

Nem is tudjátok, hogy miféle,

s a kapaszkodásnak mi, a miértje?

Csak mered fölfelé két görcsölt marok:

– halljátok emberek, halljátok viharok,

magam sem tudom, hogy hogyan,

de hullámok jöttek, évek mentek,

s én még mindig élek, s ugyanaz vagyok!

…én még mindig élek, s ugyanaz vagyok…

Kik csöndesítették bölcsként a tusánk,

hogy csak túl kell élni mindent, mindent,

nem élték túl szívük infarktusát!

… nem élték túl szívük infarktusát…

… s én még mindig élek, s ugyanaz vagyok…

Rikácsolva noszogattak mások, sokan,

hogy hajlongva, parolázva menteni, menteni,

s elmosta őket is ugyanaz a sodor,

miből csak dögöket szedtek ki!

… csak dögöket szedtek ki …

… s nem élték túl szívük infarktusát …

… s én még mindig élek, s ugyanaz vagyok …

Nem voltam valaki,

s nem lettem se kevesebb, se több

különös tervek, s célok nélkül

éltem, ahogy Atyám órája ütött.

Most csönd van. Tán szünetet tart a vész,

körbe ledőlt falak, betemetett hullák,

görcsösen markol, markol a két kéz,

s a mutatók az útjukat futják …

… csak dögöket szedtek ki …

… s nem élték túl szívük infarktusát …

… s én még mindig élek, s ugyanaz vagyok …

– de a mutatók az útjukat futják!

Római versek

Római versek

Már itthon kigyúltak,

az utolsó pesti hajnalokon,

s most mégis alig kél láng

itt-ott a parazsadon.

Hisz szépek a dolgok, gyönyörűek,

vértől, lélektől illatosak,

nagyok és tágak, akár a felhők,

mik fölibéd toronyodnak.

S mégse többek, mint kicsinyekként!

Mert döbbenetes az óriás

hétmérföldes lépte,

de kevésbé, ha meghúzódik

egy kikerics kelyhébe,

s onnan integet, mint pici vendég?

Colosseum

Romos, üres és lehántott.

Az arénáján senki se bántott,

bár ringatództak körötte a szélben

itt-ott vérpiros virágok.

Mikor indultál: itthon az első kikerics,

halványan, mint kit az ősz kiterít,

s ringatódzva körötte, mint álom,

a Colosseum mart beléd, a szívedig.

„Akkor” – és ma

Így mondták, s így mondtad:

a „gép”, – mi állt melletted némán és hosszat,

míg benned a rímeid lobogtak.

S a gép most úszott veled,

körötted napfény, alattad fellegek,

s nézed – mint akkor? – az egeket!

Csönd volt benned akkor is, ma is az van,

csak akkor egy magabiztos harcban,

míg ma derűsen és váró csendben ülsz –

a Kapualjban.

Callixtus-katakomba

Félmillió sír a föld alatt.

Lelkek, kik idefelé éltek,

nehéz időkben, ifjak és vének,

s a falakon horgonyok, halak.

Keskeny, magas járatok,

egymás felett üres loculik,

s az erő ma is őrzi odúit,

mi itt mindent kivájt és áthatott.

Zaj és mozgás nélkül, mint egy erőközpont,

minek áramából sivalkodik a Fenn, –

azt se tudva, hogy ő, az erőtlen

csak azt éli fel, mi itt volt öröm és gond.

–  opprimitur a maiestate!

Kincsek, alkotások végtelenje,

folyosók, lépcsők vége, eleje,

mennyezetek, képek, freskók,

stanzák, termek, teraszok,

s emberek: látók és vakok,

tévelygők, balgák, mire jók?

Megyünk egyre kilométerszám

pazar márványok padozatán.

Oldalt emeletnyi gobelinek,

vásznakon színes látomások,

míg másutt csak a szemed siet,

s állva markolsz egy korlátot.

Ó Korlát, te mélyen emberi!

Határ, te legnagyobb zseni!

Az Istené az óceán, s a galaktika,

az atomok és a bolygók nyája,

míg a kitikkadó emberfia

a lépéseit is megszámlálja!

De ami túlesik tétova lábain,

gyönyör helyett abból lesz a szaggató kín.

Mert ha túl az emberi kicsinyen

rohansz a szép, az igaz nyomán,

tutaj lész, mit szétszed az orkán,

mert rádszakad a végtelen Isten!

Sírok, emlékek, temetők

Minden templomban vértanúk,

megöltektől lépsz más megöltekhez,

s bármerre fordul a via és az út,

lármájukban in pace nyugszik ez és ez.

Történelmünk legfőbb szereplői

a hímes császárok és a vörös hóhérok,

nélkülük tán a fű sem nő ki,

minden más a színen: csak volt épp ott!

S ez valahogy még rendben is van,

hogy hol csontok feküsznek egymás hegyén-hátán,

hol meg egy árva koponya a sírban, –

hát ilyen útra indult velünk Ádám!

A pokol: az Auschwitz gázkamrái,

az inferno: fagyott tetemek a tajga földjében,

s a seol: a milliónyi, milliárdnyi,

kiknek nyoma sincs se földön, se égen!

A halálban a mélyen keresztényi,

hogy csak együtt vagyunk kőben és csontban,

kiket, mindünket Atyánk szült, az égi,

s az Övé vagyok akkor is, ha el is csavarogtam!

A halál, habár Isten büntetése,

mégis gyöngéd, békés és pihentető.

Csak amit mi vájunk földbe, vízbe, égbe,

csak az a sátáni, az a temető!

– ugyanaz a csöndes angyal –

Az ember már rakodik,

bár nem egy szállodában,

s valami Pincér számol, összegez,

de nem hogy mit ettem, ittam,

vagy hogy hányszor, és hogy hol is háltam.

Nem érdekli, amit fogyasztottam,

vagy mit eltettem gondosan,

s amiről majd megismerik,

hogy tényleg eljutottam oda,

hová magam sem gondoltam.

Nem törődik a poggyászommal,

azt méri csak arccal, kézzel:

ne gyúljon bennem semmi lángra,

ne higgyem, hogy megnyílt az ég,

ne mozduljon a barométer!

Hogy higgadtan nézzek szembe

a mindörökké mindennappal,

s ha óriást is mutat most meg,

tudjam: otthon is majd ő visz körbe,

ugyanaz a csöndes angyal.

– a barbár a legszívósabb!

Mesélte valaki régen,

hogy a háború végén, a nyugati határszélen

egy sor német katona-holttestet látott.

Kinyitották rajtuk a nadrágot,

hogy mit belőlük lejjebb metéltek le,

azt fenn a szájukba préseljék be.

Múzeum a Vatikánban:

meztelen latin szobrok sűrű glédában.

Tereken álltak, vagy zárt átriumban rég,

mikor rájuk tört a barbár ellenség,

s a gótok, herulok esztelen dühe

sorban a nemi szervüket tördelte le.

Lélegzet-elállva nézem,

hogy a barbár a legszívósabb a történelmi létben.

Hisz évezredek után a sztyeppék vadja

ugyanazt a mocskot és úgy csapja

a herulok késő nemzedékére,

ahogy azt apjuk e kövekre mérte!

Szavak, szavak

Nemzetközi konferencia.

Pár százan ülünk egy nagy teremben,

öt nyelv közül válogatva.

Térdünkön rangos irattartók.

Fejek, arcok színes kavalkádja,

sokat megéltek, még többet vallók!

S a vásárnak csupán ennyi a haszna.

Mert szó, tenger bolyong papíron, levegőben,

de a hiteles úgy támolyog: vérbefagyva!

Visszfények

Itália földje terem is valamit?

Mert ahová nézek, csak a márvány vakít!

+

Templom ezer is áll a városban.

De egy Ábrahám hány igazat remélhet,

ha végigjárja őket sorban?

+

A pápa a világegyház feje,

meg is célozza ezernyi lencse.

De hogy valamit a szája is mond,

arra figyelni már ki sem bolondl

+

Maria sopra Minerva.

Legalább egyszer helyes a sorrend,

úgyis mindig Minervák, Merkurok, fúriák

lovagolnak meg vértanút, szüzet, Máriát,

s nyög a felülrevaló – ott lent!

+

Vízözönelőtti apró villamosok.

De tengersok autóban egyedül robog

a futószalagszülte milliónyi Én.

Ahogy a muslincák zúgnak-kavarognak

az elhullt állatok tetemén.

+

„Sötét boltok utcácskája.”

Még címnek is elmehetne

egész nemünk hosszú múltjára.

Lassan az ember már csomagol

Más az, pajtás –

Tisztán láttad, és szépen akartad

átadni egész birodalmad.

Csonkjai agyadban, szemedben, szívedben,

kristályos cseppkővé éretten,

vaksötéten csüngtek barlangjuk mélyébe,

bárha ennek színbe, fénybe fordult éje,

ha ember az kérdő, ha az Isten kutató lángja

futott fel valahol falai boltjára.

+

És nem is vagy fáradt, beteg meg még úgyse,

csak valami front, vagy egyéb istenuccse:

s megfeszülsz belül, mit sosem éltél át még,

hol ködös látás, hogy gyöngyöző halánték,

tárgytalan szorongás, vak-süket égbolt,

a derűs öröm vagy sose, vagy rég volt, –

dehát, pajtás, más az, ugrani – papíron,

mintha feléd fordul lassan bár, de hívón

az az Arc, és az a Szem:

s e kapuszárnyak mögött: az Örök Végtelen!

A régi kápolna újra él

A lábunk még csak betonon jár,

a metlachis ládák benn a raktárban,

a falon mély ívekben lóg a villanyzsinór,

s ha festés nincs is sehol, ahol kéne,

a mészfoltoknak se hossza, se vége.

Korábban jöttem egy órával,

s körbejárok minden zugot, sarkot,

megismerem még a régi márványt,

meg az új lyukakat, a sok új törést,

s a régi oltár helyén a mocskos züllést.

