Kunszery Gyula

Napot tükröző üvegcserép

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Kunszery Gyula

Napot tükröző üvegcserép

Versek

Nihil obstat.

Dr. Stephanus Kosztolányi

censor archidioecesanus.

Nr. 294/1965 Imprimatur.

Strigonii, die 28 Januarii a. 1965

Dr. Arthurius Schwarz-Eggenhofer

administrator apostolicus

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1965-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat és az örökösök engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog az örökösöké.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Ünnepnapok

Karácsonyi könnyes glória

Mily szép lett volna …

Akik a Gyermeket keresték …

A negyedik „király” éneke

Kána csodája

Vízkereszti triptichon

Mikor pedig lejött a hegyről …

Húsvéti fák

Tábor-hegyétől Golgotáig

Vasárnaptól péntekig

Vasárnap válasza

Pünkösd

Vasárnapok

Szent László királyról

Szent Erzsébet

Tavasz, nyár, ősz, tél

Misenaptár

Tavasszal

Tavaszi tárlat

Keresztek a tarlón

Könyörgés esőért

Nap-himnusz a strandon

Esemény

Szüret után

November

A sziget ősszel

Példázat a hóról

Sirály

Rózsadombtól Farkasrétig

Évszakok

Imádságok

Szonettek töviskoszorúja

Üdvözlégy

Örvendetes titkok

Fájdalmas titkok

Dicsőséges titkok

Lorettoi litánia

Ég és föld

Hídépítés

Melegségért melegséget

A szürkék erénye

Ott és akkor …

Hol vagy?

A harang

Két fiú

Jubiláló papok

Falusi körmenet

„Magyarok szimfóniája”

Végrendelet

Balassi Bálinthoz

Tihanyi krónika

Világhódítók

A léghajó legendája

Mese a lószőrről és a birkabélről

János pápa szíve

Epigrammák

Epigrammák

Öröknaptár kicsinyeknek

Névünnepek

Fordítások

„Magnificat”

A megszólás

Az égő csipkebokor

Sírvers

Morus Tamás: Egy asztrológushoz

Vörösmarty ifjúkori latin verseiből

Magdaléna a forrásnál

Isten szülője

Angelus Silesius epigrammáiból

Logau epigrammáiból

Lessing: Az olvasóhoz

Népi versek a „Des Knaben Wunderhorn”-ból

Páduai Szent Antal a halaknak prédikál

Szent Ágoston és az angyal

Goethe

A vándorló harang

A kövek átváltoztatása

Szent Nepomuk vigiliája

Halhatatlanság

Schiller

A föld felosztása

A hit szavai

„Fogadalmi táblák” és epigrammák

Novalis

Feltámadás

A naplóból

A kereszt

A „Mária dalok”-ból

Theodor Körner: A sixtusi Madonna előtt

Batsányiné Baumberg Gabriella: A „Teremtés”

Lenau

A kereszt

A feszület

Uhland: A kápolna

Heine

Mint egy virág …

A három szent király

Béke

Rilke

Mária születése

Mária mennybemenetele

Eduard List: Gyógyulás

Újabb epigrammák

Rabindranath Tagore: Az „Áldozati énekek”-ből

Théodore Botrel: Ékho

Henry de Juliot: Ballada a béke asszonyáról

Albert Flory

A királyok ajándéka

Könyörgés Szent Ferenchez

Ajánlás

Egy elhajított, elhagyott

szegény üvegcserép vagyok,

szemétdombon fekszem törötten …

Köröttem

portálok, büszke ablakok;

de jaj, homályosak, vakok,

világtalan mind, s fénytelen …

S engem megejtett hirtelen

valami szép, csodás varázs,

s ragyogtam, izztam, mint parázs,

és elrévülten, elbűvölten

szikráztam, égtem, tündököltem,

gyémántos fényem szerteszórtam:

a Nap sugárzó tükre voltam! …

(Köszönöm, Isten, hálatelten,

hogy volt időm,

midőn

sok más dicsőbb üveg közül

az én szegényke árva lelkem

választottad ki tükrödül,

s a törött üvegcserepet

beragyogta a Szeretet!)

Ünnepnapok

Karácsonyi könnyes glória

A jászolodból keresztfát csinálnak,

a pántjából meg éles vasszeget;

a pásztorok, kik bűvölten csodálnak,

tán ők kiáltnak vad „feszítsd meg”-et.

S a szamaruknak vemhén fogsz vonulni

Jeruzsálembe Golgotád felé,

s ott két lator közt kínnal fogsz kimúlni,

gyalázattal, mint sorsod rendelé.

Az ég sötét lesz, nem szikráz a Csillag,

és nem fog zengni angyal-ária,

s kinek szemében most boldogság csillog,

a fájdalomba roskad Mária.

Mégis: hiába rontja torz ecetté

az ősi bűn Karácsony színborát,

a szenvedésed fogja törni ketté

a Bűn bilincsét, átkunk ostorát.

A Menny kapuját ez nyitja meg nékünk;

köszöntsük hát az Isten egy Fiát,

s fogadjuk meg, hogy többé sohse vétünk,

s daloljunk könnyes, hálás Glóriát!

Mily szép lett volna …

Mily szép lett volna ott és akkor élni,

az üstökösnek méla éjjelén,

szent borzongással örömhírt remélni,

midőn az égi hírnök száll felém.

S csodálva nézni bűveit az éjnek,

pásztornak lenni ekkor ó be jó! –

míg fent a fényes angyalok zenélnek:

„Ó, gloria in excelsis Deo!”

S a szellemlények zengő szózatára

sietve menni dombon, réten át

a betlehemi pázsitos határra.

És áldozatnak tiszta szívet vinni,

és látni Őt, az Isten egy-fiát,

és térdre hullva hinni, hinni, hinni!

Akik a Gyermeket keresték …

Jöttek mogorva zsoldosok,

markolván zord fegyvereket …

Keresték. – Ámde nem találták

a Gyereket.

És jöttek tudós mágusok;

beutazták a Keletet,

s keresték … s végül megtalálták

a Gyereket.

És jöttek szelíd pásztorok,

szívükben béke, szeretet …

Keresték s rögtön megtalálták

a Gyereket!

A negyedik „király” éneke

Nincs aranyom, nincs tömjénem,

mirhám sincsen;

néhány csengő költeményem

minden kincsem.

Jézuskám, e kis keveset

Neked adom;

s megbocsátó mosolyt lesek

az ajkadon.

Kána csodája

Nagy lagzit csapni Kánán … ehhez értünk;

meginvitálni rengeteg vendéget;

és hiúságból az is előfordul,

hogy Anyádat is meghívjuk és Téged.

S akkor kisül, hogy nem futja a borbúl,

(nagy hordajú és kevés ború népség!)

s a szent ujjongás fanyalgásra bágyad,

a hő bizalmat felváltja a kétség.

Ilyenkor újítsd kánai Csodádat,

mely megsegít, és nem csúfolva büntet:

varázsold át a Buzgóság borává

mi langyos, lanyha, poshatag vizünket!

Vízkereszti triptichon

1.

(Isten szól)

Jordán vizénél én is álltam,

bő kegyelmekre vágyva vártam,

és álltunk, vártunk annyian …

Megnyílt az ég, hangzott a szó:

„Te vagy az én szerelmes fiam!”

2.

(Az ember hallgat)

De én hálátlan voltam érte:

midőn a démon megkisérte,

jaj, meghökkentem színe láttán,

elfeledtem az égi szót,

és nem mondtam, hogy „távozz sátán!”

3.

(Isten mégis szól)

Szerencsétlen megszállott lettem,

már a Gonosz beszélt helyettem,

és átkot szórt a Teremtőre …

S az Úr mégis megkönyörült:

„Némulj el! – szólt – menj ki belőle!”

Mikor pedig lejött a hegyről …

(Máté 8,1-3.)

Mint a bibliai poklos ember,

kiáltok Hozzád, Jézusom:

Tekints reám kegyelemmel,

s megtisztulok, tudom.

A lelkem poklos. Gyógyíts meg engem! –

Nálad az erő, hatalom …

Szólj! – a szódat úgy esengem:

„Tisztulj meg, akarom.”

Húsvéti fák

Azon a vasárnap

ujjongtak a pálmák,

mert a megváltásnak

messiási álmát

valósulva látta

Jeruzsálem népe;

jött Jézus … lepleket

dobtak le elébe,

s lengettek fölötte

büszke pálmaágat,

azon a vasárnap.

Akkor, csütörtökön

a szelíd olajfák

karcsú ágaikat

lankadtan lehajták,

mert a Getsemane-

kertben gyötrelemmel

vért verejtékezett

egy magános ember,

vére szétfolyott a

fekete rögökön,

akkor csütörtökön.

Azon a pénteken

szomorú szél susog,

búsan hajladoztak

bánatos cédrusok,

mert fönn a Golgotán

cédrusfából ácsolt

kereszten függött egy

véresre korbácsolt,

meggyötört, megkínzott

kihült, sápadt tetem,

azon a pénteken.

S a másik vasárnap

úgy pirkadat tájba’

kivirult a világ

valamennyi fája,

északi fenyőktől

délszaki pálmákig

mind üdén kizöldel,

lombot hajt, virágzik,

mert halottaiból

Jézus ím feltámadt

ezen a vasárnap!

Tábor-hegyétől Golgotáig

Midőn fényes dicsőségben

lebegett a lanyha légben

szent színében változottan,

ugye akkor jó volt ottan? –

Amidőn az égi szentek

Őt dicsérni földre mentek,

és kitárult a mennyország,

mosolyogtak angyalorcák,

s bizonyságot tett az Isten,

nagyra gerjedt a hit bennünk,

s monda Péter:

„Jó nekünk itt lennünk!”

De amidőn gyönge testét

megkínozták, megverették,

s megkötözték kezén-lábán:

elhagyták a hívek gyáván;

nem állott ki senki érte,

senki Őt most nem dicsérte,

a sok gonosz arcul köpte,

kigúnyolta, megütötte; –

mert az égbolt nem hasadt meg,

megdőlt a hit és leverten

monda Péter:

„Soha sem ismertem!”

Vasárnaptól péntekig

Húsvéti triptichon

1.

Jeruzsálemben Virágvasárnap

lelkes tömegek Messiást várnak,

drága ruhákat földre terítnek,

soha ily lángja nem volt a hitnek!

Közeleg Jézus szamárnak hátán …

Mámorban úsznak szent színe láttán,

s harsogják szirmot dobálva rája:

„Hozsanna Néked, zsidók királya!”

2.

De mi emberek, sajnos, a jóban,

állhatatlanok vagyunk valóban.

kik Őt vasárnap dísszel fogadták,

pénteken hóhér kezére adták;

kik hozsannáztak egész vasárnap,

s hódoltak Néki, mint egy császárnak,

pénteken durva átkot szór ajkuk:

„Feszítsed Őt meg, a vére rajtunk!”

3.

S mi volt a válasz? – A Világ Üdve

keserves kínban kereszten függve,

bánatos szemmel szemlélte őket,

a csúfolókat, a köpködőket,

bámészkodókat, a félénk jókat,

s az Őt ecettel megitatókat,

zsoldosokat, kik ruháját tépik …

S megszólalt: „Atyám, bocsáss meg nékik!’

Vasárnap válasza

Az érthető, hogy voltak ellenségek;

az ok: gonoszság, féltés, félreértés,

s a nyers tömeg a szélsőségre hajló,

s így törvény lett a szörnyű törvénysértés.

De hol voltak az Igazság tanúi,

a pásztorok, kik még bölcsőben látták,

a napkeleti bölcsek karavánja,

s a négyezrek, kiket kenyérrel táplált?

A volt vakok hogy’ bírták nézni mindezt,

s a tisztult poklosok most merre voltak,

s azok, akiknek ördögét kiűzte,

s halottaikból feltámasztott holtak?

S ordítozóknak durva „Barrabás”-át

miért nem harsogtátok túl, ti némák,

akiknek hangját visszaadta, s merre

lapultatok ti lábra keltett bénák?

Kafarnaumnak századosa mért nem

mozgósította hősi kis csapatját,

s a tanítványok – egy kivételével –

a Mestert mért hogy gyáván cserbe’ hagyták?

Ó mennyi kérdés! – roggyant lábinakkal

s előrecsukló csapzott, vérző fővel,

úgy csüngött ott, mint görcsben megvonagló,

halott-fehérre sápadt nagy kérdőjel.

Mért halk a hit? – és mért félénk a jóság? –

mért nincs a Jónak több kohéziója? –

erénynél mért erősb a bűn, a vétek? –

az Istenember mért került bitóra?!

S három sötét nap hallgatott az Isten …

Aztán pecsétje felpattant a zárnak,

midőn a gyászba hullt világra virradt

a lélek-fényt sugárzó szent Vasárnap!

Pünkösd

És amikor elérkeztek

a Pünkösdnek napjai,

összegyűltek egy kis házban

Krisztus első papjai.

(Rongyos ruhák, kérges kezek,

fésületlen üstökök:

ily egyszerű proletárok

a legelső püspökök.)

És hirtelen lőn az égből

mint egy sebes szélvihar,

s betölté az egész házat

zengő-zúgó égi zaj.

És eloszlott tüzes nyelvek

lebegtek a szobában,

s az isteni Szentlélekkel

betelének mindnyájan.

S akik eddig gyávák voltak,

bátrak lettek hirtelen,

s a tudatlan agyvelőkben

kigyulladt az Értelem.

S kik eddig a zsidón kívül

nem tudtak más nyelveket,

minden nyelven hirdették már

a krisztusi elveket.