A negyvenévi farsang nyomait,

mi törölni akart két és fél századot,

s beleszakadt az erőlködésbe.

Színes emlékek villannak rám itt-ott,

s csak hála ég bennem, bizalom és béke.

Egyszer minden kehely felborul

Tudod,

hiszékeny léleknek

aligha mondhat bárki is,

s te sem tartoztál még soha

a bódult látnokok közé.

De mégiscsak,

amit az ember vétlen lát,

mi minden ok nélkül

csak úgy elébe villanik

az Átváltoztatás során,

honnan jöhet,

vagy mit jelent?

Valóság, vagy –

vagy prófécia is?

Jelkép?

Pontos előretörténés?

Hívón figyelmeztet,

figyelmeztetve hív?

Miként a rádió „pontos idő” jele:

számolhatóan véges és

végesen számolható

az öt kemény sípszó?

Ezt láttad élesen:

a fölemelt s letett Kehely

kezemben felborul,

s a Bor az oltáron lassacskán szétcsorog,

mert életemnek Nagymiséje véget ért!

Költőkhöz illő szép költői kép!

De hát már rég tudom,

hogy létünk legszínesebb Költője,

ki ezt az egész nagyvilágot ötlötte!

S hogy Tőle aztán minden kitelik,

egy tréfás jelzés éppen úgy,

miként hajszálra pontos nyers prófécia.

S most itt ülök Előtted, Jó Uram,

s belső szemmel látva azt a felborult Kelyhet,

csak halkan kérdezem :

Ily mély és gyönyörű

búcsúzást szánsz nekem?

Szerénynek tűnik, s hétköznapinak,

pedig hát Illés lángos szekere,

hisz Kelyhed és a Bor

Felülről jött és Fölfelé sodor!

Uram, Kelyhedre, – szekeredre –

nem találtál senki, senki mást?

Mert én jövök!

Örömmel, szívesen,

akár ma még, vagy ezredév után,

és ezredévnyi börtönök után!

Csak addig, addig, Jó Uram,

még úgy emeljem Kelyhedet,

hogy ujjaim közül

Borodnak egyetlen cseppje

se csorduljon a Semmibe.

Mi majd belőlem ömlik szét

az folyjon össze és vegyüljön el

a felborult Kehelynek vérivel …

Meddig vársz még, Angyal?

Meddig várod még, Angyal, naiv gyereked,

ki azt hiszi, hogy itt-ott, ezt-azt még helyére tehet,

ki hogy készülnie kell, egyre jobban tudja,

s mégis a síróktól csak az őrültekig

oda-vissza vezet ámokfutó útja.

Hisz látod, a Gonosz hogy váltja színeit,

a tegnapi vörösből ma szivárványba ferdít,

de őmaga akkor is változatlan marad,

és benne, alatta, fölötte, mögötte

nincs más, mint salak, salak, salak.

Ezért faggatnálak mindig újra, Angyal,

elkészülök-e még vagy ezzel, vagy azzal,

te meg csak nézel, fejcsóválva, furcsán,

– magaddal készülj el, egyszer immár végre –

s nyelek egyet, mintha én ezt nem is tudnám.

Megvárod még, Angyal, a józan ébredést,

enyémet, mindünkét, a sok csacsi emberét,

kik millió tervvel törünk a világra,

s bármilyen furcsa: neked se hisszük el:

magunkra kellene a sok gond, nem másra!

Koponyám röntgene

Elképesztő, de szabályos boltozat,

ahogy a föld hajlik egy űrfelvételen,

egyformán pöttynek érzem mellettük magamat,

szemben egy világgal, mi színes és ismeretlen.

A koponyámon némi fehér szösz,

a földön sokszínű, apró mozaik,

ezt látod, érted, élvezed,

de a röntgenen ez alatt a Vaksötét lakik.

Mi van ebben a templom-kupolában?

Boltozatán elsápad a Hágia s a Pietro.

Ám, ami kavarog benne, meg nem érti soha

a bunkerből éppen csak kibújt pincelakó.

Bármennyire is eltörpül mellette,

az Istennek is labirintus ez.

Bár tudja: a miért és a mikor hol lakik benne,

chaosz is van, s a buta köd is leplez.

Vagy tán ez az egész Vaksötét

csak egy impozáns függönyből áll,

mi egyszer szétbontja csillogó lebenyét,

s mögötte felcsendül a harsogó Parsifál?

1998. (Szent Jakab), este

Két Ujja között vékony cérnaszálon

lógok én, szegény árva lélek.

Míg Ő másik tenyerét behajlítva

innen-onnan feszíti a szélnek.

Tudja, ha ezt nem tenné,

elsodorna minden légmozgás,

így himbálódzom bár, de itt vagyok,

míg Ujjai közé nem vesz valami mást.

Cseppekben hull az eső,

cseppekben száll az idő.

Mi hullik a föld nyeli el,

Mi száll tán az égbe jut fel.

Még ma, nem holnap

Uram,

éveid mennek, éveid jönnek,

háromszázhatvanöt nap mindegyik,

és háromszázhatvanötször kérdezik:

elkezded ma már?

Uram,

kérdeztél engem,

s meg is mondtad nekem:

osztatlanul akarlak téged,

egészen magamnak igénylek,

és még ma!

És én háromszázhatvanöt napon

mindig csak azt az egyet dadogom:

ma más gondjaim voltak,

jöjj talán holnap!

No, és holnap – másnap?

Dolgozni kellett, s tovább tanulni,

pénzt keresni és kiadni.

Megmondtam: ma erre nincs időm,

kedv, hangulat, alkalom, semmi sem jön.

Ma nem merném elkezdeni:

csak Neked élni, kereszted cepelni!

Holnap talán, majd holnap, holnap!

Uram,

felajánlottam Neked

imát, alamizsnát, templombamenetelt,

kisközösségi összejövetelt,

csak szabaduljak a sürgetéstől,

hogy egészen kellek, kívül-bévül,

hogy bármi ösvényt taposhat a lábam,

csak Feléd tartson a galaktikákban!

Uram,

én szolgálnék Neked,

úgy időnként.

Sőt, követnélek is,

de azért mégsem örökké !

A nyakamban akár keresztet is hordok,

különösen valami ügyes, formás dolgot,

és áldozok is Neked !

Hiszen tulok, pénz bőven akad,

de önmagam? No, állítsd le magad!

Szeretnélek, de nem olyan nagyon,

és el is kezdem majd – a holnapi napon !

Uram,

hát még mindig türelmetlen vagy?

Azt mondod: ne holnap, még ma adj!

Hát bocsáss meg, nem bánom,

odaadom még ma az egész világom!

Létem, önmagam. szolgáljon egészen,

s követlek mindig: úton és útfélen!

Hordom a Kereszted:

szeretlek, szeretlek,

szívem, lelkem minden gyökeréből!

és elkezdem ma, most azonnal,

s nem holnap, nyögve, üres szólamokkal!

– Így is titeket hordalak –

A püspök egy bűnbánati zsoltárt mond el: a 37.-et

Uram, haragodban meg ne vádolj,

s engem ne bántson kemény dühöd;

jobb, ha azoknak jut a korholásból.,

kik Téged figyelnek, s nem a püspököt.

Pedig, ha nyilaid belém is álltak,

s a Kezed rajtam ugyancsak súlyosul,

engem akar, ha akar, pásztorának

a világ, s ki benne az erő, s az úr.

Háborgásod miatt mindenen beteg,

bajaim szétmarják a csontomat:

tudod, ma az ember mennyit igyekezhet,

rúg egy első osztályú autót kap?

A zűrök a fejem fölé nőttek,

és szörnyű súlyok nehezednek rám;

ami pénz jő: gyérülő csöppek,

s alig köszöntenek páran az utcán!

Bűzlő, senyvedő hüllőnek néznek,

esztelennek, de ártalmatlannak,

ki itt maradt, múltjából a földtekének,

s kit a háta mögött ki is kacagnak.

S mennyit kell hódolnom, hajlonganom,

mikor egész napom olyan szomorú;

szűk helyem van az asztalsarkon,

csak hogy a taps legyen dörgő és hosszú!

Tagjaimat lázaim emésztik,

minden idegszálam szemétbe való;

amit teszek, lent és fönt lenézik,

s az esti imám: egy marék altató.

Hogy kiszáradtam, s hogy összetörtem

üvölthetnék, a bensőm úgy háborog,

lelkiismeret, te zajonghatsz könnyen,

de két úrnak szolgálni, nem tréfadolog.

Uram, vágyaimat mind elődbe öntöm,

sóhajtozásom, előtted nem titok,

úgy lennék valaki, de itt a földön,

kapaszkodom, és sehogyse bírok.

A szívem kihagy, infarktus les rám,

a szemem előtt ködös éjszaka;

s ha hosszú távon nincs igazam tán,

hát nem elég a napnak a maga baja?

Volt társaimat a zűrök nem érdeklik,

s kikben megbízhatnék, távol maradnak,

elhúzódnak a börtön sötétjeig,

én őket, s ők engem tartanak vaknak.

Csapdák lapulnak minden kis zugban:

ezt kerülgetem, azt én állítom fel,

itt valaki botlik, ott valami huppan,

ki imádkozik, ki meg jajveszékel.

De én, mint a süket, meg se hallom őket,

s ki nem nyitom a szám, akár a néma,

vagy őre legyek bőrükbe nem férőknek,

s kik nem látják: hol a szalma, széna?

Mindig is úgy teszek, mint aki nem hall,

s kinek a szája nem hord feleletet:

rám dülleszkednétek mind-mind egyhamar,

de én ki nem állok mellettetek!

Bízom benned, Uram, hogyne, hogyne,

Te vagy a nagy-nagy Meghallgató;

de hogy tanítványod csak az volt-e,

ki keresztet hordott? – hát ez kacagtató!

Azért mondom: ne csóváld a fejed,

s ha megbotlottam, ne hajtsd az igazad;

csak a fafejű csökönyös és merev,

s elvégre Te juttattad keresztre magad!

Valahogy mégis egyre csúszom,

s a szorongás el nem hagy sohasem;

csak rettegek: megúszom? nem úszom?

s hol kötök ki végül: odafönn, odalenn?

Lefekvéskor én is tudom a bűnöm,

s a vétek akkor nyugtalanít,

de másnap a piac zsongító nyüzsgőn

csak úgy kezel, mint jól menő palit.

Hát csak ok nélkül ellenkeznek velem,

és igaztalanul kárhoztatnak,

kik naponta szemre hányják nekem

egy-egy szavát az Evangéliumnak!

Kik rosszal fizetnek a jóért,

s elítélnek, holott csak jót akarok:

kisírok nekik stallumot, meg jobb bért,

s úgy néznek engem, mint Bál-, s Mammon papot!

Miért hagysz el hát te is, Uram?

Ne maradj tőlem olyan nagyon messzi,

hisz mi megrekedt itt sárban, kátyúban,

a megváltásodat én menekítem ki!

Jöjj most Te a támogatásomra, Uram,

üdvömnek Istene,

hisz, ha én meg nem mentettelek volna,

Neked itt ma már nyomod sem lenne!

Ó, szószék!

Nem bánod, ha elkésve ugrik,

ha nehezen hagyja ott az ultit,

csak engem nem fogadsz soha,

ha rögtönözve kapkod, hadar,

ha édeskésen locsog, szaval,

csak én vagyok a kirekesztett,

a mostoha!

Legyen tolvaj, s felmehet rád,

eltűröd az alkoholistát,

csak engem, csak engem soha,

legyen parázna, szenilis kujon,

kiskocsmát járjon, pressót bújjon,

csak én vagyok megbízhatatlan,

és ostoba!

Hite ne érjen egy avas rongyot,

dőljön belőle szitok, mocsok,

már beszélhet, én nem;

mert ismer minden trágár viccet,

hát szónokául a Jó Hírnek

egyedül ő jöhet számba

messzi vidéken!

A besúgókat elhordod sorra,

s kik szavukat hajlongóra

főzik, mit én nem;

a hazugokat, s kik kioltják

Urunk mécsét, s a maguk kormát

hintik rólad, mint jó magot

dülledt kevélyen.

Kik lépcsőjüket látják benned,

s magukat tolva rajtad feljebb,

leköpnek legbelül;

őrült téveszmék hirdetőit,

kiket nem az égik, csak a földik,

a kéjjel nyalhatók, markolhatók,

érdekelnek egyedül.

Minden testi-lelki púpot, golyvát,

mik az Isten ügyét felcsúfolják,

ha nyögve is, de hordasz, –

hát nem vágyom rád mégse, mégse,

ha az az Úrnak büntetése,

hogy ne a Lélek szóljon itt ma,

hanem csak egy ordas!

Apostolutód

Apostolutód vagy? Csak tudnám: melyiké?

Pál két földrészt bebarangolt gyalog,

te uraidtól a Mercedest kapod,

min idegördültél a kapu elé.

Apostolutód vagy! S nem csinálod rosszul!

Az uraktól, kik Bertalant megnyúzták,

te rangot kapsz, pénzt meg ruhát,

bár övéinek Krisztus nem ezt szánta sorsul.

Apostolutód vagy! S hozzá szemed, füled.

Máté Urára figyelt, s a tanításra,

te rámosolyogsz a tanyasi Kajafásra,

s szúrós szemmel miránk vetsz még tüzet.

Apostolutód vagy! S hol benned a Lélek?

Tamás, ha másnak nem, hitt a sebeknek,

te rajtunk még a gúnyát is megveted,

s lenézel, ahogy őreink lenéznek.

Apostolutód vagy! De kivel vagy rokon?

A Gergelyek, Piusok, Incék, Adorjánok,

Gellért, Lukács, Pázmány: egy se kapzsi, álnok,

hacsak nem véred Rouenból Cauchon!

Sírfelirat

Jobbra és balra puhán, hajlongó nád között éltél

tölgy módján, egyedül. Térdre, s a talpuk alá

száguldó viharok cudar árja verte a nádat:

téged emelt fővel, s állva talált ez a vész.

Egyházad méltó fejedelme, kit nem a bíbor,

ádáz péteri lánc tett meg apostolivá.

Hallhatod, hogy dübörögnek sírod előtt el az Egyház

díszmenetébe sorolt késő századok is.

Fiposz (Fiatal papok országos szövetsége)

Püspök Atyáim, hallgassátok

igaz ügyemben hogy kiáltok,

hisz csel az én számban nem lakik.

S a ti szemetek magán az Igazon,

a döntést tőletek várom, hallgatom,

lássátok bennem az Egyház ifjait.

Szegény szívemet bármerről nézitek,

nincs benne sötét, és nincs benne hideg,

csupán naiv, lázas és fiatal.

Nem lépett félre, mint józan felnőttek,

a Szókra figyel, mik az Ajakról jőnek,

s aljasságot múltjában nem takar.

Hát így fordulok tihozzátok most:

az irgalmat adjátok, a csodálatost,

annak ki jobbotokhoz menekül.

Ugye, mint szemetekre, vigyáztok reám,

meghúzódhatom infulátok árnyán,

azok elől, kik üldöznek cefetül.

Gyűlölőim dühükkel öveznek,

szívük, mint egy mérges pöffeteg,

s a szájukon gőgtől torz vigyor.

Lépéseikből feszül rám hurok,

sötét szemük vérszínben forog,

hogy mikor áshatnak el már, mikor?

Olyanok akár az éhes oroszlán,

vagy annak kölyke, ha elfogyott a zsákmány:

lapulva ülnek valami leshelyen, –

s hiába hallom a hívást, a jajszót,

hiába várnak az utak, az ajtók:

a lábam alatt verem után verem!

Keljetek fel, és menjetek előttem,

s ha nem is bírjátok le őket egykönnyen,

fároszom lesz majd az arcotok;

nekik mindenük a föld, a has, a vér,

kicsinye-nagyja csakis ennek él,

nekem elég, mit hagytok: a lábnyomotok!

Ajánlás

Nem, tudjuk, az író pap, vagy egyéb,

nem ismerjük hitét, vagy szégyenét,

de miránk biztosan nem ütött:

így levelét a Mammon papjainak

átadják gyorsan, még a mai nap:

a hűséges magyar püspökök.

Püspökszobor

Barátom,

ma nem úgy lesz az ember püspök,

mint régen,

hogy ájtatos, jámbor, buzgó,

hanem jó pofát mutat erre is, arra is, –

mesélte a püspök Pécsen.

Püspök úr,

nem tudná elárulni azt is,

hogy az Istennek

mit mutat majd, milyen pofát,

ha egyáltalán hiszi, hogy lennie kell

valami ilyennek?

Ki képviseli?

Két érsekünk száll újra napkeletre,

az Egyházunkat képviselni száll,

sok szóval, tapssal hajbókolva persze.

Itt moccanatlan állok egymagamban,

egymást tapodja annyi tél és nyár,

s az Egyház szíve dobban bennem halkan.

A Sátán és az Érsek

(Advent 2. vasárnapján)

(A színen átlósan egy bazilika két toronysisakja. Tiszta, világos téli éj. A balra, elől lévő toronysisak felénk eső oldalán hócsík; holdfényes derengés. A látható toronyóra az üres színen zengve üti el a tizenkettőt. A felénk eső torony háta mögött körszerű vörös derengés kúszik fel, s lassan láthatóvá válik, hogy a Sátán és az Érsek vannak benne, és másszák meg együtt a tornyot. Az Érsek reverendában, pileólussal, mintha most lépett volna ki a szobájából, nehézkesen jár, a Sátán a karjánál fogva állandóan támogatja. A Sátán papi civilben, fedetlen fővel; karcsú, fiatalabb, hosszú, hátrasimított hajjal, mozgékony, rábeszélő, mint egy vásári kikiáltó. Az Érsek önállótlan marionett-figura.)

Csak a Sátán beszél:

Hát csak felértünk könnyen, s baj nélkül ide,

a dómod tornya, érsek úr, nem csúsztatott el

bennünket, mert jó kutyánkként gazdáit megismeri,

hisz véled együtt, benned és árnyékodban

gazdának lenni vágyom itt jómagam is.

Ne hökkenj meg, ki nem szorítlak téged én,

sőt oly széles teret nyitok meg számodra,

mit el nem értél volna nélkülem.

Most ádvented van, jól tudom,

s naptár szerint te nyilván egyre várod Őt.

Hidd el nekem: nem érdemes!

Helyette jöttem hozzád én,

s te százszor jobban boldogulsz majd énvelem.

Ajánlkoztam már egyszer régen Néki is,

mert hát előítéletek nem bántottak soha.

Egy ily templomtetőn tárgyaltunk akkor is,

de boldogulni nem tudtam Vele.

Ő hajthatatlan, irreális, és merev,

nincs benne semmi üzletképes fürgeség,

egyoldalú, és nem néz más szempontokat,

pedig ha kéz kezet mos, úgy lesz rend csupán.

Az én ádventem néked sokkal hasznosabb,

meglátod mindjárt tenszemeddel is.

Fogódzkodj jól, és nézz körül!

(Az Érsek nehézkesen fogódzkodik a toronykereszt szárába. A keresztág felettük van, addig nem érnek föl. A Sátán könnyedén, karjával körbe mutogat,

s mintegy abból kilövellve, vörös fénycsóva világítja meg azt, amiről beszél.)

Mindazt, mi csak elődbe innen tárul fel,

kettőnk közös, szép birtokául kínálnám neked.

Folyónkat nézd: mi méltóságosan

vonul át messze tájak, városok ölén,

s ezekből mind nem űznek szégyennel ki téged sem.