És kiket a sanda kétely

oly gyorsan megrendíte:

ingadozó tamásoknak

megszilárdult a Hite.

Köztük eddig egyetértés

alig-alig lehetett,

s fellángolt most a szívükben

az isteni Szeretet!

Vasárnapok

Akácos-lombos kisfalu,

a templom itt meszelt falú;

vasárnap kondul ércharangja,

s a községnek aprója-nagyja

ünneplőben misére mén …

kezükben könyv és olvasó,

lelkükben áhítat, remény;

felbúg a mély orgonaszó,

s minden szivet megillet Ő,

ki Pásztor volt és Magvető.

A külváros a Gyár hóna;

betonból öntött temploma

erő, szilárdság, egyszerűség,

(de mécsesében forró tűz ég!)

Kevés a nép itt munkanap,

vasárnap mégis megtelik,

a dolgozók ott zsonganak,

az ünnepet megszentelik,

s a távol perifériák

imádják Őt, az Ács Fiát!

Szentegyház … díszes, dús barokk,

lebegnek cifra angyalok …

a szenteknek sok szobra, képe …

s mi polgárok, a város népe,

hallgatjuk a „szagos” misét.

A dolgos héten át vagyunk

munkálkodó „értelmiség”,

de most pihen fáradt agyunk;

és Ő szelíden néz miránk:

Urunk, Tanítónk és Biránk!

A hét hat napján idelent

mindenki dolgozik, teremt,

sürög-forog, izzadva szervez,

vagy teljesít, vagy újra tervez,

mind-mind megannyi fürge méh …

És a vasárnap-ünnepen,

amely a nyugvó Istené,

a hívő ünnepel, pihen,

hogy gyűjtsön az oltár előtt

az új munkához új erőt.

Szent László királyról

(Középkori himnusz átköltése)

Üdvözlégy kegyelmes Szent László királyunk!

Édes oltalma vagy jó Magyarországnak,

Szent királyok között drágalátos gyöngyszem,

Legfényesb csillaga a csillagvilágnak.

Híven szolgáltad te Szentháromságistent,

Szemed Krisztus Úrnak nyomdokára néze,

Szentléleknek tiszta, szép edénye voltál,

Szűz Mária Asszony választott vitéze.

Magyari királyok fényességes tükre,

Tündöklőbb tükör már nem is lehet ennél,

Kegyes Béla király nemzett s nevelt téged,

Hogy hozzá hasonló kegyes király lennél.

Mennyből adtak nékünk csudás csudaképpen,

Lengyelország szülte délceg, deli tested,

S lélekben születtél szentkeresztvizéből,

És ősödnek nevén Lászlónak neveztek.

Még kisded korodban Béla királyunkkal

Magyarok földjére hozzánk elhozának,

Hogy dísze legyél te két birodalomnak:

Magyarországnak és mennyek országának.

Tekinteted tiszta, s másokénál kedvesb,

Szépséges a kerek pirospozsgás arcod,

Beszédedben ékes, két karodban erős,

S legyőzöl mindenkit, ki veled kezd harcot.

Tagjaid formásak, termeted daliás,

A seregből messze kimagaslik vállad,

Már csak szépséged is császárságra méltat,

S a szent koronára nincsen méltóbb nálad.

Testben tisztaságos, a lelkedben fényes,

A szívedben pedig oroszlánként bátor,

Ezért hívtak téged hős, bátor Lászlónak,

Már életed ifjú gyermeki korától.

Szűz Mária Asszony kiválasztott téged,

És sok ajándékkal kegyesen kitüntet,

Hogy őrizzed, óvjad és megoltalmazhasd

Néki felajánlott magyar nemzetünket.

Fényes szent korona a fejedre szállott,

Szentlélek ereje megbátorít téged,

S indulván királyi atyáidnak útján

Koronádnak ékét rózsákkal tetézed.

Igaz bíró voltál és tebenned leltek

Szép szűzek lovagi hős védelmezőre,

Tisztaság virtusát tisztán oltalmaztad,

s az irgalmasságnak voltál követője.

Dicsérjük, magyarok, László királyunkat,

Méltán érdemli, hogy dicsőítsék nálunk,

Zengjük dicséretét angyalokkal együtt:

Üdvözlégy kegyelmes Szent László királyunk!

Szent Erzsébet

Rideg, hűs falak közt

nem rejté kolostor,

nem suhogott vállán

zord vezeklő ostor;

szerető hitves volt,

s anyja négy gyereknek;

nem rettegett tőle

pogány vagy eretnek;

nem harcolt a hitért,

nem térített népet,

hitvalló ajakkal

vérpadra sem lépett;

nem épít templomot,

nem alapít rendet,

révült látomásnak

nem igen örvendett;

sokat nem tanult ő

bölcs és szent papoktól:

nem írt, nem prédikált,

nem lett tudós doktor …

S mégis: hétszáz éve

zeng róla az ének,

nem halványult híre

dicsőült nevének,

egész világszerte

megünneplik napját,

festik, kőbe vésik

sudár szép alakját;

színes szép legendák

regélnek felőle,

tudósok, poéták

örök ihletője;

s kiben csörgedezett

Árpád pogány vére:

templomok épülnek

emlékezetére …

Pedig nincs nyomában

semmi alkotó tett;

mi hát az érdeme? –

mit csinált ő? –

Jót tett.

Tavasz, nyár, ősz, tél

Misenaptár

A nagyvilágban mennyi szép!

S miként ha színpompás misék

folynának itt egymás nyomán

a Természetnek templomán …

Körül tömjénes sejtelem,

s misénk ruhája zöld selyem,

s a kis minisztráns csíz kiált:

Tavasz-kispap primiciált!

A hűsség hővé lazul át,

s most sárga bársony kazulát

felölt a Nyár-plébános úr,

oltár elébe így vonul.

Miséz az Ősz, az esperes,

brokát ruhája rőtveres,

beszőve zöld, arany fonál,

s a Szél, a kántor, orgonál.

Sok gyertya lenn és fent is ég,

és ím éjféli szentmisét

celebrál püspökünk, a Tél,

palástja tiszta hófehér.

S míg folynak lent a szentmisék,

fönn kéklik a nagy messziség,

s a hold, a nap Szentostyaképp’

áldás-sugárit osztja szét.

Tavasszal

Én tavasszal csak a napot nézem,

egek kékjét s friss hajtást a tönkön;

s Szent Ferencként száz örömre készen

a világot himnusszal köszöntöm.

És ha néha a földre pillantok,

észreveszem a rút féreg-rágott

tavalyőszi korhadt levélhantok

tövében a fehér hóvirágot.

És hogyha a zöldleveles erdőn

süvöltöző szél-orkán nyilal át

én akkor is hallom a csicsergőn

fütyörésző madár kedves dalát.

S ha már a Sors mindent összetépett,

ha jönnének: bűn, betegség, átok, –

mégis hiszem a Jót és a Szépet,

s halálban is új életet látok!

Tavaszi tárlat

Jaj, mennyi kép és mennyi szép szobor! …

Ó, mennyi szín és mennyi gazdag forma! …

és mind derűs, most egy se bús, komor …

– És mintha mindez élő volna!

*

Tájkép. Még hó borul a hegytetőre,

de már a csermely jege olvad;

iramlik, zúg, tajtékzik … oly vad!

– Csak aztán árvíz ne legyen belőle!

*

A zöldelő rét egyre szebb lesz,

s egy pillangó csapongva repdes

egyik virágról más virágra;

ámulva nézik kis bogárkák …

– S tán azt vitatják, melyik tarkább:

virágok kelyhe, lepke szárnya?

*

Cseresnyefának karcsú ága,

s ezernyi hófehér virága

a lanyha szélben megremeg …

Tetszik? – Remek!

*

Ez itt a tó, habok csevegnek,

s felettük könnyedén lebegnek

szitakötők … – A szárnyuk mintha

szivárványszínben fénylene …

– Majd hintáznak: a sás a hinta.

– S a zümmögésük halk zene.

*

S mi ez a sok-sok bolyhos jószág,

szürkésen bársonyos valóság,

tán kis nyusziknak kurta farka? –

Ugyan, dehogy! – De hát mi? – Barka!

*

Emitt meg zöld virág kelyhében

hatalmas sárga porzók és bibék …

– Még mit nem! – künn a selymes réten

sétálnak apró kiscsibék!

*

Ott fönn az ég sötétkék óceánja,

rajt habfehér felhők gomolyganak …

– Sugárecsetjét dús aranyba mártva

szegélyüket im megfesté a Nap.

*

Virágoskert mögött majorság:

Virágország és Állatország …

– E képnél kissé túlhosszú a cím:

„Bimbó, kakastaréj, kis borjú-orr s a pőre

malacnak selymes sima bőre

versengnek: melyik rózsább rózsaszín?”

*

Lankás, pásztásan csíkozott vidék;

odább barnállik, frissen zöld idébb;

emitt már sarjad, zsendül a vetés,

a mag a földben már nem szendereg,

a téli szunnyadást megúnta;

amott hajlongó, dolgos emberek,

kapálás, ásás, szántás, ültetés …

– „A földeken megindult ím a Munka!”

*

Boruljunk térdre, s úgy köszöntsük,

kinek-minek mindezt a szépséget köszönjük,

azt az ecsetet, azt a vésőt!

– És Őt!

Keresztek a tarlón

Népünk a búzát úgy hívja, hogy „élet”,

és Péter-Pálkor keresztekbe rakja …

Nem érzed, mily mély értelme van annak,

hogy életünknek kereszt az alakja?

Keresztbe rakott kéve-sor a tarlón …

A jelképet könnyű felfognod ésszel:

az élet, mint a rét az aratáskor,

telítve van kereszttel, szenvedéssel.

De mindjárt mást jelent e szimbolum, ha

mélységeit nem ésszel, – szívvel méred:

köröttünk minden, minden elmulandó

csalóka árny; – csak a Kereszt az Élet!

Könyörgés esőért

Uram, küldj esőt meddő meződre,

termékenyítsd meg kiszáradt földjét,

keltsd új életre elsárgult zöldjét,

oltsd el nagy szomját tikkadt rögöknek.

Hallod? – fojtottan, sóhajtva nyögnek

vízért epedő fonnyadt csírái,

mert bensejükben rejlő királyi

kalászos pompák életre várnak.

Küldj esőt már a hervadt határnak,

öntözd rétedet, szegény oly kopár,

nem terem rajt más, csak gyatra gyopár,

és száraz, sárga senyvedő sarjú.

Fölötte víjjog fekete varjú:

Uram! a meződ halál mezője,

légy gondozója, védelmezője,

mert elpusztulnak az élet-csírák!

Akard, hogy nőjjön kalász és virág! –

ne engedd, hogy a szürke enyészet

elpusztíthassa meződ, vetésed,

hisz’ azért teremtéd, hogy teremjen!

Nap-himnusz a strandon

Nap bátyám, csak süssön kelmed

igazában, szép rendesen,

hassa át az egész lényem,

lebarnítson, melengessen.

Tisztaságos Víz húgocskám,

te is tudod, mit kell tenned:

frissíts, gyógyíts, üdíts, hűsíts,

moss le rólam minden szennyet.

Azután meg Szellő testvér

lombok között lám megrezzen,

s jön, hogy engem szárogasson,

lágyan körüllengedezzen.

S Test szolgám, te borulj hát le

Föld anyánkra hála végett:

áldd Azt, aki megteremtett

napot, vizet, szelet, téged.

Esemény

Nagy esemény történt a héten

a külvárosi füves réten,

mely ott lapul a sínek mellett:

a szürke szamarunk megellett.

Jelzem, már feltűnt napok óta,

hogy oldala kissé pufóka;

de úgy gondoltam, sok az abrak,

mit mezőnk nyújt a szamaraknak.

S egy reggel im csodálva látom,

karcsú megint füles barátom,

s miközben egykedvűn zabálgat,

mellette áll egy kicsi állat.

Egy kis csacsi! – Közelebb léptem,

hogy megcsodáljam illőképpen

ezt az eddig még sohsem látott

új jövevény állat-barátot.

Mint egy komondor, olyan nagy tán,

s csak álldogál nyugodtan, csacskán;

hosszú, bozontos barna szőre,

csak nagy szeme villog belőle.

Hókás csupán az orra táján,

s a napfény csillan kis patáján …

Aki nem látta, el se hiszi,

mily bájos a szamár, míg kicsi.

S nem hinném, hogy káromlás lenne,

de erről más jutott eszembe,

s ott gondolatban térdre estem,

és suttogtam: mily nagy vagy, Isten!

Szüret után

Forr, forr az új bor …

Mi lesz belőle? –

Csillogó nektár,

vagy karcos lőre?

Olcsó kis mámor,

részegholt álom?

Vagy szent áldozat

fehér oltáron?

Kocsmai zúgban,

félvak homályban:

durva káromlás

gőzölgő szájban?

Vagy kőbe, szóba,

zenébe vésett,

égbe sugárzó

tiszta költészet? …

Hadd szólok néktek,

hordók és rocskák

ölében ringó

ifjú borocskák!

Mit az Ősz titkos

ereje késztet,

úgy legyen ez a

ti erjedéstek:

hogy majd ne csárdák

hitvány csígréje,

de Vér legyetek:

az Isten vére!

November

Az életünk egy évre emlékeztet,

amelyben persze március a kezdet,

s hat esztendőig tart el egy hónapja,

és szűken mérve két hónap a napja;

de bárhogy is számítja ezt az ember,

az „ötven év” már mindenképp: november.

Pár éve még szavaltuk hetyke polcról,

hogy nem, nem engedünk a negyvennyolcból,

de szívünk bár konok dacot melenget,

negyvenkilencből is hát végül enged,

s egy szép napon (vajh szép nap?) arra döbben,

kérlelhetetlenül már itt az „ötven”!