S nézd ott lenn a vibráló fényfoltokat:

a főváros, hol játszhatod továbbra is

sok régi, csillogó sámánkodásodat.

Nézd, erre erdők és hegyek,

s megbújva köztük apró bányász-falvacskák:

és nemsokára mindegyikben felcsendül a roráté.

És látod, én mindezt neked hagyom,

pedig ha én nem állnék melletted,

ma mindezekhez nem is lenne már közöd.

Ne szólj, tudom, mit mondanál,

s én pontosabban megfogalmazom,

mi benned aggályos kérdésként felriad.

Az áron izgulsz, hogy majd mindezért

mivel fizetsz nekem?

Nem érdekel sem dollár, sem rubel,

se frank, se yen, se márka, sem shilling,

nekem fizetni lélekkel lehet csupán.

Tiéddel persze nem,

mert jóbarátok lelke úgyis kölcsönös:

s miként az én lelkem tiéd,

tiéden épp úgy örvendek én is ma már!

Hanem a többiek!

Akik itt élnek szerte mind e tájakon:

harangozz, prédikálj, misézz tovább nekik,

neked maradnak mind a templomok,

a műemlékek, gyűrűk, infulák,

barokk ebédlők, díszes köntösök,

de lelkeikkel úgyse tudsz mit kezdeni,

azokra nincsen semmi, semmi szükséged,

ezekről mondj le számomra tehát!

(Az Érsek megkönnyebbül)

No lám, nem ért itt semmi megrázkódtatás!

Ezt persze szerződésbe kell tennünk.

Ettől azonban mért borul el újra homlokod?

Ne bántsanak most, régi fausti trükkjeim,

alá sem kell most írnod semmit itt nekem,

se vér-tintával, sem pedig más hókusz-pókusszal.

Én mindig friss, modern vagyok,

és minden korral együtt lélegzem,

mi, tenkorodnak jó, nekem mind megfelel.

Tudom zsebedben egy írás feszeng,

egy lelket kérnek abban vissza hű szerettei,

s papírjukra aláírásodat óhajtanák

mivel csuhás ez a pali.

No hát, ha arról lenne szó,

hogy szép középkorodból összedűlni készül épp

egy omlatag torony,

azért instanciázhatsz bármennyit,

aláírhatsz, vagy kérvényezhetsz is!

De itt egy lélek, érted, lélek itt a tét,

és megmondottam: nincs közöd a lelkekhez!

Az egyezségünk úgy lesz hatályos,

ha ezt az írást itt előttem te

most széjjeltépdesed!

(Az Érsek lassú némajátékkal írást húz elő a zsebéből, széjjeltépi, a papír-szeletkék gyér hóesésben hullanak le.

A toronyban megcsendül a roráté-harang.)

Ó, hogy a ménkű,

nyakunkon a roráté!

(A vörös fénykörrel együtt eltűnnek. Alulról a

templomból hallatszik a pap hangja.)

Izaiást olvassuk:

saját lakói megfertőzték már a földet is,

mert megszegték, mi törvény volt,

és felforgatták azt, mi jog,

s időtlen szerződésemet felbontották.

Ezért a földet átok önti el,

lakói bűnösökké süllyednek,

oly lélekkel, miként a tűzben égetett cserép,

s alig néhány lesz rajta majd, ki megmarad

embernyi embernek. (Iz. 24, 5-6)

(Közben a függöny lassan összemegy.)

– hol rejtőzöl? (9/3. zs.)

Miért maradsz, Urunk, olyan távol,

hol rejtőzöl, mikor senyvedünk,

mikor a gőgös kegyetlenül páhol?

Zsákutcában les az ártatlanra,

kiszemeli a gyengét magának,

s a szerencsétlent hurokba csalja.

Leborulhat az árva elébe,

csak pofozza gúnnyal jobbról-balról,

s térddel tapos elnyúlt gerincébe.

Ádáz szívét elnyugtatva mondja:

„Feledékeny az Úr, és el is fordult,

dehogy néz egy ilyen kis kukacra!”

Az intézetbeli, eldobott srác

az ő botját lesi rebbenő szemmel,

és lúdbőrös combján kotorász.

Vagy aljasabbak elé lökik térdre,

hogy szájával csiholjon tagjukból gyönyört,

utálkozva, vinnyogva, és félve.

Ha felnőtt: bokájához kötik a csuklóját,

míg elzsibbadva magát összevizeli,

hogy pirulva másszék el onnan négykézláb.

Pribékje vérében vadul lüktet a kéj,

szeme is vájkál a másik húsában:

„Nem ítél az Isten – szól –, hisz nem is él!”

Beleürít a lekötött szájába,

kiszögezve letépi hímtagját,

vesébe, herébe hasít a csizmája.

Asszonyt meggyaláz a hörgő férj előtt,

fiatal lányt bottal hasít fel,

s korbáccsal csókolja ájultra a nőt.

Leszaggatja a szüzekről ruhájuk,

papjaidra perverzitást mázol,

s széjjelmarná minden idegszáluk.

Arcunkon, gyomrunkon ringatódzva áll:

„Én meg nem ingom most már mindörökre,

soha sem ér baj, bűnhődés, halál!”

– érjen el a vágyunk – (9/4. zs.)

Kelj fel már,

hisz alját böfögi föl a szennygödör,

felejtenéd a szegényt, meg az árvát,

mikor hátuk bőrét csíkokban hántják?

Eddig is

Előtted voltak bajunk és könnyeink,

és úgy latolgattad súlyuk tenyereden,

mint porát patikus a kézi mérlegen.

Mert Te vagy,

ki ezrediziglen fizetsz a jóért,

s bűnünk felejted már hetediz után,

de vizslaként jársz addig a nyomán!

Rád bízzuk

a verés és megtipratás gyalázatát,

a bensőnket rágó embertelen szégyent,

s hogy árvák vagyunk csontig ható mélyen!

Várjuk, hogy

korbácsuk markukkal együtt törd szét,

minden gazságuk szemükre vessed,

s a szadistáknak ne legyen kegyelmed!

Egyszer már

légy ura ennek a csöppnyi bolygónak,

a vadakat veszejtsd ki földjéről,

s érjen el a vágyunk, mi oly rég Feléd tör!

Rettegést

ne verhessenek, mint szögeket, belénk,

valami jussunk nekünk is legyen már,

s érjen el a vágyunk, mi oly rég Terád vár!

Gyémántmise

Egy fiatal angyal …

Egy fiatal angyal

elkiáltja magát a belső portán :

– Péter bácsi,

mondja, mit csináljak?

Van itt egy ember,

a külső rendészet átengedte ugyan,

de az üzemegységek nem tudnak róla.

– Kérdeztem: mi volt?

Azt mondja: pap.

Szóltam Tamásnak,

az kérdezett tőle valamit,

aztán közölte, hogy nem tartozik hozzá.

Keresztes János énekeltette volna,

de elmenekült a hangja elől.

Az arsi plébános végignézett rajta,

és csöndben megcsóválta a fejét.

– Faggattam: mit csináltál?

Hát hogy ő írt egy pár verset.

No, nem túl sok bizalommal,

de hívtam Angelus Silesiust.

Annak elkezdett deklamálni,

de az is lerázta magáról,

hogy ennyivel elindulni lehet,

de megérkezni nem érdemes.

– És honnan jössz? – próbálkoztam.

Magyarországból.

De hát Istvánék

a huszadik századból

csak felsőbb parancsra fogadnak be bárkit is.

– Mégis, mondj valami jót magadról!

– Istennek szenteltem az életemet.

Benedeket hívtam a házi vonalon.

Hát spicli nem lehet – mondta – ,

azt nem eresztik odáig.

Megszakított terhesség lehetne,

de az nem a te kapudon jár át.

Mindentudó épp nem vagyok,

de ha ez nem átejtés,

ritka egy species lehet.

Engem mindenesetre hagyj ki belőle.

Kezdett melegem lenni.

Az emberem nem volt türelmetlen,

de nem is mozdult el

a kapu melletti ülőkéről.

Aztán egy nagy csapatot jelentettek,

egyháziakat, papokat és püspököket,

akiket a Tisztulás Helye adott épp át.

Folyton ismételtem, amíg jöttek:

Ismeritek őt? Ki ismeri?

Tétován nézték vagy elkapták fejüket,

de csak tolongtak egymást taposva befelé.

Senki sem vállalta,

senki sem törődött vele.

Akkor megfogtam a Senki-nénit,

aki a vatikáni hivatalokban takarított,

s ezért most ő kezeli az egész leltárt,

amihez más hozzá se nyúlhat.

Az végigböngészett minden regisztert,

és azt mondta, hogy ezt a pókot

a Sedes Sancta nem tartotta számon.

Ellenpróbát tettem:

szétverve mellőle a sátánfiakat

a poklokban megnéztem a Pusztulás Könyvét:

azon csillagok névsorát,

kiket a Sárkány söpört le farkával az égről.

De nem volt köztük.

– De hát hol hagytál valami nyomot

magad után?

Hol lehet rád találni,

elérni, kitapintani, meglátni,

hallani, lefényképezni,

bekeretezni, fellapozni,

ízlelni, vagy megszagolni,

felhasználni, vagy rád kapaszkodni?

Hol volt helyed az életben?

S csak nézett reám értetlen.

– Talán valami egyszerű szent?

S hívtam a Miasszonyunk

középkori bohócát,

Mireió-ból a pásztort,

a fatimai és La Salette-i gyerekeket,

de nem tudtak mit kezdeni egymással.

– Vagy remete?

De Antal azt mondta:

náluk sose volt villanyborotva.

– Látnok?

Jeremiás hegyesen kérdezte:

ti a csönddel prófétáltok?

A heisterbachi barát,

ki háromszáz éven át szemlélődött

elvesztve magát az erdőn,

kezébe fogta az arcát,

szemébe nézett, s fejcsóválva mondta:

sok benn a villódzás,

s nincs mozdulatlan mélye.

Hát Péter bátyám, ez a vége.

Kifogyott a tudományom.

Péter szótlanul felcihelődött,

s az angyalt maga után intve,

kiballagott a kapu elé.

Szótlanul, összehúzott szemmel

méregette az utast.

Aztán azt mondta az angyalnak:

nyalábold csak fel és emeld meg.

Az angyal az égen

egy bolygóval szokott labdázni,

egy embert

akár kisujjal felemelne,

de most –

– hüh, Péter bácsi,

ezt ránőttetted a kapura,

hisz mozdítani se bírom!

Ez, – ez varázslat!

– Ne is erőlködj, – felelte Péter.

Látod, ez a helye.

Nem én nőttettem oda,

csak helyére zökkent, mint ajtó a vasára.

S ki nem emeled többé onnan.

Süket, súlyos, él és mozdulatlan,

akár a téglák a falban.

Nincsen semmi egyebe,

a mennyei anyag végső paránya,

csak a súlya van meg egyedül magába,

de semmi konkrét nincsen benne,

minek valami súlya lehetne.

Csak egy pont, min kisugárzik a Kegyelem,

s ezért van helye idefent.

De mivel semmije sincsen,

senki se tud mit kezdeni vele,

s ezért a hajlékokhoz sincs köze.

De övé a fal, a fal töve,

mint egy tégláé, egy kőé,

minek a dolga, hogy legyen, ahol van,

nem mozdulva, és mozdíthatatlan,

mert ez a dolga minden falnak,

amik mögött a többiek laknak.

Ez így marad itt most már,

akár egy néma kapubálvány,

rendíthetetlen, bárha angyalok is

táncolnak a hátán.

Péter szótlan ballagott vissza,

s az angyal némán követte.

Csak a kapualjban

szólalt meg óvatosan:

– Péter bácsi,

tudom, van tudomány,

tisztaság, szelídség,

hősies bátorság,

szegénység, szenvedés,

prófécia, gyógyítás,

ima és tanítás,

és számtalan egyéb, –

mi mind színes, díszes,

lobogó, zenélő, csattogó,

harmatos, repülő, álmodó

ereje, csodája Atyánk Kegyelmének.

De mi ez a színtelen semmi,

ami van, bár nincsen,

a nincsenje súlyos,

s az üressége: Isten?

– Hát igen, szólt Péter,

ez valami olyan,

mi a többiben is megvan.

Csak azokban

még ráépítettek erre valamit.

Ez foghíjas telek a Körúton.

Kétségtelen ott van a többi ház között,

de bár nem épült rá semmi,

az utca sorából mégsem nyesheted ki.

– Na, de ha az egyik ház

a mozdulatlan Kontempláció,

míg a másik a kalandos Apostolkodás,

és így sorban mindnek van neve,

külső alakja, bútorozott belseje,

ez mi a csoda,

hogyan néz rá az ember,

hogyan emlegeti,

tán úgy, hogy: futottak még?

Péter elmerengve nézett messze:

ez a Csusszanatlan Hűség Kegyelme!

Van belőle több is,

csakhogy alig látszik:

a kő a talpad alatt,

s a fal, amin a napfény játszik

ezekből tevődik össze.

A többiek

vitatkoznak, vagy énekelnek,

de a harsonaszót, s a döbbent csendet

e falak tartják, hordják, ölelik –

de ez nem szokott érdekelni senkit.

Ezért nem tudtál róluk te sem.

Pár nap múlva

hozzákopik ő is a fal többi kövéhez,

s rajta se fogod már látni,

ki volt, miért élt, s mit érez.

– S akkor a boldogsága is

valami öntudatlan álom?

– Azt azért ne próbáld kitalálni,

hogy mit érez egy könnyű csónak

az Isten ölén ringó óceánon!

A csillagnak kissé

nagyobb űrt hagy alul is felül is.

Másnap már hajnalodott,

de még párás csönd ülte meg

a hangtalanul újra születő világot,

mikor a fiatal angyal

kisuhant a kapu elé, .

s leült egy kissé feszengve

a kapu melletti pad egyik végére.

A másikon ott ült a tegnapi ember

mozdulatlanul,

de valahogy még szürkébben is, mint tegnap,

mintha már kezdene is hozzákopni

a fal tövéhez.

Kis idő múlva

az angyal beszélni kezdett,

de csak úgy maga elé,

mintha a másikat észre sem venné.

Pedig feléje nyújtózott minden szava,

csak hát ettől a másik sebe,

bár gyógyulhat is, de ha felfakadna?

Nem mindenki cikázik úgy a lét vizén,

mint tavak tükrén a vízipók,

s nem villan, mint a küldetéses angyal

sejtelmesen át az ég ívén.

Nem is birkózik

az emberekkel, a földdel, önmagával,

bizonytalan töltéseket rakva

kapkodó kézzel, ingatag lábbal.

De hogy valaki sután megüljön

itt a fal tövén,

s ne bontsa azt, ne ássa át,

belopva bármily sánta önmagát,

elég legyen neki a távoli visszhang,

a fényből, amit ad: az árnyék,

és békétlenné ettől mégse váljék,

az örökkétig föl nem érem én!

Már azt hitte, hogy nem kap választ,

mikor jellegtelen, gyönge hangon,

ahogy az ember magának beszél,

a másik mégis suttogni kezdett,

ahogy a fák közt motoz a szél.

Ki tudná megmagyarázni önmagát,

ezt az önmagának is ködös

bárcsak – vajon – mégis – talán-t?

Egy részről mindig azt mondták:

makacs, konok, forrófejű –

s ez annyiban valóban állt,

hogy mit rám bíztak, vagy én találtam meg,

úgy szorítottam foggal és körömmel,

mint mikor szájzárat kap az eb!

Az én portámon nem is jött át semmi,

mi nem hordta a Pásztor illatát,

nem érdekelt a fönti, sem a lenti,

csak álltam, mint ár ellen a gát!

Ki egy szökéssel átlebbensz

hegyek és vizek fölött,

és kit semmi és sosem kötött

a széles létben egyetlen cövekhez,

ki áttűnhetsz, vagy újra megjelenhetsz,

ki magad vagy a könnyű és az új,

hogy tudhatnád, hogyan érthetnéd meg,

hogy lehet a mozdulatlan – élet,

és hogy lesz csíra abból, mi csak súly?

S az angyal majd átesett önmagán,

hogy óvatosan, de fülig kedvesen,

próbáljon kigombolyítani a gubancból valamit,

mivel nem találkozott még sehol sem.

*

Nem kellene több, csak játékodnak lenni,

villogni körötted, mint csillagod, az esti.

Porszemként lebegni Lábaid nyomán,

vagy épp megtapadni Sarkad oldalán.

Rezgő légszemcse, mi Hangszáladtól szólna,

egyetlen betű csak, de Te írtad a porba,

örvény, mit egy könnyed mozdulatod kavart,

testetlen, mély csended, senkitől sem zavart,

nem kellene több, csak semminek sem lenni,

de ahol Te lennél, ott lenni a semmi!

*

Tudjátok, arra sose vágytam,

hogy tapsoljatok nekem,

az igazság betűin dolgoztam,

nyers gránitköveken.

Tudjátok, azért se nyüzsögtem,

hogy ámulók tiporják a sarkam,

testvérnek még álmaimban is

csak a mosolygó békét akartam.

Nem gyűjtöttem színes csodákat

majdani döbbent gyászolóknak,

elég volt, hogy ne adóssággal

ébresszen a pogány holnap.

A vurstliban, hol mindegyiktek

csak önmagát üvöltötte,

én messze hallgatóztam volna

illatra, fényre, csillagcsöndre.

S míg munkátokat majd szelek hordják,

– ezer rongyos papírcafat –

én fekszem majd csak mozdulatlan,

mint utcakő a talpak alatt.

A tékozló fiú indulása

Nem emlékszem rá,

hogy mikor jöttem el Tőled,

valószínűleg akkor se vettem észre,

s ha volt valami búcsúszavad,

a fülem el nem érte.

Vittem magammal és magamban

azt az egész örökségemet,

miről Te már akkor tudtad,

hogy csak elhányt szemét lesz a java

peremén egy hosszú útnak.

Nem sajnáltál semmit se tőlem,

sokáig néztél a kapuból utánam,

pedig tudtad, hogy nem fordulok hátra.

Az elinduló nem Terád kíváncsi,

nem is Rád figyel, hanem a világra!

*

„Hét napon” át hangzott, hogy „Legyen”,

és visszhangzik máig milliárd éveken.

*

S míg a Lét dalol, nyugodtan, gazdagon,

„tenni” cibálja az izgága Ős-majom.

*

Pedig ha megcsendít az Ujj egy hangvillát,

más hangot elültéig az sem ád!

*

A váci nagy MZ-osztályon

értek el harmatos reggeleid.

S most itt a szomszédban, a Szuttai dűlőn

súgod el halkan az aznapi szép estelit.

*

Egy kiskamasz: nem élte meg még élted negyedét,

s szikrázik feletted, mint a tavaszi ég.

Míg vén salabakterek s modern cicomák,

gyűrűk, keresztek, jelvény-cafrangok

csak a „vadállat” jeleit hordják.

*

Egy püspök: szerény és egyszerű, mint az arsi pap

jár az emberek közt, interjút nem ad.

Jól látja, hogy az evilág marad evilág,

bár bazárában a sok naiv keresztény

bóvlit csomagolni tartja a – Bibliát!

*

Egy kereső: Krisztust keresi égen-földön

mindegy ki az, csak hozzá jöjjön.

Mindegy hogy néz ki, mit hirdet, mit akar,

csak olvadjon a szív, mint napon a vaj!

Hol vagy, Karácsony?