Az életúton ez biz jó kétharmad,

olyan vidék, hol hűvös dér a harmat,

s a fának nincs itt zöldes, lombos ága,

s nem rózsa, csak krizantém a virága;

rövid napok és egyre hosszabb esték …

Nem vénség ez; ez még – és már – öregség.

Madárhangverseny múlt emléke már csak,

a szél, a szél, a szél, az orgonál csak;

elvész a harsogó színek hatalma,

két árnyalat van: szürke és a barna;

s a köd miatt szemünk csak alig láthat,

s a zord nyirok a bőrön, csonton áthat.

Lefelé tart az egyre szűkebb ösvény,

s egyetlen hű, kitartó társ a köszvény;

lassúbb mozgású már a láb, a kéz is;

s új műszavak: dioptria, protézis …

S míg éltünk útján botladozva mászunk,

erőnk apad, és nő a vérnyomásunk.

S a testünkkel a lélek együtt ernyed:

nem olvasunk regényt, csak történelmet,

áhítozunk a halk, nyugalmas csendre,

költőnk Arany lett, már nem Ady Endre;

az élménylángok perzselése megszűnt,

begyújtunk, s emlék-kályhánál melegszünk.

Novemberünk sötét hollója károg:

egy „-ember” még csak, s aztán már az „-ár”-ok,

s majd februárban vége évnek, dalnak,

így rendelék titokzatos hatalmak;

s figyelmeztet e szánandó adatra

november élén bús Halottak-napja.

Ám nekünk, kiket kereszténnyé kentek,

más ünnep is van: fénylő Mindenszentek;

nemcsak halál és bűn és sír, de más is:

van bűnbocsánat és föltámadás is;

s el nem riaszt a földi pálya vége,

mert szent hitünk a „szentek egyessége”!

A sziget ősszel

Ilyen borongó, szomorú őszön

a hulló levél holt regét üzen:

itten élt hajdan királyi Margit

komor klastromban fehéren, szüzen.

Nyulakszigetén nagy, méla csend volt,

míg a világban dúltak vad tusák,

és szóror Margit halkan imádta

körösztre-szegzett vérző Krisztusát.

S végzett alantas cselédi munkát,

ruhája durva, darócos szövet,

s mások bűneért viselt a testén

sündisznótüskés vezeklő-övet.

S egy ilyen ködös, halódó őszön

megremegett a halovány szirom,

s mire a Sziget hó-csuhát öltött,

elfonnyadott a fehér liliom.

Gyarló földi szem csak ennyit látott,

de mi már tudjuk, értjük a csodát:

átplántálták a mennyei kertbe,

és ottan virul örökkön tovább.

Példázat a hóról

Az embernek ifjú lelke

olyan, mint a hópehelyke:

hull az égből tisztán, frissen,

így küldi le a Jóisten.

De nem azért küldi Ő le,

hogy lucsok váljék belőle,

mint havából a városnak,

mit korom fed, s besároznak.

Ám azért, hogy olyan legyen,

mint a réten, völgyön, hegyen

az a puha hótakaró:

melegítő, jót-akaró.

Fázó földet ez melenget,

s amikor a fagy felenged,

s éhes holló már nem károg,

a talajba leszivárog.

Lénye itt is a szeretet:

táplálja a gyökereket,

s mely a téltől dermedt holtra,

éledő föld szomját oltja.

S ha számára nincs már dolog,

akkor végül elpárolog,

szellő szárnyán messzeségbe,

ahonnan jött: föl az Égbe!

Sirály

A holló lomha szárnycsapással

kereng havas mezők felett;

mint gyászos özvegy, bánkódik, hogy

meghalt a nyár, a kikelet.

Verébke borzolt tollazattal

gubbaszt a fán a fagy miatt;

amilyen szemtelenke máskor,

most épp oly gyáva és riadt.

S a fecske, gólya, kényes kócsag

már őszidőben „disszidál” …

Nem tetszenek; – az én madárkám

a kacagó vidám sirály!

Ez fittyet hány a fagyra, hóra,

csak fumigálja a telet;

vigan cikázva szállong, röpköd

a zajló, zúgó ár felett.

A repülése gyors, szeszélyes,

könnyed, csapongó, libbenő;

s hídról dobott kenyérdarabkát

elkapja még röptében ő.

És közbe-közbe rikkant egyet,

mint táncoló duhaj legény,

s ha elfáradt, hát elpihenget

a nagy folyó fehér jegén.

Vagy elmerül az áradatban,

és ring a dermesztő vizen,

s felénk, kik őt didergve lessük,

derűsen bölcs igét izén.

Üzeni azt, míg friss habokból

egy szárnylegyintéssel kikel:

a tél is Isten küldeménye,

így annak is örülni kell!

Rózsadombtól Farkasrétig

Tavasz volt épp, a rózsák nyiltak,

szellők libegtek lanyha lustán,

amikor fenn a Rózsadombon

megszületett az én Anyuskám.

Most tél van … zordon, vad zimankó,

a farkas ordít messzi pusztán;

s megérkezett a gyász-batáron

a Farkasrétre én Anyuskám.

Kikísértük az unokákkal;

mi már tudjuk, ők még nem értik:

zarándokút e földi lét csak

a Rózsadombtól – Farkasrétig.

Évszakok

Tavasz

Most minden titkos sejtelem:

a zsendülő rét zöld selyem,

s arany hím rajt a kankalin;

és zengő-zsongó hanggal ím

dalol ezer madár-torok:

kis glóriázó kántorok.

A lég tömjén-lehelletű,

harangvirág a csengetyű,

s az ébredésnek mámora

az új-misésünk szent bora,

s az izzó nap, mint szentelt ostya,

áldó sugárit szerte-osztja …

Virágillat, madárka-ének …

Örüljünk mind az újmisének.

Nyár

Július napja égető,

mit elvetett a Magvető,

kalászba szökkent már a mag,

a dús mezők aránylanak …

A föld termést hoz gazdagon,

s áldás leng minden asztagon,

a kazlakon, kévén, kereszten …

Szívünkből háladal buzog,

s a déli szellő így susog:

„Ez az én testem.”

Szeptember … nyárvég … íme már

búcsúzkodik a napsugár,

de búcsúcsókja még meleg …

Mosolyganak szöllőszemek;

de pár nap, s vérük már csorog,

s pincében forrnak új borok,

gyöngyöznek bordón vagy fehéren …

S ha támad hűvös esti szél,

suttogva, halkan így beszél:

„Ez az én vérem”.

Ősz

Az ősz: a nincs, az űr, hiány,

még nincs hideg, már nincs meleg;

az ősz a múlás, távozás:

lehulldogáló levelek,

halódó, sápadt napsugár …

Eltávozott már rég a nyár,

s nem érkezett el még a tél;

egyetlen létező: a szél …

Beléborzong az élő és a holt is;

az őszi szél halottas ének,

zokogó hangja gyász-zenének:

„Circumdederunt me gemitus mortis!”

Tél

Már itt a tél; hó permetez …

Fehér csuhájú szerzetes,

kezében vad, vezeklő ostor …

Rideg, dermesztő, zord kolostor,

szikár keménység, fegyelem …

De bent a szívben: kegyelem!

Megvéd a hó; a hó takar,

melenget ő, és jót akar,

s hiába fagy, hiába szél:

a jég alatt az élet él …

Fehér csuhás barát a tél.

Imádságok

Szonettek töviskoszorúja

I.

Amikor Pilátus hóhérkézre adta,

a vérszomjas tömeg ujjongani kezdett,

és már hozták is a megácsolt keresztet,

s letépett köntösét Ő most visszakapta.

A helytartó közben kezét mosogatta,

mert igaz életet ilyen gyáván vesztett,

elfehérült ajka még mostan is reszket;

s a népség a szent fát már a vállra rakta.

Háta véres volt még az ostorozástól,

egész teste sajgott, égett a sebláztól,

s feltörte a nyersen eszkábált ereszték.

S bár jól tudta, hogy ez végső útja lészen,

bűneinkért mégis kínhalálra készen

felvette vállára súlyos nagy keresztjét.

II.

Felvette vállára súlyos nagy keresztjét,

s elindult a menet fel a Golgotára;

Ádám vétkének óh, rettentő az ára:

Isten egy Fiának így okozta vesztét!

Hóhérok az útját sanda szemmel lesték,

s ha megállt, korbáccsal mordan csaptak Rája,

s a tömeg is folyvást rúgja, taszigálja,

semmi irgalommal nincsenek a besték.

A göröngyös úton tólják és cibálják,

por és vér szennyezi hófehér ruháját,

s mindezt közömbösen nézi fent a rest ég,

mely felé fájdalmas szemeket meresztett;

s átölelve tartja a nehéz keresztet,

amely földre nyomta gyötrött, gyönge testét.

III.

Amely földre nyomta gyötrött, gyönge testét,

nemcsak a kereszt volt: bűneinknek súlya! …

Félre billent fején töviskoszorúja,

s tüskéi homlokát még jobban sebezték.

A ledőlt fát ismét vállára helyezték,

s kezdődött elölről a szörnyű tortúra,

vánszorgó léptekkel nekiindult újra,

s ha megtorpant, megint ütlegelni kezdték.

Útját szegélyezte nézők sokasága,

kit szánalom vitt ki, kit kiváncsisága,

de a legtöbbjét a gyűlölet zaklatta.

Gyötrelme, fájdalma egy percre sem szűnik,

s egyik fordulónál ím szemébe tűnik:

anyja az útszélen sír-zokog miatta!

IV.

Anyja az útszélen sír-zokog miatta,

János támogatja; igen, ő az: Mária,

hét hegyes tőr megtört szívét általjárja,

hiszen az egyetlen szent Fiát siratja.

Látja, hogy kínlódik szűz méhe magzatja,

s patakokban ömlik könnyeinek árja,

sejti, hogy még sok-sok nagy szenvedés várja,

mert mintha elhagyná Őt az égi Atyja.

Megtorpan a menet, és a Fiú setét

bánattól borongó könnyes tekintetét

anyjára veti egy röpke pillanatra …

De nincsen megállás, nincs pihenés, mer’ ezt

nem tűri, nem hagyja a zsarnoki kereszt;

ó, a kereszt! – most meg Simon nyög alatta.

V.

Ó a kereszt! – most meg Simon nyög alatta,

mivel a poroszlók rákényszerítették,

a nehezét az ő vállaira tették,

mert az Elitélt már lelkét majd kiadta.

A másik már csak a szárát tartogatta;

ó, nem Őt kímélték, ó, nem Őt féltették,

csak éppen a kereszthalálig éltették,

hogy út közben el ne hulljon istenadta!

Cyrenei Simon dohogva, dünnyögve,

közben egyet-egyet szitkozódva, nyögve,

vonszolta tovább a kényszerű nagy terhét.

Nem is sejtette, hogy kinek munkatársa,

így érkeztek el egy újabb állomásra:

„Veronika vásznán vércseppes verejték.”

VI.

Veronika vásznán vércseppes verejték,

amely a szent arcot híven kiformálja;

s vajjon hogyan került az „igaz kép” rája? –

gyötrelmes izzadság és vér volt a festék.

Mikor szolgái a menetet jelezték,

Veronika asszony az út hajlatára

siet és két karját Feléje kitárja,

kezében a kendő, s csak ennyit szól: tessék!

Rövid kis időre ottan Ő megállott,

s a kendőbe törlé vértől-víztől pállott

arcát, s rányomódott mélyen a jeles kép …

S elvonult a menet a Kálváriára;

támolygott terhétől, s aztán nemsokára

láthatják a népek második elestét.

VII.

Láthatják a népek második elestét:

város kapujánál megkínzott, leromlott

erőtelen teste ismét porba omlott,

s nem mozdult, hiába ütötték, verdesték.

S mit úgyis véreztek gonosz tövisecskék,

éles kövekbe is ütődött a homlok,

s a szennyes porszemek a csapzott, kibomlott

hullámos fürtöket egészen belepték.

Ám megigazítják töviskoronáját,

ostorral, kötéllel ütik, ráncigálják,

szent terhének újból vállat, fejet hajta.

Panaszra, zokszóra nem nyitotta száját,

cipelte görnyedten tovább az igáját,

s a bús asszonyokat még Ő vigasztalta.

VIII.

S a bús asszonyokat még Ő vigasztalta,

akik a kapun túl roskadozva álltak,

s egymást átkarolva halkan sírdogáltak;

s íme szóra nyílt most eddig néma ajka:

„Jeruzsálem lányi, én sorsom miatt a

könnyetek ne hulljon, lesz helye sírásnak,

prófétás igéim ha valóra váltak,

s boldog lesz, ki nem szült, s fiát nem szoptatta!”

Vígasztalan vígasz! – jámbor asszonyoknak

szíve vérzik tőle, s még inkább zokognak,

s könnybe lábbadt szemmel tekintenek Rája.

Most már nem is csak Őt, – magukat siratják,

fiaik jövendő sorsát, gyalázatját …

Még egy esés; aztán fel a Golgotára!

IX.

Még egy esés; aztán fel a Golgotára! –

Igen, még egy esés, a magaslat alján

harmadszor leroskad, s kínos gyönge jajján

nem lágyul meg szive senkinek se, Rája

tovább hull ostorok kegyetlen csapása,

hóhérok nyüzsögnek jobbján, mind a balján,

ütés éri fején, törzsén, lábán, karján,

homlokára csúszik töviskoronája.

Fel-feltápászkodik, eltompul a kín is,

s kezdődik a rémes, irtózatos „finis”,

és felvánszorog a csúcsra valahára.