Az utcasarkon nyit épp egy butik,

csicsás nő rakja ki csicsás áruit.

Gondterhelten robog el egy templomszolga,

hisz a perselye csak a drágaságot kongja.

A battyogó őrjárat jobbra-balra vizslat,

kapkodják is a linkek vacak vackaikat.

Sorsjegyárusok, jósok, sündörgő pimaszok,

és bóvli, bóvli asztalon, szívekben, szemekben,

agyakban, szavakban, papíron, képeken,

s áradnak köztük kölykök és vének,

sihederek, lányok, kiégett szépek,

s maguk se tudják, hogy mocskosak, csupaszok.

Megyek köztük, mert valahogy átdereng a fény

sátrakon, rongyokon, a színek szemetén,

mint sűrű lombok között a napsugár

még rothadót is megcsillant és általjár,

úgy átsuhan, átszitál rajtuk a Karácsony:

az aluljárók falán és kövén, a lépcsőn, a rácson,

a hamis és csúnya gyertyás fenyőkön,

giccses képeken, az árusok haja bozontján,

a csillagszórókon, az újságos ponyván,

s milyen furcsa, hogy szemét hátán szemét

szólongatja kupacban a Logos ünnepét,

s kapkodva várja, hogy közibük eljöjjön …

Mert mire az éjféli mise felcsendül,

csak a piszok marad itt meg egyedül,

mint a Teremtés előtt az üres káosz,

mihez úgy nyúltál, mint a világ anyagához,

hát csak rajta, Karácsony, rajta te Kisded,

mert hogy az új Teremtést végbe is vigyed,

ha egyébbel nem is,  szeméttel szolgálunk –

jöjj Te Megváltó, Te közeli Isten,

kinek mosolya, csillaga innen kisegítsen,

áradó fénye, aranya, tüzének zománca

koszos odvainkat sikálja, formálja,

Te egyetlen igazi kincsünk és Királyunk…

Marika

A szeme félig lecsukva,

a szemgolyó a szemsarokba fordult,

az arca foltos, eltorzult és durva,

mi virág volt, most fonnyadt, lekonyult.

Minek emeled fel a szemfedőt,

ugyan mit találhatsz alatta?

Úgysem lehet az, aki volt azelőtt,

magad leszel végül is becsapva.

Nem akarod hinni, hogy porrá leszünk,

vagy visszafognád a szárnya bontogatót?

Hisz az, ami itt számodra megszűnt,

mindenével issza az Örökkévalót!

Idegesen forgatsz egy ócska felöltőt,

mit a ruhatárban hagyott valaki,

A darab véget ért, zúgnak a szellőzők,

mért nem az üdítő szabadba szaladsz ki?

Atyánk illatos tavaszi estéjén

valaki kacagva integet, – odafenn, odaki…

Hallgatnom kellene már, Uram?

Lehet, hogy vak és süket vagyok,

s agyam és szám nem tud már

se szépet, se nagyot,

de úgy bolyongok mégis

világod nem-látszó tájain,

mint ki lát is, szól is, lép is,

akárcsak tegnap, tegnapelőtt.

Ám szelíd kezek fognak, húznak:

jaj, vigyázz, maradj, eljárt az időd!

És persze így van, biztosan,

habár bennem az ifjú, a férfi

nem hiszi, hogy ezektől megrokkan.

Ha kifáradtam, akkor lefekszem,

a kiránduló bakancsom is más hordja már,

de elegek is nekem a felhők odafenn!

Naivság, hogy gyengébb vagyok, esendő,

van ugyan velem protézis, szemüveg,

akárcsak kabát, sapka és zsebkendő.

De azért, Uram, én nem vitatkozom,

nem hogy Veled, de mással sem,

mindössze nem számok teszik ki a korom,

s ha a tengerár bennem zúgva hömpölyög,

nehezen tudom rávenni magam,

hogy töltsek meg a kútnál egy csorba köcsögöt!

Amíg, Uram, a harsonádat hallom

nem várhatod tőlem, hogy napozzak

bármi ezüst- vagy aranytengerparton!

Uram, Neked kell és valóban befognod,

a két szemem, a két fülem, s a szám,

elcsitítanod, mi bennem dohog, dobog,

hogy elnyúljak a tenyeredben csöndben,

s hogy magamhoz szorítva tündérvilágod,

oda térjek vissza ahonnan eljöttem.

De jövök, Uram, hogyne, amely percben hívnál

ölelve minden játékom, játékod –

de addig, ha akarom, ha nem,

minden sejtem lobog, dalol és vibrál!

Tedd, Uram, könnyebbé az elválást

Ember vagyok, buta és ostoba

látok mindent a földön, mi őrült és mostoha

nem értem a Jancsi a Palkó zöldségeit

csak segítenék nekik, hol ott, hol itt –

de semmi szükségük sincs rám!

Nőttek az ölemben egy-két évtizeden át,

én adtam kezükbe könyvet, ceruzát,

s elszaladnak, mintha sosem lettem volna

térdig a sárba, nyakig a mocsokba,

meg se látnak többé az utcán!

Más világon élünk, más levegőt szívunk,

nem ér össze többé bárcsak a kisujjunk,

hiába kiáltok fel a holdjuk felé,

ők ott nyüzsögnek annak másik felén,

a mi világunkra nem is emlékeznek tán!

Ember vagyok, ki lassan bölccsé lett,

tudja, hogy a sodrás hová visz titeket.

Szaladok a parton intve, kiáltva,

– a túlparton lebben őrangyaltok szárnya –

és hallom, már hallom a vízesést –

vedd, Uram, magadhoz a szemem, fülem, szám!

Az összes vers betűrendes jegyzéke

– A –

A „kapcsos könyv” előtt (Arany János) IV. kötet

A bal lator III. kötet

– a barbár a legszívósabb! V. kötet

A Basszus (Ady Endre) IV. kötet

A béke, I. kötet

A Beteljesedés felé – II. kötet

A bevezetőt elmondja Ezekiel II. kötet

A bevonulás útján I. kötet

A bori füzet (Radnóti Miklós) IV. kötet

A bugyorban III. kötet

A Halál Angyala II. kötet

A harmadik gyertya III. kötet

A három ifjú éneke III. kötet

A Hideg himnusza I. kötet

A hivatás vége IV. kötet

A holtan nagyok III. kötet

A Jó IV. kötet

A jobb lator III. kötet

A Kendő szólal I. kötet

A kútban II. kötet

A Láng himnusza I. kötet

A Láng küldetése I. kötet

– a lélek nem él, csak az egészben – III. kötet

A lelkemet vedd fel! II. kötet

A Leviáthán hasában III. kötet

A liturgikus év utolsó vasárnapján III. kötet

A lótuszevők szigetén I. kötet

A magányos ember zsoltároskönyve (68. zs.) III. kötet

A másik Mérleg II. kötet

A második gyertya III. kötet

A Megfeszített III. kötet

A múlt szerelmese IV. kötet

A Mű árnyékában IV. kötet

A Mű IV. kötet

A Nagy Betűk IV. kötet

A negyedik gyertya III. kötet

A nyírszalon gazdájának (Áprily Lajos) IV. kötet

A palack szelleme (12 zs.) III. kötet

A Próféta (Babits Mihály) IV. kötet

A püspök egy bűnbánati zsoltárt mond el: a 37.-et V. kötet

A régi Ádvent visszatér III. kötet

A régi kápolna újra él V. kötet

A Rossz IV. kötet

A Sátán és az Érsek V. kötet

A szenvedés IV. kötet

A Szép IV. kötet

A tápéi Krisztus (Juhász Gyula) IV. kötet

A Te néped III. kötet

A tékozló fiú indulása V. kötet

A Test epilógusa I. kötet

A titok IV. kötet

A tűz mellett I. kötet

A vég IV. kötet

A versek litániája II. kötet

A világ 1976-ban III. kötet

Adoráció I. kötet

Ádvent Angyallal és zarándokokkal IV. kötet

Agnus Dei I. kötet

Ágyban, párnák közt? II. kötet

Ahogy a hídon II. kötet

Akaratunk IV. kötet

Akart versek I. kötet

Aki anyám voltál… I. kötet

„Akkor” – és ma V. kötet

– akkor is – IV. kötet

Alapfogalmak IV. kötet

Alázat IV. kötet

Aligha – II. kötet

Alkotás IV. kötet

Apostol IV. kötet

Apostolok III. kötet

Apostolutód V. kötet

Arc, profilban II. kötet

Arcképem alá II. kötet

Ars poetica IV. kötet

Ars poetica I. IV. kötet

Ars poetica II. IV. kötet

Ars poetica III. IV. kötet

Ars poetica IV. IV. kötet

Ars poetica V. IV. kötet

Ars poetica VI. IV. kötet

Assisi Szt. Ferenc III. kötet

Atombombák IV. kötet

Az Alázatosság kalácsa I. kötet

Az álszent II. kötet

Az álszentség karrierje IV. kötet

Az árnyékom IV. kötet

Az Egyház záró szava III. kötet

Az Ellenlábas II. kötet

Az első ádventi gyertya III. kötet

Az első hó I. kötet

Az Ész nevében! IV. kötet

Az Igen-ért küldöttelek! II. kötet

Az Isten vásárosa I. kötet

Az utolsó szó jogán I. kötet

Az utolsó zsoltár II. kötet

Azért ez nem olyan egyszerű (72. zs.) III. kötet

Azt hiszed, lehet? I. kötet

– B –

Bagoly mondja a verébnek – II. kötet

Bármelyik nap III. kötet

Befelé megyek tavaszomba I. kötet

Béke II. kötet

Béke IV. kötet

– belőlem virít ki minden csillag – III. kötet

Belső monológ IV. kötet

– – – (betegnek ajándékul) IV. kötet

Bethesda a X. kerületben III. kötet

Bevezető IV. kötet

Bevezető az Anthológiához, amit már itthon írtam V. kötet

Bíró IV. kötet

Bizonyosság IV. kötet

Biztatóul IV. kötet

Biztonságban (90. zs.) III. kötet

Bocsáss meg… IV. kötet

Börtön IV. kötet

Bús esti ima (4. zs.) III. kötet

Butaság IV. kötet

Bűn IV. kötet

– C –

Callixtus-katakomba V. kötet

Capitulumok III. kötet

Chamissonak IV. kötet

Címer III. kötet

Colosseum V. kötet

Completorium I. kötet

Completorium III. kötet

Completorium (Vasárnap) III. kötet

Compostellai Szt. Jakab III. kötet

Credo I. kötet

– CS –

Csak drótok I. kötet

Csak feszítsetek! (126/2. zs.) III. kötet

Csak mese! III. kötet

Csak pillanat – II. kötet

Csak Te! (126. zs.) III. kötet

Csak Te ne késs! (69. zs.) III. kötet

Család IV. kötet

Csendet teremtek benned! II. kötet

Cseréphalom (Képes Géza) IV. kötet

Csodálkozás IV. kötet

– D –

Dávid II. kötet

– de akik jönnek – (125. zs.) III. kötet

De ez is igaz! II. kötet

De jó lenne! II. kötet

Déli glória I. kötet

Demokrácia (1) IV. kötet

Demokrácia (2) IV. kötet

Diónyi fájdalom II. kötet

Diotrephes III. kötet

Duplát kaptam I. kötet

– E –

Ecce homo I. kötet

Egocentrizmus IV. kötet

Egy apró seb csak a bal bokád fölött III. kötet

Egy fiatal angyal… V. kötet

Egyedül III. kötet

Egyéniség IV. kötet

Egyház IV. kötet

Egymás mellett a két Márton III. kötet

Egyszer minden kehely felborul V. kötet

Egyszer mindenki csikó volt… I. kötet

Együtt II. kötet

Elidegenedés IV. kötet

Elmegyek, elmegyek… III. kötet

Előszó (Karinthy Frigyes) IV. kötet

Elveszett nemzedék III. kötet

Elvont spekuláció IV. kötet

Ember embernek farkasa (11. és 115. zs.) III. kötet

Ember IV. kötet

Emlék és varázslat (Radnóti Miklós) IV. kötet

Emlékek III. kötet

Emlékérem IV. kötet

ENSZ: az emberiség fele ideggyenge IV. kötet

Erkölcsi fejlődésünk IV. kötet

Erő II. kötet

Esti barátkozás I. kötet

Esti béke (130. zs.) III. kötet

Esti karének (Benjámin László) IV. kötet

Evangélium IV. kötet

Ez ki itt? II. kötet

Ez van! II. kötet

Ezekieltől Móniig II. kötet

– É –

Égjen végig ez a tűz! II. kötet

Éjjeli glória I. kötet

Él is benned? III. kötet

Életszentség IV. kötet

Én IV. kötet

Én is átmentem rajta – IV. kötet

Én is köszönöm! II. kötet

Én megmaradtam I. kötet

– érjen el a vágyunk – V. kötet

Érték és érdek IV. kötet

Értelmünk IV. kötet

Értetek I. kötet

– – és dalol a Lélek – – I. kötet

És ha Én kérdezek? II. kötet

Évfordulón II. kötet

– F –

Fagyöngy az Istenen I. kötet

Fák az udvaron III. kötet

Fáradt glória I. kötet

Fazék-sors II. kötet

Fegyelem (1) IV. kötet

Fegyelem (2) IV. kötet

Fehérvasárnap III. kötet

Felkélt a szél I. kötet

Férfi IV. kötet

Férgek II. kötet

Fia vagyok! (109. zs.) III. kötet

Fiacskám, I. kötet

Fiatal költők anthológiája arcképekkel IV. kötet

Fiposz (Fiatal papok országos szövetsége) V. kötet

Forma IV. kötet

Földönfutók II. kötet

Fuldokolva (41/2. zs.) III. kötet

– G –

Gaudete II. kötet

Gőg IV. kötet

– GY –

Gyerek IV. kötet

Gyerekség? IV. kötet

Gyermekeim, I. kötet

Gyümölcs IV. kötet

– H –

– ha csobbanó vizén mind helyén áll a nád – IV. kötet

Ha én sem beszélnék – III. kötet

Ha szólsz hozzám – II. kötet

Háború IV. kötet

Hajnalban III. kötet

Hajnali álom I. kötet

Hajnali glória I. kötet

Halál IV. kötet

Hallgatnom kellene már, Uram? V. kötet

Hányat alszunk? I. kötet

Hányszor írod meg? IV. kötet

Harmadik mise I. kötet

Határkő II. kötet

Haza IV. kötet

Hej Idő, te lompos, vén varázsló – II. kötet

Hétfői Sexta III. kötet

Hétfői Tertia III. kötet

Hétfői Vesperás III. kötet

Hétfői Vesperás (Nagyböjt) III. kötet

Hiszekegy III. kötet

Hit IV. kötet

Hit, remény, szeretet I. kötet

Hitvallók III. kötet

„Hívők” III. kötet

Hogyan is lesz az? II. kötet

Hol a börtön? IV. kötet

– hol rejtőzöl? V. kötet

Hol vagy, Karácsony? V. kötet

Hol van a Húsvét, Angyal? II. kötet

Hol van a Valóság? IV. kötet

Humanizmus IV. kötet

Hűség (1) IV. kötet

Hűség (2) IV. kötet

Hűség Péter-Pálkor I. kötet

– I –

Idő IV. kötet

Idők jele II. kötet

Igazság IV. kötet

Igen és Nem II. kötet

Így törnek fel bennem – II. kötet

Ikrek lettek I. kötet

Ilyen ősi a bűn! (40. zs.) III. kötet

– ilyen üres – II. kötet

Illyés Gyula fényképe előtt IV. kötet

Ima IV. kötet

Imádkozom I. kötet

Intelem az ostoba prófétához II. kötet

Intelem mái prófétáinkhoz II. kötet

Intézmények IV. kötet

Introitus I. kötet

Írás a nem-írásról IV. kötet

Irgalom (102. zs.) III. kötet

Író IV. kötet

Irodalomszociológia IV. kötet

Isten házai IV. kötet

Isten IV. kötet

Isten IV. kötet

Izaiás – ma is! II. kötet

Izaiás emlékirata honfitársai ellen IV. kötet

– J –

Jegyzet – rímben IV. kötet

Jegyzetek Kosztolányi fölött IV. kötet

Jelenléted II. kötet

Jeremiás imája II. kötet

Jeremiás siralmai II. kötet

Jeremiással I. kötet

Jó harcot harcoltál – II. kötet

Jónás felel II. kötet

Jubileum I. kötet

Júdás fája alatt I. kötet

Júdás felháborodása III. kötet

Jusson már Eszedbe III. kötet

– K –

Káin rokona III. kötet

Kaleidoszkóp II. kötet

Kamaszodik a víz I. kötet

Karácsony Borban III. kötet

Karácsony, 73 III. kötet

– – – (Karácsonyra) IV. kötet

Karc III. kötet

Karrier IV. kötet

Katkának II. kötet

Kegyelmet kértek számodra II. kötet

Kék ég, kék víz… I. kötet

Kemény beszéd I. kötet

Kenyeret eszem I. kötet

Keresztelek I. kötet

Keresztelő Szt. János lefejezése III. kötet

Keserű II. kötet

Készülődés II. kötet

Két csajka, egy kanál I. kötet

Ki hasonlítson? I. kötet

Ki itt belépsz – III. kötet

Ki képviseli? V. kötet

Ki vagyok én? I. kötet

Ki voltál igazán? II. kötet

Kiket sose nevezek meg IV. kötet

Kiről írok? III. kötet