Egy kietlen, sivár, sziklás ormot ér ott;

kifújják magukat a gonosz hóhérok,

s ott levetkőztetik, nincs egy szál ruhája.

X.

S ott levetkőztetik, nincs egy szál ruhája,

a vad, irgalmatlan, goromba pribékek

Róla minden ruhadarabot letéptek,

leszaggattak, s nincs most meztelenebb nála.

Ott áll csupasz testtel görnyedten az árva,

aki pedig soha senkinek sem vétett,

kinek szíve csak a szeretettől égett;

ott áll, s majd ott fekszik két karját kitárva.

Mert köntösét s minden fedő mezét vesztve

ráfektették a cédrusfa keresztre,

azon fekszik véres könnycseppeket sírva.

S jaj, mért is születtek ácsok és kovácsok! –

csattognak a fáján vaskos kalapácsok,

s keresztre szögezik, ahogy meg volt írva.

XI.

S keresztre szögezik, ahogy meg volt írva;

kegyetlen vasszög a jobb kezét átfúrja,

s a balján ugyanezt megismétlik újra,

s két kezén vérrózsák fakadnak kinyílva.

S jaj, most nincsen seblázt megenyhítő mirha!

és a lábakat is átfúrják a durva

vasszegek, s ott fekszik aléltan, ájulva,

a kínszenvedést már tovább alig bírva.

Pedig a bírái oly kegyesek voltak,

legyenek társai, erre is gondoltak,

hogy sorsát könnyebben viselje el: mert két

latrot is keresztre feszítettek Véle,

bűntelen életnek ez lett hát a bére;

végül két lator közt kilehelte lelkét.

XII.

Végül két lator közt kilehelte lelkét;

ám előbb egyiknek, aki buzgón kérte,

a paradicsomot kegyesen ígérte,

s így várta be zordon sorsának beteltét.

S ama kevés hívek, kik követni merték,

akik a leginkább aggódtanak érte,

kiket kínhalála legfájóbban sérte,

ott álltak alatta s a mellüket verték.

S mikor megtört testét elhagyta az élet,

kíváncsi sokaság gyorsan szerteszéledt,

s a nap fényét komor fellegek benyelték.

S midőn az est leple ráborult a tájra,

s nem fénylett más, csak a hold sápadt sugára,

tetemét a hívek titkon leemelték.

XIII.

Tetemét a hívek titkon leemelték,

s a bánatos anya az ölébe vette,

keserves könnyeket hullatott felette,

szívét a fájdalmak végleg összetörték.

Aztán a holttestet gyolcsokba tekerték,

miután Magdolna írral kenegette,

s fehér szemfedővel gyöngéden befedte;

s felkeresték a völgy bús temető-kertjét.

János a támolygó anyát támogatta,

ott volt ama József, ki a sírhelyt adta,

s Nikodémus, ki pénzt adott balzsam-írra.

Ők vitték a hullát, a többi kísérte

zokogva, sok forró könnyet ejtve érte,

s eltemették nyirkos, sötét sziklasírba.

XIV.

S eltemették nyirkos, sötét sziklasírba,

s az elé hatalmas követ hengergettek,

de hogy ki volt az, kit itten eltemettek,

nem hirdette sírkő, nem jelölte sírfa.

Közeléből minden élő el volt tiltva,

a vigyázására őrök rendeltettek,

az ellenség Tőle holtában is retteg,

bár míg élt, csak jót tett, gyógyítva, tanítva …

S ott feküdt a holttest a sírjába zárva;

mi már tudjuk, hogy a feltámadást várva,

de ez még titok volt, senki sem tudhatta.

Ez végállomása, – úgy látszott még akkor –

az útnak, mely indult péntek virradatkor,

amikor Pilátus hóhérkézre adta.

Mesterszonett

Amikor Pilátus hóhérkézre adta,

Felvette vállára súlyos nagy keresztjét,

Amely földre nyomta gyötrött, gyönge testét;

Anyja az útszélen sír-zokog miatta.

Ó a kereszt! – most meg Simon nyög alatta;

Veronika vásznán vércseppes verejték!

Láthatják a népek második elestét,

S a bús asszonyokat még Ő vigasztalta.

Még egy esés; aztán fel a Golgotára!

S ott levetkőztetik, nincs egy szál ruhája,

S keresztre szögezik, ahogy meg volt írva …

Végül két lator közt kilehelte lelkét,

Tetemét a hívek titkon leemelték,

S eltemették nyirkos, sötét sziklasírba.

Üdvözlégy

Nem tör fel ajkunkról harsogó ária,

csak egy halk imádság: Üdvözlégy Mária!

E fohásszal sok-sok százezer magasztal,

s méltó is vagy rá, mert teljes vagy malaszttal.

Csillagos glória koszorúzza fejed,

egek Királynője, az Úr van Teveled!

Az angyal is már e szavakkal üdvözölt,

mondván: áldott vagy Te az asszonyok között;

nem fogható Hozzád még királyi hölgy se,

áldott vagy, s áldott Te méhednek gyümölcse:

JÉZUS.

Asszonyunk Mária! – Hozzád folyamodunk,

Te légy közbenjárónk. Te légy a gyámolunk,

nincs semmi, mit Isten Tőled megtagadna,

mivel hogy Te vagy az Istennek szent anyja;

ezért régen s most is Téged kérünk, kértünk:

uradhoz-fiadhoz imádkozzál értünk

bűnösökért, főként éltünk vége táján,

imádkozzál most és halálunk óráján.

AMEN.

Örvendetes titkok

Ki az, ki mint Isten emberré lett értünk,

hogy könnyítse nekünk bűnből visszatértünk,

kinek Szűz Mária, te életet adtál? –

Jézus,

kit te, legszentebb Szűz, méhedbe fogadtál.

Ki az, ki helyettünk bűneinket bánta,

s úgy szunnyadt, mint piciny emberi palánta,

s kit te később féltőn neveltél, gondoztál? –

Jézus,

kit te, legszentebb Szűz, méhedben hordoztál.

És vajjon ki az, ki midőn emberré lett,

megváltó urunk lőn: út, igazság, élet,

kiért a lelkedben hét tőrszúrást tűrtél? –

Jézus,

kit te, legszentebb Szűz, e világra szültél.

Ki az, aki a mi üdvösségünk végett,

az Istennel kötött új szent szövetséget,

akinek te olyan zengő nevet adtál? –

Jézus,

kit te a templomban, szent Szűz, bemutattál.

Ki az, ki az igét bölcsen magyarázza,

kinek otthona lett az Istennek háza,

aki erősebb volt végzetnél, halálnál? –

Jézus,

kit te a templomban, szent Szűz, megtaláltál.

Fájdalmas titkok

Ki az, ki elvonul Olajfák hegyére,

s halál-gyötrelemben kiserked a vére,

mikor hő imában buzgón térdre hull ott? –

Jézus,

kinek értünk véres verejtéke hullott.

Ki az, kinek vállán csattog szöges ostor,

akitől elpártolt mindegyik apostol,

ki még arcára is ütlegeket kapott? –

Jézus,

aki miérettünk megostoroztatott.

Ki az, kinek vére homlokán kicsordul,

mert töviskoszorút nyomtak reá zordul,

melynek vad tüskéje a csontokig hatott? –

Jézus,

ki értünk tövissel megkoronáztatott.

S ki az, ki elgyöngült, kínzott, vérző testtel

birkózik a súlyos cédrusfa kereszttel;

ki az, ki ezt a nagy áldozatot hozta? –

Jézus,

aki miértünk a keresztet hordozta.

Ki az, kinek kezét-lábát átszegezték,

s keresztfára vonták agyongyötört testét,

akit annyi híve elhagyott vagy megcsalt? –

Jézus,

ki értünk keresztre felfeszítve meghalt.

Dicsőséges titkok

Ki az, ki gyötrelmes, szenvedéses áron

végül diadallal győzött a halálon,

aki életünknek új értelmet adott? –

Jézus,

halottaiból ki dicsőn feltámadott.

Ki az, aki éltet, mint az égi harmat,

társainak adván feloldó hatalmat,

amely minket minden bűneinktől fölment? –

Jézus,

ki dicsőült testtel a mennyekbe fölment.

Ki az, aki mégsem hagyott el bennünket,

hűtelenségünkért hívségével tüntet,

gondoskodva róla: legyen menedékünk? –

Jézus,

aki a Szentlelket elküldötte nékünk.

Ki az, ki szent anyját megdicsőitette,

s holtod után, szent Szűz, lehetővé tette,

hogy feltámadt tested elhagyja e földet? –

Jézus,

aki téged, szent Szűz, a mennyekbe fölvett.

És ki az, ki ott is kitüntetett téged,

kinek visszfényében ragyog fényességed,

s tündökölve fénylik örök ragyogásod? –

Jézus,

ki az égben, szent Szűz, meg is koronázott

Lorettoi litánia

Szüzeknek szent szüze,

Istennek szent Anyja,

a fogantatásnak

szűz makulátlanja,

igazság tüköre,

bölcsességnek széke,

örömünknek oka:

áldás, malaszt, béke!

Lelki tiszta edény,

kinek szűz a lénye,

tiszteletes edény,

áhítat edénye.

Titokzatos rózsa,

Dávid király tornya,

mely mintha elefánt-

csontból való volna …

Mária aranyház,

szövetség szekrénye,

mennyország ajtaja,

hajnalcsillag fénye,

betegek orvosa,

bűnösök oltalma,

és vigasza annak,

aki bútól halna.

Ahol Te vagy, minden

búbánatnak vége,

a keresztényeknek

vagy Te segítsége.

Királyné az égben,

mely angyalok hóna,

minden szenteknek szent

királyné asszonya;

Magyarországunknak

nagy oltalmazója,

szeplőtlen királyné,

fűzérbe font rózsa …

Hozzád fohászkodunk,

kik annyit vétettünk:

könyörögj érettünk,

könyörögj érettünk!

*

Istennek báránya,

vedd el bűneinket,

irgalmazz minekünk,

Krisztus, hallgass minket!

Ég és föld

Hídépítés

Miközben méltán ünnepeljük

a Hídnak munkás hőseit,

nem árt, ha fényes példájukból

ki-ki tanulságot merít.

Gondoljuk meg, hogy hídépítők

vagyunk mi valamennyien,

a munka zajlik nappal-éjjel,

egy pillanatra sem pihen.

Mi emberek itt mindahányan

egy-egy hidat építgetünk,

kik lelkesen, kik ímmel-ámmal,

e híd: a múló életünk,

az élet, mely a földi partról

a túlvilág felé ível;

e munkapályán nincs különbség,

egyek vagyunk mindenkivel,

a deszka-palló s büszke lánchíd,

mind, mind csak egy irányba tart,

a cél: a szürkés ködbe burkolt

titokzatos nagy messze Part …

S hol torz a terv, kontár a munkás,

selejtes, rossz a nyersanyag,

az ily hidak a cél előtt még

örvénylő mélybe omlanak …

Hát úgy építsük hídjainkat:

legyen mind egy-egy műremek,

s keservek, munkák, kínok árán

túloldalt Partot érjenek!

Melegségért melegséget

Miközben száguld, száll a gyors,

s te bámulsz át az ablakon:

gondolsz-e rá, hogy táltosod

min él, miféle abrakon?

Míg kályhád vígan duruzsol,

s kéményed füstöt ereget,

gondolsz-e arra, hogy kinek

köszönheted a meleget?

S midőn homályos alkonyon

kigyúlnak lámpák itt s amott,

gondolsz-e rá, ki az, kinek

köszönhetjük az áramot?

A bányásznak! – ki sok veszély

között leszáll a vaksetét

aknába, s hozza fel nekünk

az ősidők üdvözletét.

A kőszenet! – Oh mily csodás,

különleges ásvány a szén:

hidegségéből lesz a hő,

sötétségéből lesz a fény!

Mozgás, melegség, fény, erő …

mind őt dicséri szerteszét,

hát gondolatban megszorítsd

a bányász szénporos kezét.

S ki oly kevésszer élvezi

az Isten napját, kék egét:

a szén hevéért küldd felé

a szíved hálás melegét!

A szürkék erénye

Nem kérem én a szentek glóriáját,

a hő szivet, a kristálytiszta elmét;

csak add. Uram, a szürkék halk erényét,

add nékem Jóbnak duzzogó türelmét …

Az özvegy kétfilléres jótevését,

s miről ma szól már zengő himnusz-ének,

oh, add nekem csak egy kicsiny darabját

a kafarnaumi százados hitének!

Add irgalmát a szamaritánusnak,

s ha szívemet megejtené a bánat,

olyan legyen a bűnbánatom, mint a

homályos templom-szeglet vámosának.

Add háláját az egyik poklosodnak,

s kiről azóta szép legendát fonnak:

a kényszerű, fanyalgó szívességét

a cirénei dünnyögő Simonnak.

És mint a lámpást hordozó szüzekben,

legyen csak bennem annyi bölcs okosság,

s az embertársam’, add, hogy úgy szeressem,

miként a pásztor kóbor, kósza kossát!

Ott és akkor …

Mily jó lett volna ott és akkor élni!

Tán Jánosként, mint szeretett tanítvány:

követni Őt rajongva, hőn remélni,

indulni, minden népeket tanítván …

De ez talán már vétkes nagyravágyás;

hát lettem volna csak szamárnak vemhe,

amelynek hátán lelkes hozsannázás

között vonult be ős Jeruzsálembe!

A fák virrasztanak csak, míg a társak

ott szerteszét hevernek mélyen alva;

s Ő gyötrődik! – Oh lettem volna bárcsak

hűs illatát lehellő vén olajfa!