Kis Szt. Teréz III. kötet

Kísértés II. kötet

Kísértés IV. kötet

Konokul II. kötet

Kontempláció IV. kötet

Kopaszok Istene I. kötet

Koponyám körül II. kötet

Koponyám röntgene V. kötet

Kortársak IV. kötet

Költő IV. kötet

Költők az életutamból IV. kötet

Könnyedén I. kötet

Könnyedség IV. kötet

Könyörgés a vénség küszöbén II. kötet

Könyörgés az íroncokért köztünk IV. kötet

Könyv IV. kötet

Köztük vagy II. kötet

Krisztus IV. kötet

Kultúra IV. kötet

Kyrie I. kötet

– L –

Lacinak II. kötet

Látható, vagy láthatatlan? III. kötet

Látlelet II. kötet

Látom a sötétet! (87. zs.) III. kötet

Legalább a tátikáimat! II. kötet

Lexi I. kötet

Liturgia I. kötet

Liturgikus idők III. kötet

Longinus dala I. kötet

Lovamat kötöttem… III. kötet

– M –

Ma azonban Péter így beszélne a tragédiában: II. kötet

– ma már oly Karácsonyt kérek Tőled – III. kötet

Magam köszöntöm önmagam III. kötet

Magány IV. kötet

Magányos reggeli ima IV. kötet

Magunk leszünk II. kötet

Mai kereszténység IV. kötet

Mái mozaik II. kötet

Márianosztrai asszociáció III. kötet

Marika V. kötet

Márti iskolába megy II. kötet

Más az, pajtás – V. kötet

Második könyörgés II. kötet

Meddig vársz még, Angyal? V. kötet

Meddig? III. kötet

Még ez sem elég! (Váci Mihály) IV. kötet

Még ma, nem holnap V. kötet

Megbotránkoztál? III. kötet

Megkoszorúzták a sírját… III. kötet

Megláttad a boldogságot? I. kötet

Meglopnád …? I. kötet

Mért csinálod? II. kötet

Mert először a dac van! IV. kötet

Mért érezlek olyan messze – II. kötet

Mért hallgatok Rólad? II. kötet

Mért vagy gyatra? I. kötet

– mert, például, így is lehet! – III. kötet

Mi az, ami biztos? IV. kötet

Mi közöm van hozzátok? I. kötet

Miből gyöngyözik elő? II. kötet

Michelangelo: Rabszolga III. kötet

Miért írok? II. kötet

Miért? III. kötet

Miért? IV. kötet

– mikor már senki sem emlékszik rátok – III. kötet

Minden versem – II. kötet

Mindenképp fáj II. kötet

Mindennapi kenyerem II. kötet

Mindenszenteki szózat II. kötet

Mindnyájan lehetnétek! III. kötet

Minek mondotok engem? II. kötet

Mint az a madár – ? (10. zs.) III. kötet

Mint egy virág, I. kötet

– mint futó sebesültből a vér csöpög (39. zs.) III. kötet

Mint ködkürt a Dunán … I. kötet

– mint nyúl az őszi szántásban – III. kötet

Mint rab – II. kötet

Mire jó a vers? II. kötet

Miserere I. kötet

Missa sicca I. kötet

Misszionárius IV. kötet

Mit ágáltok? IV. kötet

Mit akartatok velem? III. kötet

Mit jelent írni? II. kötet

Mit tennél? II. kötet

Mit vársz még tőlem, Angyal? IV. kötet

Modell II. kötet

„Modern” IV. kötet

Modern hivatás IV. kötet

Modern Március III. kötet

Mókuskerék IV. kötet

Mondják – mondom (122. zs.) III. kötet

Móni arcképe alá IV. kötet

Most él csak … II. kötet

Mulandóság (48. zs.) III. kötet

Múlnak az évek I. kötet

Műanyag iratkapocs (123. zs.) III. kötet

Művészet IV. kötet

– N –

Nagyböjt – Laudes III. kötet

Nagyböjti Laudes III. kötet

Nagyhét, 74 III. kötet

Nagypéntek III. kötet

Nagypéntek, újra III. kötet

Naiv zsoltár, amiben mégis van valami (111. zs.) III. kötet

Naphimnusz (148. zs.) III. kötet

Ne dobj el! II. kötet

Ne felejtsetek! I. kötet

Ne keményítsétek meg – (94. zs.) III. kötet

Ne köszöntsetek! I. kötet

Ne sírj majd utána – II. kötet

Neked létezem – II. kötet

Nektek is szól! (Váci Mihály) IV. kötet

Nem egészen! (74. zs.) III. kötet

Nem egyszerű! II. kötet

Nem értelek II. kötet

– nem fogjátok hinni – III. kötet

Nem írok szonetteket! IV. kötet

Nem lehetne? II. kötet

Nem szoktam – hadd szokjam III. kötet

Nem vagyok olyan! (117. zs.) III. kötet

Nemcsak régen történt! III. kötet

Négy elem I. kötet

Négyszáz bűnösök litániája I. kötet

Nincs szükség bogáncsra! II. kötet

Nona III. kötet

Nő IV. kötet

– NY –

Nyakig az éjszakában (Baranyi Ferenc) IV. kötet

Nyárspolgár IV. kötet

Nyárvég (Garai Gábor) IV. kötet

– O –

Oktatom a Lángot I. kötet

Októberek I. kötet

Olcsó vagy, Pajtás! I. kötet

Olvasok IV. kötet

– opprimitur a maiestate! V. kötet

Oszlop a pusztában IV. kötet

Ó, a forrásaim – IV. kötet

Ó, ha egyszer … I. kötet

Ó, szószék! V. kötet

– Ö –

Öcsém II. kötet

Önéletrajz II. kötet

Öreg ember altatója II. kötet

Öreg ember zsoltározik (101/1,3. zs.) III. kötet

Örömünk oka I. kötet

Összeért a kezünk … I. kötet

Ők meg azt mondanák: IV. kötet

Őrangyalok ünnepe III. kötet

Őrjöngő ifjúság IV. kötet

– P –

Pap IV. kötet

Papírsárkány lettem II. kötet

Pásztorok miséje I. kötet

Planck I. kötet

Poharam I. kötet

Pörög az orsó I. kötet

Prédikálni? IV. kötet

Prima III. kötet

Prima (Vasárnap a karácsonyi időben) III. kötet

Prothézist kaptam II. kötet

Purificatio I. kötet

Pünkösd van! IV. kötet

Pünkösd vigíliáján III. kötet

Pünkösdi sequencia IV. kötet

Püspökszobor V. kötet

– R –

Rabszolgák III. kötet

Ráfáel arkangyal III. kötet

Realizmus IV. kötet

Reflektorfényben (138. zs.) III. kötet

Reggel – este III. kötet

Reggel és este: egy nap II. kötet

Reggeleim II. kötet

Reggeli I. kötet

Reggeli látogatás II. kötet

Regina Mundi I. kötet

Remény II. kötet

Reménytelenül II. kötet

Rímeknek fényes csillaga – IV. kötet

Római versek V. kötet

Rügy IV. kötet

– S –

Sámuel II. kötet

Sanctus I. kötet

Simeon akarta így! II. kötet

Simon István IV. kötet

Simone Weil idézése II. kötet

Sirat-e valaki? II. kötet

Sírfelirat V. kötet

Sírok, emlékek, temetők V. kötet

Sokaknak IV. kötet

Sós Sándor I. kötet

Sömaj Izrael (I) II. kötet

Sömai Izrael (II) II. kötet

Sötétben II. kötet

Sportolók IV. kötet

Stilicho fiai III. kötet

Súlyosodóban II. kötet

– SZ –

Szabadsághős IV. kötet

Szakbarbár IV. kötet

– szállok egyre felfele – III. kötet

Szállok-e vagy hullok? II. kötet

Szavak IV. kötet

Szavak, szavak V. kötet

Százszögű kristályok II. kötet

Szegény és szürke vagyok II. kötet

Szent IV. kötet

Szenteste III. kötet

Szép versek!? IV. kötet

Szeplőtelen Fogantatás I. kötet

Szeretet IV. kötet

Szodoma II. kötet

Szókat tajtékzom (38. zs.) III. kötet

Szolgálj! IV. kötet

Szomorú boldogság II. kötet

Szorongás II. kötet

Szorongás (József Attila) IV. kötet

Szt. Lőrinc III. kötet

Sztriptíz III. kötet

Szürke habitusban I. kötet

Szürke zsoltár I. kötet

– T –

Találkozunk I. kötet

Talán valamit elhibáztam IV. kötet

Tanítás (mi tán vallomás is) IV. kötet

Tanulékonyság IV. kötet

Tedd már le a karszalagot! IV. kötet

Tedd, Uram, könnyebbé az elválást V. kötet

Tehetek róla? IV. kötet

Tehetség IV. kötet

Téli ég, I. kötet

Test IV. kötet

Tóbiás éneke rabsága földjén II. kötet

Történelem IV. kötet

Történelem és közélet IV. kötet

Triptichon III. kötet

Tükörben II. kötet

– U –

– ugyanaz a csöndes Angyal – V. kötet

Ugye nem érted a verset, IV. kötet

Ugye, Arra gondolsz? II. kötet

Ugye, kevés? I. kötet

Ugye, nem kívánod? III. kötet

Unom IV. kötet

Utókor IV. kötet

Utolsó párbeszéd IV. kötet

Utunk II. kötet

Újévek, újévek! III. kötet

Úrnapon II. kötet

Út és útjelző II. kötet

Útravaló IV. kötet

– V –

Vadak között II. kötet

Valaki a Sátánt káromolta I. kötet

Válaszos zsoltár III. kötet

Vallásos költészet IV. kötet

Valle de los caidos (20/2. zs.) III. kötet

Van, hogy – II. kötet

Van, kinek – II. kötet

Vannak még csikók! I. kötet

Várlak (43/2-3. zs.) III. kötet

Várom Elizeust II. kötet

Végtelen és örökkévaló IV. kötet

Vénülsz, vagy züllesz is? II. kötet

Versek, versek, versek… IV. kötet

Versenyfutás a szóért II. kötet

Verses ima versíróért (Vas István) IV. kötet

Verseskötet IV. kötet

Vértanúk III. kötet

Vertikális népvándorlás IV. kötet

– – –(vigasztalásul) IV. kötet

Vigília III. kötet

Világ IV. kötet

Villódzik – II. kötet

Visszfények V. kötet

Vízállásmérő II. kötet

Vízkereszt II. kötet

– Z –

Zárás előtt IV. kötet

Zárt ajtók megett II. kötet

Zrínyi harmadik éneke IV. kötet

– Szám –

22. zsolt. III. kötet

31. zsolt. III. kötet

89. zsolt. III. kötet

129. zsolt. III. kötet

1998. (Szent Jakab), este V. kötet

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. kötet: Szürke habitusban. 1950. március – 1951. június

A „Szürke habitusban” verseskötet lejegyzésének és fennmaradásának legendás története

Víz alatt

Hajnali álom

Ecce Homo

Ég dalok

Kék ég, kék víz…

Ki hasonlítson?

Négy elem

Reggeli

Téli ég,

Csak drótok

Fekete liszt

Sós Sándor

Az Isten vásárosa

Akart versek

Felkélt a szél

Ikrek lettek

Kemény beszéd

Esti barátkozás

Ki vagyok én?

Mi közöm van hozzátok?

Jeremiással

Olcsó vagy, Pajtás!

Ne felejtsetek!

Ne köszöntsetek!

Szürke habitusban

Ahogyan az év futott

Befelé megyek a tavaszomba

Találkozunk

Októberek

Adoráció

Jubileum

Poharam

Nagykarácsony

A lótuszevők szigetén

Az első hó

Mint ködkürt a Dunán…

Hányat alszunk?

Pásztorok miséje

Harmadik mise

Purificatio

Passio

A bevonulás útján

A tűz mellett

A Kendő szólal

Longinus dala

Júdás fája alatt