Az embereknek legdicsőbb korában

én nem lehetnék boldogabb seholsem,

csak lettem volna útjának porában,

hová verejtékcseppje hull: egy porszem!

Hol vagy?

„Ádám, hol vagy?” – Te így kerested

az Embert, kinek földből testet,

s lehelletedből lelket adtál …

S magadra mennyiszer maradtál!

S mi sóhajtoztunk: „Hol vagy Isten?” –

hogy romlásunkban megsegítsen

a jóságod, a bölcsességed.

S de sokszor nem találtunk Téged!

Jó lenne már, ha e bujócska,

mely tart a vesztett Éden óta,

nem zaklatná a szívünk, elménk:

ha végre már egymásra lelnénk!

A harang

A gépkocsik pöfögnek,

zakatol a villamos,

lármázik a sokaság …

Ez idétlen hangzavar

minden érzést, minden kedves

harmóniát felkavar …

Fönn a dombon, dűlős réten

kis templomban tisztán, szépen

csengetyűz egy kis harang:

szelíd, zengő, tiszta hang …

Elnyomja a város zaja,

ritmustalan torz moraja;

de csak cseng a kis harang,

de csak zeng a kis harang,

cseng-zeng, kong-bong a harang.

Lent az élet zúg, búg, zörög,

s minden zörej, zaj és lárma

elterül a város fölött,

mint hogyha egy szürkés-barna

nyomasztó nagy köddé válna,

s fellebegni nem akarna …

Csak a harang lágy zenéje,

zengő hangja száll föléje;

mert minden vad földi zúgás

belefullad porba, légbe:

csak a harang zsongó szava

száll az égbe, száll az égbe!

Két fiú

A neve Gábor, „Isten hőse”,

de hát mint én nem, nem az ő se;

olykor csalárd a „nomen – omen”,

mert vajjon „Gabri-él”-e? – ó, nem,

hisz’ egy kutyustól megriad …

Most mégis szép találkozásban

eggyé lesz első áldozásban

az én fiam és a Te Fiad.

Tiéd okos, – enyém butácska;

Tiéd ügyes, – enyém sutácska;

Tied hibátlan, tiszta szent Ő;

enyém gyarlócska, rest, esendő,

hibája annyi-annyi van;

enyém a por, Tiéd a fönnség:

valóban Ég és föld különbség

a Te Fiad és az én fiam.

De épp’ azért ezerszeresen

reászorul, hogy mást szeressen,

ki mint szivélyes, hű barátja,

segíti, ha botolni látja

a sok-sok gyöngeség miatt:

ha árva lesz, hát légy Te atyja,

és soha-soha el ne hagyja

az én fiamat a Te Fiad!

Jubiláló papok

Ezüstmisék ezüstjét kutattam

pénztárcában, szervizben … hiába! –

Nem találtam seholsem ezüstöt,

csak a papnak őszülő hajába’.

Aranymisék aranyát kerestem

kopott, rojtos reverenda-zsebben,

de nem leltem aranyra én másutt,

mint a fáradt, jóságos szivekben.

Gyémántmisék gyémántját bányászni …

feladatnak bizony ez se könnyebb …

Nincs más gyémánt, csak a vaksi szemben

felcsillanó meleg hála-könnycsepp.

S vasmisékben nem bukkantam vasra;

mért is hívják így ezt? – jaj be furcsa! –

Vasból van a koporsó-szög; ámde

az a szeg is, mely az üdvnek kulcsa!

Falusi körmenet

Elől mentek ti leánykák

csipkezászlót lebegtetve;

ruhácskátok fehér selyem,

s párta borul fejetekre.

Utánatok asszonyoknak

ezerszínű tarkasága:

piros, kék, zöld, halvány-lila,

rózsaszín és barna, sárga.

Azután az öreg nénik

tipegetnek lassan, szépen,

összekulcsolt ráncos kézzel,

fejkendősen, feketében.

Közbül megint derűs, fénylő

színfoltocskák integetnek:

aranya a baldahinnak,

fehére a karingeknek.

Végül jön a férfi-népség,

belőlük is jutott bőven;

szép tempósan lépegetnek

komoly, sötét ünneplőben.

Gyönyörködve nézem őket,

tetszik minden, amit látok;

s kisleányok itt az élen,

szavam lenne tihozzátok:

Kis Veronkák, szép Rozálok,

pillantsatok néha hátra,

túl a nőknek tarka sergén

bandukoló nagymamákra.

S gondoljatok arra, hogy bár

hajatok most arany, ében, –

egykor ti is ott tipegtek

fejkendősen, feketében.

„Magyarok szimfóniája”

Szombati nap délutánján

a falusi unalomba’

elmentem a plébánossal

a helybéli új malomba.

Korszerűen berendezett

elektromos malom-fajta:

nagy motor búg, gépszíj csattog,

a gépeket villany hajtja.

A kerekek zakatolnak,

s nincsen itt szó malomkőről:

lisztet, darát, korpát, kását

kemény acélhenger őröl.

Rázkódtak a rosta-dobok,

mozgott minden, oly csodás volt,

mint Pesten a Vidám-parkban

a kastély, az elvarázsolt.

S csak két ember az üzemben:

lent a gépész szöszmötölget,

zsákot tölt egy molnár-lányka

három emelettel följebb.

S közben persze ő is nótáz,

barna haja liszttől deres,

kedves arca, izmos karja,

ruhája is liszt-púderes.

Eltűnődöm, s képzeletben

megjelennek szellemtesttel

kilencszáz év távolából

Gellért püspök s Valter mester.

Hallgatják e furcsa zenét,

mit hozott a messzi holnap:

zúg a motor, kerék surrog,

s a lány most is csak dalolgat.

– Püspök atyám, s Valter, ki vagy

muzsikában komoly fórum:

mi korunkban így hangzik a

„symphonia hungarorum”!

Végrendelet

(Ellenvers Eötvös József hasonló című költeményéhez)

„Ha majdan átfutottam

Göröngyös útamat,

S hová fáradtan érek,

A sír nyugalmat ad”.

Nem kell szobor fölébe;

Ha bronzba öntenék,

Előbb-utóbb a képem

úgyis ledöntenék.

Ha már a sírba’ nyugszom,

Legjobb: felejtsetek,

S ha jőtök is ki néha,

Könyűt se ejtsetek.

S ne énekeljetek ti

Se dalt, sem áriát,

Csak mondjatok el halkan

Egy Áve Máriát.

Mert az, ki lent pihen majd,

A dermedt néma holt,

Szegény kis bűnös ember,

Még csak költő se volt.

Balassi Bálinthoz

(1554–1954.)

Négy század múlt már ám,

hogy múzsák oltárán

Bálint úrfi áldozott,

szerelmi húrt penget,

zsoltárokat zengett,

s harci dalt kiáltozott;

s ugyanez a nóta

járja még azóta,

költésünk nem változott.

Lám, én is, mint Kelmed,

daloltam szerelmet

borzas ifjúkoromba’,

hevített a mámor,

s ha néhanap Ámor

volt is hozzám goromba,

csalódásim folytán

bánatomat fojtám

búfelejtő boromba.

Majd meg Magyarország

aggodalmas sorsát

szívszorongva figyeltem,

s ha nem is szablyával,

de hegyes pennával

védelmére felkeltem,

s fújtam hős énekem,

mint vitéz végeken,

harci hévtől eltelten.

S ha voltam jajokkal,

magyari bajokkal

már túlontúl eltelve,

idegenbe vágyva

lábomat bevágva

újabb módi kengyelbe:

vágtattam én szállván

vaspegazus szárnyán

Bécsországba, Lengyelbe.

S bűneimet bánván

a kegyelem-pányván

elvonszolt az Úristen;

foglyul ejtett engem,

s már zsoltárit zengem,

csapdájába beestem:

hirdetem igéjét,

s hordozom igáját,

betört már lelkem-testem.

S ha majd a Halál int,

én is tán, mint Bálint,

elmondhatom rebegve:

„Krisztus meghalt értem,

megbocsátja vétkem,

mért kétkedjem remegve?

Te katonád voltam,

Uram, ott harcoltam

az vitéz seregedbe’!”

Tihanyi krónika

Az ország népe félig még pogány,

alig hogy hullt rá szent víz permete,

midőn „Tichon”-nak sziklás szirtfokán

András urunk monostort épített,

hogy Szent Bencének jámbor szerzete

itt ápolná a zsenge új hitet …

És nem csupán imádság volt, ami

a fél vad nép okítására várt:

aratni, vetni, fákat oltani,

termővé tenni parlagos határt.

Az új apátság széles körzetében

az „ora et labora” szent jegyében

az élet zsong; s az is, ki e világot

komor remeteként kerülni vágyott,

a meredélyes szürke sziklamarton

talált magának szirtbe vájt odut …

De ott kanyargott, jaj, a túlsó parton

a „Fehérvárra rámenő hod-ut”!

A „Balatin” tó legtöbbször viharzott,

tomboltak partján szenvedélyes harcok;

kilenc évszázad büszkesége, búja

a végtelenbe szertefolyt tova …

De áll e múltnak egyetlen tanúja:

Tihanynak ódon, ősi temploma.

Ez látta Lászlót hódító hadával,

amint az úton dél felé üget,

majd vad tatárok úsztatának által,

üldözve Bélát, ellenségüket …

Aztán a tó testvéri vértől árad,

a partokon komorló büszke várak

egymással néztek vad farkasszemet,

egymást emészté sok kegyetlen várúr …

S megint sereg jött fényes szép Budárul,

mellyel Lajos Neápolt verte meg …

Ez is letűnt … a film tovább pereg:

jön új had, jönnek újabb fegyverek;

százötven évig dúlt itt a török,

pusztítva, írtva népünket vadul;

s a nemzet tőle alig szabadul,

a testén újra rabbilincs zörög,

tovább keserghet romlott állapotján …

De jön Rákóczi, Béri Balogh, Bottyán …

Jöttek … s aztán lehullt a csillaguk,

borult az ég megint e föld felett,

és bujdosók göröngyös útja lett

a „Fehérvárra rámenő hadút”.

S ez volt az útja Jellachich hadának,

(de vissza már ők Bécs felé futának …)

Majd ugyanerre vaspályán robogva

rohan sok zsúfolt katona-vonat:

Isonzó és Doberdo éhes pokla

csak úgy nyelé az áldozatokat;

sok vétekért az Ég zordan birál:

száműzetésbe végre innen indul

sok ősi bűnért bűnhődő király …

És nem soká e tónak partjain dúl

„Sió-fuk” és „Fehéru-vár” között

egy hosszan tartó véres ütközet;

s a Szovjet győz, és futva, felbomolva

csatát veszít a gőgös Hitler-horda,

s mikorra itt a jégpáncél rian,

már véget ér Budának ostroma …

S átélte mindezt legendás Tihany

apátságának ódon temploma …

Most béke van, nyugalmas, enyhe béke,

a csöndes víz tükrén az égnek kékje

s a környező hegyeknek zöldje ring,

s fölötte játékos sirály kering;

csiszolt opállap most a magyar tenger,

s Tihany amott fent mélázón mereng el

a jelenen, jövőn, a régi múlton …

A „Fehérvárra rámenő hadúton”

nem tank döbörg, már végre vége annak:

motor robog, és gépkocsik suhannak,

s a fürge járású vonat naponta

az üdülőknek tízezreit ontja,

s mi zúg a part felől, a halk zsivaj,

mulatság hangja ez, nem harci zaj …

A tó ne is legyen többé viharzó,

körötte vígan csendüljön magyar szó,

beteg szivet gyógyítsa szép Füred,

és Badacsonyt vidítsa dús szüret;

hazánk legyen a boldogság hóna,

s békés munkára, tiszta örömökre

mosolygjon immár mindig és örökre,

Tihanynak ódon, ősi temploma!

Világhódítók

Nagy Sándor:

Makedónia szűk vala nékem,

háborúskodtam távol vidéken,

Nilus és Indus, északi Iszter

messzi határa urának tisztel.

Julius Caesar:

Hirdeti nevem hódítás, hőstett,

hadaim „jöttek, láttak és győztek”.

Ki volt a Caesar, mit szólt és mit tett,

tudják a gallok, párthusok, brittek.

Mare Internum partjai mentén

sokáig nem volt nagyobb úr, mint én!

Attila:

Ural hegyétől az Oceánig,

skandináv földtől Itáliáig

sok-sok országot dúltam, raboltam:

én a nagy Isten ostora voltam!

Dzsingiz kán:

Kínai faltól a Duna-tájig,

Sárga-tengertől kék Adriáig,

én igám alatt nyögtek a népek,

nem nőtt fű, hová a lovam lépett.

II. Mohamed:

„Egy Isten égben, egy úr a földön” –

hirdettem fennen egy emberöltőn,

sok népre fűztem rabszolga-láncot,

porig aláztam büszke Bizáncot!

V. Károly

Nem volt ily császár századok óta,

énnekem hódolt fél Európa,

s Újvilág földjén fő-hatalmam van:

nem ment le a nap birodalmamban.

Napoleon:

„La grande nation” – ez volt a népem,

számos nagy ország meghódolt nékem,

„Gloire” a jelszóm, s Moszkva ha nincsen,

nem csupán „l’Empereur”, lennék az Isten!

Az ismeretlen:

Lelkem mindennél nagyobbra vágyott:

meghódítottam a mennyországot!

A többiek:

Minket a földön ismer mindenki,

de vajh ki ez a hencegő senki? –

Mi volt a jelszód, mi volt a rangod,

hogy ilyen hetyke, gőgös a hangod?! –

Hiszen ilyen vezér sohasem élt, ó! –

Nem való közénk! – Távozzék nyomban! –

Az ismeretlen:

Százados voltam Kafarneomban;

jelszavam: „Uram, nem vagyok méltó!”

A léghajó legendája

A repülés őskorában,

mikor még a léggömb járta,

egy léghajós útrakészen

beszállott a nagy kosárba.

Távoli volt az a célpont,

ahová ő vágyott vágyva;

vajjon hová akart jutni? –

az égbe, a mennyországba!

Elvágták a köteleket,

és a léggömb fellebegett,

de csak csekély magasságig,

nem érte a fellegeket;

földközelben imbolyog csak,

de megvan a siker nyitja:

ha a hajós homokzsákok

garmadáját lehajítja.

Pilótánk is úgy gondolta:

mindjárt nőni fog a távol,

ha mindazt, mi földre húz le,

kidobálja kosarából.

A Szerelem zsákját dobta

először le, s az beloccsant

odalent egy tó vizébe;

de a léggömb meg se moccant.

Ledobta a Gazdagságot,

az valami kőbe koccant,

utána a Rangot, Címet;

de a léggömb meg se moccant.

Lehullott a Hatalom is.

azután a Bűn, a Vétek;

s tán a léggömb magasabbra

emelkedett? – ne higyjétek.

Már csak egy kis sötét zacskó

fityegett a gömb kosarán:

a Gyűlölet homokzsákja; –

„Dobjuk azt is, használ talán!”

S íme, hogy a megterhelés

e kevéske súllyal csökkent,

a léghajó egyszeriben

a legmagasb égbe szökkent.

A Kegyelem zúgó szele

a léghajót szárnyra kapta,

s vitte, vitte egyre följebb,

eltűnt már a föld alatta …

És a léggömb feljebb, feljebb

emelkedett szállva, lengve:

a legendás léghajósunk

végül így jutott a mennybe.

Mese a lószőrről és a birkabélről

Valahol a Hortobágyon

legelt egy szép fehérszőrű paripa.

Ugyanott a birkanyájban

kóborolt egy göndör gyapjas barika.

Nagy baj nem történt a lóval:

a karámból el-kihúzták,

és egy éles nagy ollóval

szép sörényét jól lenyírták …

Ám a szegény buksi birkát

le is ölték, meg is nyúzták,

s aztán persze kibelezték,

s a húsát bekebelezték.

A lószőrből vonó készült,

s hogy ha mondom, hát hidd ezt el:

még a birka beléért is

kifizettek pár forintot,

s ebből meg egy derék mester

hegedűhúrt sodorintott.

Hadd kántáljam tovább versem:

volt valahol egy hangverseny,

művész húzta szenvedéllyel …

Itt találkozott ím össze

hortobágyi paripaszőr

hortobágyi birkabéllel.

Hadd zümmögjem tovább versem,

mesémet tovább mesélem:

volt egy süket a koncerten,

s mit észlelt belőle? – Ennyit:

a ló szőrét birkabélen

oda-vissza huzigálják,

de ő nem élvezett semmit,

nem hallván a muzsikáját …

Remélem már eltaláltad,

állatokról mért mesélek? –

Van szőr, van bél, – nem tagadom,

s ilyen-olyan más anyagom …

De: zene is van!

S ez a lélek!

János pápa szíve

Az agy

kihagy,

felmondják már a szervek a szolgálatot,

következik a haldoklási állapot:

a szervezet többé már nem masszív,

már-már kihűl elaggott gyönge teste,

az élet pisla lángját csupán csak az jelezte,

hogy dobogott, még dobogott a szív!

Aztán megállt … De mégse … Hallga!

Egyházunk életében halkan,

aztán erősen s egyre jobban

valami dobban!

Valami dobban és dobog tovább …

A szeretetnek lángja fellobog …

S megérzi minden hűséges hive,

hogy már a messzi századokon át

itten fog élni köztünk és dobog, dobog

a János pápa nagy, nemes szive!

Epigrammák

Epigrammák

Kató udvara

„Az ügyvédem … az orvosom …

szabónőm és kalaposom …

a fodrászom … a hentesem …” –

így nagyzolsz, hencegsz szép Katóm;

de még jobb lenne kedvesem,

ha mondanád: „a gyóntatóm”!

A babonátlan

„Semmiféle babonaság

nem kerített hatalmába” –

ezt te büszkén csacsogod …

(S hogy „el ne legyen kiabálva”,

nyomban le is kopogod!)

A végzetes alvás

Ádám álma közben

teremtetett Éva,

(a többit már tudjuk:

kígyó, vétek, alma …)

Megvolt hát az asszony,

s így szegény Ádámnak

első alvása lőn

utolsó nyugalma.

Élni-halni

„Szívesen meghalnék a hitért!” –

ezt hirdeted rajongva szinte;

de minthogy erre nincs alkalom,

tudod mit? – inkább élj – szerinte.

Jó és rossz

Jó a lelkiismereted:

nem vádolhat senki téged.

Inkább hinném: kissé rossz az

emlékezőtehetséged.

Félreértés

„Az erény a bűnnek ellentéte”, –

de tévedsz, ha erénynek véled

jóra való restségeddel szemben

a rosszra való fürgeséged.

Képzettársítás

Lelkileg bizony be vagy rekedve,

a hitéleted egy kissé csonka,

ha Húsvétról nem jutott más eszedbe,

csak – a tojás meg a sonka!

A bűn utálója

„Úgy utálom, mint a bűnömet” –

így szólsz X-ről, mert „ki nem állod”;

s hogy valakit ennyire gyűlölsz,

ezt a bűnödet nem utálod?!

Istenes élet

Istenes életet akarsz élni,

e szándék igazán szép, nemes;

ám ne feledd, csak ki emberséges,

az lehet valóban istenes.

Részvét

Látván, hogy más szükséget szenved,

ne csodáld, ha vád ér:

ha zsebkendődért nyúlsz csak zsebbe,

és nem a – tárcádér’!

Relativitás

Másnak van baja, szenvedése? –

Szólsz: „Ez az Isten büntetése!”

S ha ugyanez történik veled,

szólsz: „Sújtja az Úr, akit szeret.”

Irodalmi örökség

Nincs messze már a végső stáció;

s ha elméssz, mi marad utánad?

Elmúló bánat,

egy gyönge disszertáció,

néhány bohó vers csacska ríme,

és egy regény …

-nek a címe.

Kevélység

Kiégett bűnök hamvadó üszke

a lelkem;

hat főbűnt már letepertem.

(Csak ne lennék rá oly szörnyen büszke.)

Segíts magadon

Széltében-hosszában

gyakran idézgetik:

„Segíts tenmagadon,

Isten is megsegít.”

Ám énnekem van egy

másik közmondásom:

„Megsegít az Isten,

ha segítesz – máson!”

Böjti harangok

Farsang táján szól a harang:

„dinom-dánom, dinom-dánom” …

A harangok zúgásából

most ezt halld ki: „bűnöm-bánom!’

Kétféle író

Van olyan író, aki csak

azért ír, hogy élni bírjon;

de kinek küldetése van,

az azért él, hogy írjon.

Egy „talentumos” íróhoz

Te felhasználod a tehetséged,

jól sáfárkodol, semmi kétség benne:

a dénárt, mit az Úr adott néked,

úgy forgatod, mintha talentum lenne.

Munkamegosztás

Jutalmazni és büntetni:

egy személynek sok feladat;

a megtorlást bízd Istenre,

és a hálát vállald magad.

Istenérvek

Síkra szállsz Isten léte mellett? –

hittudósok könyveit tedd el;

s bizonyítsd Isten létezését

az emberséges életeddel!

IV. parancsolat

„Tiszteld atyádat és anyádat” –

e szók mikéntha azt is mondanák,

hogy: éljetek hát tiszteletre méltón,

ti mélyen tisztelt atyák és anyák!

A verés

„Az Isten nem ver bottal” –

sőt Ő egyébbel sem ver;

a bűnök ostorával

magát veri az ember.

A Tízparancs

Elfelejtik, kik az Istent

rabtartással megvádolják,

hogy nem bilincs a Tízparancs,

de szakadék szélén – korlát.

„Isten kegyelméből”

„Isten kegyelméből …” –

így címezte magát

némely dölyfös nagyunk;

pedig hát mindnyájan

Isten kegyelméből

vagyunk, amik vagyunk.

Sóhajtás

Lelkem fekete, sötét mély tó,

a felszínen iszapos hínár,

mélyében dúl a bűn viszálya …

Lelkem fekete, sötét mély tó …

Te jössz … s aranyfény ömlik rája …

Uram, Uram, nem vagyok méltó!

Szeretet és gyűlölet

Tűz mindkettő, de míg egyik

kenyeret süt, azalatt

az a másik kerted alján

felgyújtja a kazalat.

Ész és hivatal

Akinek Isten hivatalt ád,

észt is ad, hogy ne maradjon bután;

de kinek észt adott az Isten,

nem töri magát hivatal után.

Derűlátás

„A farsangnak megjön a böjtje” –

még Karneválkor Hamvazó csüggeszt.

Ajánlom inkább: böjt idején

szemedet már Húsvétra függeszd!

A „jó keresztény”

Puang-Bo, a kannibál főnök,

nemrégiben azt mondta nekem:

ő már egészen jó keresztény,

nem eszik emberhúst – pénteken.

Jó lelkiismeret

Jó a lelkiismereted,

a múltadban nem lelsz hibát;

ezt tán annak köszönheted,

hogy nem jó a memóriád.

Don Jancsi

Don Jancsi az Írás szavát

megtartja valóban:

úgy szereti, mint önmagát

mindegyik felebarátját,

szíve értük dobban …

De a felebarátnőjét

még annál is jobban.

Búcsú

Fájlalod a régi búcsúk

tovatüntét, elmúlását,

mikor még a templom körül

kis kalmárok csaptak vásárt.

No de kérdem: mi a búcsú? –

engesztelés, bűnbocsánat;

mi köze van ehhez vajjon

ringlispilnek, trombitának?

„Bizottságok”

Ha az Úr a teremtésre

bizottságot hívott volna össze,

földünk ma sem lenne készre,

sem a tenger, mely amazt fürössze.

Élet és halál

Oh mennyien haltak és öltek a hitért! –

a számuk légiónyi szinte …

S mindez mit ért? –

Inkább többen éltek volna – szerinte!

Az „alázatos”

Hál’ Isten, én nem hasonlítok

a felfújt dölyfös Ferire;

nem vagyok gőgös, sem „beképzelt” …

Pedig bizony lenne mire!

Nap és felleg

Sugározó nap a jóság,

s a gonoszság komor felleg,

amely össze-vissza kószál,

gomolyodik, jön-megy, cselleg.

Néha felhő-torlódás van,

s eltűnik a kék azúr;

ám ne csüggedj borulásban,

mert azért a nap az úr!

Negatív kereszténység

Disznóhúst eszik a török,

s már azt véli: keresztény lett;

sok kereszténynél az örök

tanból ennyit lát csak tényleg.

A „tiszta” szív

„Utálom X-et tiszta szívből!” –

Oh, te kis fúrtagyú szofista!

Hát azt hiszed, a szív, mely gyűlöl,

egyáltalában lehet – tiszta?!

Búcsú

Célba lőnek, körhintáznak,

óbégat a törökmézes …

(S a templomban búsan; árván

pislákol az örökmécses.)

Egy kis nyelvtan

Néha egy szócska közbecsúszik,

s a mondat már értelmet vesztett;

például más: „keresztet vetni”,

avagy „megvetni a keresztet.”

„Húsvéti” dolgok

Húsvéti bárány, tojás és sonka …

S kívülük nincs ily „húsvéti” szó más? –

Várjunk csak … megvan! – (majd elfeledtem);

lelkünk javára: „húsvéti gyónás”!

Tavaszi vedlés

Tavasszal még az állat is vedlik:

négylábú szőre, kígyónak bőre …

Csak te hordod még rút bűneidnek

gubancos szűrét. – Bújj ki belőle.

Feltámadás

Nem élvezheted üdvét

húsvéti szent csodának,

csak akkor, hogy ha Krisztus

szívedben is feltámad.

Ima a tengeren

Régi bölcs mondás: a tengeren

megtanul imádkozni az ember;

de azért nem kell szállnod hajóra,

hiszen elvezet az is a jóra,

ha annyi a bajod, mint a tenger.

A gyónást mulasztókhoz

Bepiszkolódunk itt a földön,

és persze, nincsen szégyen abban.

De szégyen mocskosnak maradni,

holott van bőven víz és szappan.

A babonás

„Pechem lesz, mert papot láttam”

aggályodat ismerjük;

nyugtasson meg a közmondás:

„der Dumme hat immer’s Glück.”

Önuralom

Legnehezebb viadal, mit bátran vívsz te magaddal.

Ámde nehéz harcból sarjad a győzedelem.

Egyéni mérték

Halálos bűn, bocsánatos bűn? –

nem is vagy olyan bánatos;

mit más követ el, az halálos,

amit te vétsz: bocsánatos.

A költő

(Pár kiegészítő sor Petőfihez)

„Tanuljátok meg, hogy a költő

az istenség szent levele,

melyet leküld magas kegyében

hozzátok, gyarló emberek” …

S melyet ti olvasatlanul

szemétkosárba dobtok?!

Oltárképfestő új utakon

Oh, ti szép aktok,

vajh merre laktok?

De hát a szentek,

ők hová mentek?!

Két katolikus ország

Mi különbség van Irland s Magyarhon közt?

mit válaszol e kérdésemre Sire? –

„Hogy Írországban senki sem magyar,

Magyarországon meg mindenki ír.”

Öröknaptár kicsinyeknek

Januárban nagy a fagy,

vigyázz rá, hogy meg ne faggy;

nem kell, hogy künn szaladgálj, ha

jó meleget ont a kályha.

Februárban havazik,

kihúzzuk már tavaszig:

puha fehér hótól ázunk,

szánkázunk és korcsolyázunk.

Márciusban tavaszodik.

Télapó megfutamodik,

kinyílik a hóvirág,

kezdődik a jó világ.

Április, április,

ez a hónap oly „dilis”,

változékony, szeszélyes,

bolond, de nem veszélyes.

Májusban már süt a nap,

a virágok nyílanak,

zümmögnek a bogarak,

hirdetik már a nyarat.

Júniusban itt a nyár,

daltól hangos a határ,

sárga búzát aratunk,

lesz jó kenyér-falatunk.

Júliusban nincs felhős ég,

nagy a meleg, nagy a hőség;

ne légy lusta, ne légy dőre:

uccu ki a strandfürdőre!

Augusztusban teli már a

kertünk sok-sok gyümölcsfája;

terem gyümölcs millió:

alma, körte és dió.

Szeptemberben, kis komák,

megnyílnak az iskolák;

költöznek a madarak,

búcsúztatják a nyarat.

Októberben szüretelünk,

szőlőhegyre gyere velünk,

puttonykádat színig töltse

a szöllőtő friss gyümölcse.

Megérkezett november,

ázik-fázik az ember;

de forrnak már az új borok,

s jönnek a jó disznótorok.

Örömet hoz minden hónap,

örvendjetek a sok jónak,

ám szivetek legyen tiszta,

minden hibát, bűnt kivessen,

hogy nektek is örülhessen,

decemberben a Jézuska!

Névünnepek

Kedves fiam, Gabika,

(törvényes, nem zabika),

légy erős, mint a bika,

okos, mint egy rabbika,

s légy az Isten Gabikája,

a bűnöknek rabigája

ne senyvesszen; – azt kívánja

neved napján: Apika.

Margit, e név eredett a latinból, „margaritá”-ból

„Gyöngy” vagy hát, de a gyöngy többszöri változatú.

S csak temagadtól függ, hogy légy te valódi igazgyöngy

És ne legyél amolyan csalfa hamis ragyogás.

Antal, végy példát szentedtől, Antoniotól,

Pádua szentjétől, ő az igaz segítő:

Éhes lelkeket eltáplálta Istenigével,

Éhes gyomroknak süttete bő kenyeret.

Szented példáját, János, fordítva kövessed:

Krisztus előtt járt ő, – járj te a Krisztus után!

Szentegyházadat és a hazát egyszerre szeressed,

A daliás Lászlónk élete erre tanít.

„Péter”, ez elnevezést méltókép az viselendi,

Akinek a hite és jelleme sziklaszilárd.

Vince, te „vincens” vagy, légy hát „győző” igazában:

nagy győzelmet akarsz? – győzd le sajátmagadat!

Magdi, Magda, Magdolna.

a szép, a jó az volna,

ha Magdala Máriáját,

kinek élte csupa vétek,

nem a bűnben követnétek,

másoljátok inkább másban:

bűnbánatban, tisztulásban!

Isteni Megváltód hordozd ne csupán a nevedben,

Ámde te lelkileg is „Christina” – „krisztusi” légy!

Anni-Panni, Annuska,

mi vagy ma még? – kis fruska;

forró nyáron, Anna-bálon

eltáncolgatsz azzal-ezzel;

de arról se feledkezz el,

hogy akiről elneveztek:

Szűz Mária édesanyja,

s te is légy majd ilyen – Anna!

Szorgalmas vagy Márta,

s ez sohasem árta;

de boldog csak akkor lész te,

ha gondolsz a „jobbik részre”!

Szép neved értelmét tudod-é Zsuzsanna? – zsidóul

Hirdeti hogy te legyél tiszta fehér liliom.

Klára, e név latin és értelme: tiszta, világos;

Mint a neved, legyen oly tiszta az életed is.

Szent Ilonának légy követője keresztkeresésben,

S hogyha te rája találsz, mélyen a szívbe bezárd!

István vagy magyarul, görögül Stefanosz – „koszorúzott”

Jóság gallyaiból fedje fejed koszorú.

Szentföldért harcolt a „Lajos” szent névben elődöd,

Küzdött, s érte hozá élete áldozatát.

Küzdj te a „Szent-égért”, ez a mennyei krisztusi ország,

S életed árán majd nyerd el az égi hazát.

Fordítások

„Magnificat”

(Lukács I. 46–55.)

Magasztalja

az Urat a lelkem,

Benne üdvöt

s örvendezést leltem:

Ő meglátta

alázatosságom,

s most boldognak

hívnak e világon.

Mert nagy dolgot

cselekedett vélem

nevét szentnek

s erősnek dicsérem;

nagy irgalma,

ha félik Őt s áldják,

nemzedékről

nemzedékre száll át.

Nagy dolgokat

cselekedett karja:

dölyfölőket

szerteszét zavarja,

zsarnokokat

ledönté a trónról,

s odafönt már

az alázat trónol.

Éhezőket

vendégül fogadta,

s gazdagokat

étlen-szomja hagyta;

ős irgalmát

íme nem feledte,

és hű népét

oltalmába vette.

Így ígérte

atyáinknak régen,

Ábrahám és

Jákob idejében;

s őseinkkel

szövetséget kötve

ígéretét

tartja mindörökre!

A megszólás

(Latin distichon Szent Ágoston ebédlőjének falán.)

Hogyha a háta megett társad megszólni szokásod,

Jobb, ha az asztalomat messzire elkerülöd.

Az égő csipkebokor

(Középkori latin Szent Imre-himnusz)

Isten csodás csipkebokra

El nem ég, bár tüzet fogva

Lobog, lángol szüntelen:

Imre herceg azonképpen

Tisztaságát test tüzében

Óvja féltve, bűntelen.

Vétkek zord Egiptusában

Új Józsefként hős tusában

Őrzi liljomos szivét,

Oltja hőjét dupla lángnak:

Ifjúságnak, testi vágynak,

S bátran minden bűnt kivéd.

Sírvers

(Orbók István magyar medikus páduai sírverse)

Életerős ifjú medikus pihen itt, a halálon

Nem győz sem fiatal kor, sem erős tudomány.

Morus Tamás: Egy asztrológushoz

(Morus Szent Tamás ifjúkori distichonja)

Égnek látnoka, ím mindent feltárnak előtted,

Múltakat és a jövőt, váteszi csillagaid.

S egy csillag sem akad, mely arra intene téged,

Hogy fűvel-fával megcsal a csalfa nejed.

Vörösmarty ifjúkori latin verseiből

1.

Istenatyám, segítőm légy nékem. Rád szorulónak,

Add, hogy igazságod hű követője legyek.

És Te, ki védelmet nyújtasz mindenkinek, engem

Is védj meg, s sose tűrd, hogy leteperjen a rossz.

Melyet az ellenség szövöget, rontsd össze az ármányt,

S áldják tetteim is a Te dicső nevedet.

Légy vezetőm és tétova lépteimet Te vezéreld,

Hogy kikerüljem a vészt és a hazug szavakat.

Mert a hazugságok könnyű zsákmánya a lélek,

És a legtöbb bűn mind csak ezekből ered.

Adj nekem oltalmat kegyes Istenem, úgy megerősíts,

Hogy ne vehessen erőt rajtam a sanda Gonosz.

2.

Az istenfélelemről

Törvényt is tisztel, ki az Istent féli valóban,

Mert az igazságnak kultusza ebből ered.

És mi az emberi szent törvénynek ellene fordul,

Mindazt rossznak tartsd, messze kerüld, elitéld.

3.

Ég és föld Ura, és kegyes atyja az emberiségnek,

Hármas fénysugarú tündökölő Ragyogás!

Életidőnk Benned végződik, Tőled eredvén,

Szolgálnak Teneked minden idők örökön.

Önként visszaadom magamat Neked én is egészen,

Életem és vagyonom, mindenem ím a Tiéd.

És ha szabadságom megcsal s tévútra terelne,

Bölcsen irányítván jóra Te visszavezess.

Kellemesen Veled élem a boldog életidőmet,

Nélküled életem únt, oktalan és keserű.

Ámde míg általadom magamat, lám, visszaadom csak

A Te ajándékod: életet, életerőt.

4.

Sokak lelkét kell megnyerni

Arra törekszik az Úr, hogy sok-sok emberi szívben

Feltámadjon a vágy: tenni, csinálni dicsőt!

Így törekedj magad is megnyerni a lelkeket, ettől

Majd boldog leszel és gazdagodik szíved is.

Hogyha te sok jámbor lelket kapcsolsz a szivedhez,

Megnő szellemerőd, és a magasba csapong.

Ámde ha nincs oly szív, mely hajlamot érez irántad,

A kitűzött célt nem érheted el sohasem.

Magdaléna a forrásnál

(Középkori finn népi ének a Kanteletár-ból)

Magdaléna, lenge lányka,

Otthon nőtten nevelkedett,

Messze híres atyja mellett.

Édes jó anyjával együtt.

Cicomás cipellőjének

Sarka súrolá a padlót,

Rengő-ringó szoknyaszéllel

Koptatá a ház küszöbjét,

S feje felett deszka dongát

Drága arany diadémmel;

Arany edényt öblögetve

Koptatá a konyha padját,

S ezüst kését élesítve

Koptatá, a konyha-asztalt.

Magdaléna, lenge lányka,

Forráshoz ment vizet merni,

Arany korsó kis kezében,

Arany füllel és fedéllel.

Kémlelvén ott arca képét

Szólt: „Oh én szegény szüzecske!

Elváltozott ékes arcom,

Szép színét ím elvesztette;

Bogláromnak fénye bágyadt,

Halovány lett szép hajékem,

Pedig régen ragyogó volt,

Tündökölt még tavaly nyáron.”

Jézus ottan juhászkodva,

Pásztorkodva puszta földön,

Inni kér a kisasszonytól:

„Adj énnekem vizet innom!”

„Nem adhatok, nincs edényem,

Otthon sincsen semmi serleg,

Poharaink porrá törtek,

A kannáink kicsorbultak.”

„Merítsd tele markodat hát,

És úgy adjál inni nékem!”

„Mit nem szólsz szuómi szolga,

Szuómi szolga, ország alja,

Jó apám jobbágy juhásza,

Aki élsz koldus-kenyéren,

Halak fején felnevelve,

Pásztorkodva puszta földön!”

„Legyek hát szuómi szolga,

Szuómi szolga, ország alja,

Jó atyád jobbágy juhásza,

Aki él koldus-kenyéren,

Halak fején felnevelve,

Pásztorkodva puszta földön:

Titkos tetted tudom mégis!”

„Mondj hát mindent, mit tudsz rólam!”

„Három fiad hova tetted? –

Egyet szétszórtál a szélbe,

Másat vetettél a vízbe,

Harmadikat elhantoltad.

Abból, kit a szélbe szórtál,

Vértes svéd lovag lett volna;

Abból, kit vetettél vízbe,

Úr lett volna itt e földön;

Az meg, akit földbe ástál,

Főpap lenne, fényes püspök.”

Magdaléna, lenge lányka,

Sírni kezdett s könnyeinek

Vedernyi sok sós vizével

Jézus lábát locsolgatja,

Szöghajával szárítgatja:

„Titkos bűnöm tudod, így hát

Magad lehetsz az Úr Jézus;

Tegyél engem akárhová,

Mocsár fölé fapallónak,

Cammogjanak cédák rajtam,

Talpukkal rám tapossanak!

Tegyél engem Uram Jézus,

Ahová csak akarod te,

Legyek híd a habok hátán,

Korhadt deszkám dagály jöttén

A szél szerteszét dobálja,

Hadd hányódjam hullámokban!

Tegyél engem Uram Jézus,

Ahová csak akarod te,

Piros tűzbe dobj parázsnak,

Lángnak legyek izzó üszke,

Keseregjek kormos tűzben,

Legyek lángok martaléka!”

Isten szülője

(A „Bogurodzica” kezdetű ősi lengyel Mária-ének)

Isten szülője, Szűzanya,

Istentől áldott Mária,

Esdekelünk,

Nyerd meg nekünk,

Oh, áldott anya, Mária,

Fiadat, Urunkat, Kyrie eleison.

Aki Téged megkeresztelt, a Gyermek

Szent nevében árassz reánk kegyelmet,

Hallgasd meg az esdeklésünk,

Amit kérünk, add meg nékünk:

Életünkben a bőséget,

Holtunk után üdvösséget,

Kyrie eleison!

Angelus Silesius epigrammáiból

Béklyózz le százszorosan, – így szól a lélek –,

Én mégis szabadon, bilincsek nélkül élek.

*

Ha Krisztus megszületnék ezerszer Betlehembe’,

De nem a te szívedben: be nem juthatsz a mennybe.

*

Kálváriás kereszt meg nem gátolja veszted,

Csak az, ha önmagadban állítasz keresztet.

Logau epigrammáiból

A bűn

Emberi: bűnt elkövetni;

ördögi: a bűnt szeretni;

keresztényi: a bűnbánat;

isteni: a bűnbocsánat.

Orpheus és Eurydike

Egy halott nőért senki már ma

a pokolba le nem szállna,

de élő asszonyért bomolva

sokan jutnak a pokolba.

A világ

A világ egy közös asztal,

minden ember itt étkezik;

s jó annak, ki vendéglátó

gazdánkról nem feledkezik.

Gyász és öröm

Ha egy gonosz hull a rögre,

gyászold! – elveszett örökre.

Ha egy jámbor meghal békén,

örvendj boldog öröklétén!

Csoda és hit

Mért nincsen ma csoda? – hidd el:

valami baj van a hittel;

eljutottunk immár oda:

az igaz hit maga csoda.

Tisztesség

Tisztesség, a kastélyokban

kereshetünk mindhiában!

Hol lelünk fel? – a kunyhókban,

s még inkább – a Bibliában.

Hit és cselekedet

Vajmi gyenge lesz a hited,

ha tettel nem erősíted.

Mit ér a cím, ha nincs jelleg? –

levegőbe foszló felleg.

Test és lélek

A testünk börtön, a lélek rabja;

ki testét becézi, lelkét szorongatja.

Gyors halál

A gyors halál rossz a rossznak,

gyors megváltás jámboroknak.

Az anyai szeretet

Anyánk méhében hordott minket

háromszor negyedévig.

Anyánk a karján hordott minket,

míg gyengék voltunk még itt.

Anyánk szívében hordoz minket

örökkön örökétig.

Isten jósága

Ha Isten csak annyit adna,

amennyit megérdemeltünk:

a koldusnál szegényebben

tengődhetne testünk-lelkünk.

Szó és tett

Ahol tettre lenne szükség,

mit használsz az elvvel?

Szívet, kezet nem pótolhatsz

tüdővel és nyelvvel.

Haladás

Mindig felül marad,

ki Istennel halad;

ki maga tört élre

hamar lökik félre.

Az igazság

Olaj az igazság,

ha alá is merül

hazugság vizébe:

végül felül kerül.

Egy „krisztusi” szegényhez

Istállóban, jászol mellett

Krisztussal a szegénységben

osztoznál … (De persze csak úgy,

ha a csillag, fönt az égen,

a bölcseket ide vonná,

s ezeknek dús kincseitől

megtelnék a kamara,

s tied lenne az istálló

minden ökre, szamara.)

Az ember

Kilenc hónap alatt érik

az emberi élet;

jön a halál, egy pillanat …

és már semmivé lett.

Lessing: Az olvasóhoz

Klopstock, nem olvassák a munkád,

De mind rá mondja: műremek! –

Olvassanak bennünket inkább,

És kevésbé dicsérjenek.

Népi versek a „Des Knaben Wunderhorn”-ból

Páduai Szent Antal a halaknak prédikál

Antal prédikálna,

Ha hallgatót találna;

Inkább szól halaknak,

Mintsem a falaknak;

Lemegy hát a tóhoz,

És itt kezd a szóhoz.

Jönnek a nagy pontyok

S a kis halporontyok,

Mind-mind száját tátva

Figyel a barátra:

Tetszett a prédikálás,

Ponty-pereputty hálás.

Ragadozó csukák,

Rabláshoz nem buták,

Úszva arra mentek

Hallgatni a szentet:

Tetszett a prédikálás,

Csuka-csapat hálás.

És a falánk harcsák

Illendőnek tartják,

Hogy a beszéd végett

Hagyják az ebédet.

Tetszett a prédikálás,

Harcsa-horda hálás.

A csík és a viza,

Nemes halak biz’a –

Íme nem mulasztják

A szónoklat malasztját:

Tetszett a prédikálás,

A csík-csoport hálás.

Teknősbékát, rákot

Sietni ki látott? –

S most versenyre kelnek,

S Antalra figyelnek:

Tetszett a prédikálás,

Rákok raja hálás.

Halak és halacskák,

Okosak és csacskák,

Emelik fejüket,

Egyikük sem süket:

Jóisten nevében

Csüngtek a beszéden.

Vége a beszédnek,

Halak haza térnek;

Csuka ragadozik,

Bujálkodik a csík,

Csüngtek a beszéden,

S érnek úgy, mint régen.

Rák tovább is lassú,

Harcsa hájas hasú,

Zabái a ponty egyre

Szent szókat feledve.

Csüngtek a beszéden,

S élnek úgy, mint régen.

Szent Ágoston és az angyal

Kisfiúcska apró görbe

Kagylójával kis gödörbe

Tenger vizét merte, merte;

Ott állt Ágoston, s figyelte,

Ott tűnődött csendesen,

S szólt a gyermek kedvesen.

Az angyal:

Ágoston, kiben hit lángol,

S mint galamb, oly tiszta, jámbor,

Merre tartasz, mondd nekem;

Gondolkodsz hitelveken,

S agyad most is forr, mint katlan,

Vagy csak sétálsz gondolatlan?

Nem engedlek innen el,

Míg az ajkad nem felel.

Ágoston:

Kisfiacskám, véges elmém

Szentháromság titkos elvén

Töpreng, s nyitját nem találom:

Mint lehet, hogy egy a három.

Az angyal:

Én előbb fogom kimerni

Gödröcskémbe a tengernyi

Sok vizet, mondom neked,

Mint sem ezt megértheted.

Ágoston:

Mily magasra szállt a lelkem,

És megoldást mégse leltem,

Elmém csalfa és hiú,

S eltűnt ím a kisfiú.

Gondolatnak szárnyat adni,

S majd az észtől megcsalatni

Többé soha nem fogok:

Hiszek, s nem gondolkodok.

Goethe

A vándorló harang

Volt egy gyerek, ki nem szokott

Sohsem templomba járni,

De rétre menni száz okot

Tudott mindig találni.

Az anyja szól: „Harang ha búg,

Tudod, hogy mit kell tenni,

S ha nem fogadsz szót néki, úgy

Jön ám, és el fog vinni!”

A gyermek így elmélkedett:

„Fönt lógnak a harangok.”

S az iskolából elmenet

A réten elbarangolt.

„Harang se zúg már, rászedett

Anyuska tréfás kedve.”

De szörnyűség! – a hát megett

Jön a harang bicegve.

Álomszerű csodás dolog;

A gyermek fut ijedten;

A harang gyorsan imbolyog,

És elborítja menten!

De meggyorsítja iramát

A gyermek fürge lába,

Rohanva árkon-bokron át,

Elér a kápolnába.

S eszébe jut a bús kaland

Ünnepnapon s vasárnap,

És szót fogad a vén harang

Első hívó szavának.

A kövek átváltoztatása

(Schillerhez, egy ajándékba küldött kis ásvány-gyűjtemény kíséretében)

A pusztában az Úrhoz szólt

A démon: „Itt a kő,

Kenyérré változtassad át,

Ha van hozzá erő!”

Több kőből minta-gyűjteményt

Küld néked a barát;

S te értük vajh mit ádsz neki? –

Az eszmék garmadát!

Szent Nepomuk vigiliája

Lángok úsznak folyam hátán,

hídon zengnek gyermek-hangok,

énekükhöz csatlakoznak

csengetyűk és nagy harangok.

Lángok tűnnek, csillag elhúny;

így suhant el szentünk lelke,

midőn bűnök titkát óva

kínhalálban kilehelte.

Ússzatok csak pisla lángok! –

zendülj, zendülj gyermek-ének! –

hirdessétek: mint térnek meg

Csillaghoz a csillagfények.

Halhatatlanság

Hiszel a halhatatlanságban?

Okát tudnád adni néki? –

De mennyire! – A fő-ok az,

Hogy nélküle nem tudnánk élni.

Schiller

A föld felosztása

„Ím itt a föld!” – kiált az embereknek

Zeusz, ki fönt magas trónján pihen;

„Örökségként adok mindent tinektek;

Osztozzatok testvérien!”

Nagy sürgés-forgás támad erre nyomban,

Ily jó alkalmat senki sem szalaszt,

A földesúr vadászgat dús pagonyban,

S mezőn kalászt gyűjt a paraszt.

A kalmár raktárában halmoz árut;

Apát a bort kívánja, nem vizet;

Hidat, utat lezárat jó királyuk,

És szól: „Enyém minden tized!”

Mindennek már akadt gazdája végül,

Az osztozás már régen végbe ment,

Midőn a távol messzeség ködébül

A költő későn megjelent.

„Ó, jaj nekem! Csak én vagyok felejtve

Mindenkitől, csak én, én nyomorult,

Leghűbb fiad?” – kiáltott zokszót ejtve,

S az égi trón elé borult.

„Ha álmaid honában kóboroltál –

Beszél az Úr – az ajkad mért perel!

Midőn az osztás történt, merre voltál?”

„Tenálad” – költőnk így felel.

„Orcád csodálatában elmerültem,

Fülem merengett égi szent zenén;

Bocsásd meg, hogy fényedtől részegülten

A földet elfeledtem én!”

„Hát mit tegyek? – szól Isten – másé minden,

Másé az ősz, a vásár és a vad …

De ha kívánsz itt élni köreimben,

Egembe jönnöd bármikor szabad!”

A hit szavai

Ím három a szó, mit megnevezek,

Visszhangzik a földteke tőlük;

De nem kívülről erednek ezek,

A szív, csak a szív a szülőjük.

S az emberi élet vajmi sivár,

Ha e három szent szót nem hiszi már.

Az ember mindenképp szabad,

Bár láncok közt született meg;

Hát el ne riasszon a szolgahad,

S borzalma az őrületeknek.

Ne félj, ha lepattan a szolgabilincs,

És a szabadokra bízva tekints!

Az erény nem üres, laza szó,

De lehet belőle valóság,

És bár az ember ingadozó,

Nem elérhetetlen a Jóság;

S mit az ész meddőn keresett, a vigaszt,

Egy gyermeki szív tán fölleli azt.

És él egy Isten, egy szent Akarat,

S ha az emberé semmibe veszne,

Az túl az időn, teren élve marad:

A legmagasabb örök Eszme;

S bár minden örökkön körbe kereng,

De felettük az Isten szelleme leng.

Híven őrizzétek e megnevezett

Szavakat, nem válván el soha tőlük,

Hisz’ nem kívülről eredtek ezek,

Ten-lelketek volt a szülőjük.

S nem lesz nyomorult az emberiség,

Ameddig e három szót hiszi még.

„Fogadalmi táblák” és epigrammák

János-lovagok

Pompás éketek az iszonyú páncél a kereszttel,

Hogyha oroszlánként védítek árva Rhodost,

És ha zarándokokat kísértek a szír sivatagban,

S őrzitek a Szent Sírt, mint szigorú kerubok.

Ám szebb díszetek a betegápolói köténytek,

Harci oroszlánok, legnemesebb daliák,

Ha beteg ágya körül szolgáltok enyhet-adóan,

S meghozzátok a szív névtelen áldozatát.

Ó, a Kereszt hite tud csak egy koszorúba kötözni

Nyájas alázatot és bajnoki büszke erőt!

Remény és teljesedés

Árbóc-erdőkkel tengerre hajózik az ifjú;

Megmentett ladikon tér kikötőbe az agg.

Jóság és nagyság

Két virtus van, s bárcsak együtt járnának örökké:

Jó legyen a nagyság, s nagyszerű légyen a jó!

Péter-templom

Méretemet ne csodáld; nagyságom lényege más ám:

Hogy naggyá tegyem a lelkedet, ezt akarom!

A tudomány

Van, kinek istennője, de más számára tehénke,

Mely csakis arra való, hogy tejet és vajat ád.

Közös sors

Lásd, mi veszekszünk és folyton marakodva haragszunk,

Ám közben lepi dér a hajadat s hajamat.

Társaság

Egyenként kiki bölcsnek látszik meglehetősen;

Ám ha tömegbe kerül, ostoba tökfejű lesz.

Külső és belső

„Szívet az Isten látja csak”. – Így gondod legyen arra,

Hogy mi halandók is lássuk a jót belőled.

A műfogás

Jámbornak, szabadosnak is egyként tetszeni kívánsz? –

Fessed a kéjt, s mellé – fesd le az ördögöt is.

Költészet és valóság

Kérdezed, a költés mire jó? – Megmondom azonnal,

Ám a valóságról mondd meg előbb, mire jó.

Egy hercegi sírbolt felirata

Profán nép, vissza! ne zavarjad

A földi óriások csend-honát;

Feltámadást is „exclusiv” akarnak,

Ha szólnak majd a harsonák.

A halhatatlanság bizonyossága

Hogy a halott egy új életre támad,

Hitem szilárd, és ím az ok:

A jók csak sejtetik teóriámat,

S meggyőznek róla a gazok.

Talány

Van egy dolog, – nem Isten

Számára, – angyaloknak

Közömbös, – állatoknak

Haszontalan; nem élhet

F. nélkül ám az ember.

S az emberek között jár,

Velük nevet, velük sír,

S nagyon szereti őket;

Kérded, mi ez? – a vallás.

A „Messiás”

Vallás szülötte ím e költemény,

S viszont is, úgy hiszed? – Nem én.

Novalis

Feltámadás

Én mindenkinek hirdetem:

Ő él s feltámadott,

A lelke köztünk lengedez,

Velünk van itt vagy ott.

Én mondom nektek és ti mind

Adjátok ezt tovább,

Hogy nemsokára mindenütt

Látunk egy új csodát.

Mennyország lesz a nagy világ,

Mi szép közös hazánk;

S egy új életnek üdveit

Ő szétárasztja ránk.

A tengermélybe süllyed el

A borzalmas halál,

S az út a szép jövő felé

Előttünk nyitva áll.

Amelyen lába lépeget,

Talán sötét az út,

De mind, ki Ő nyomába jár,

Az ég honába jut.

Nem sírunk hát, ha egyikünk

Körünkből távozik,

Találkozunk még, és a bú

Örömre változik.

És mindnyájunkat felvidít

Egy-egy jó-tétemény,

S a napsütött virányokon

Kizöldel a remény.

Ő él, s örökre itt marad,

E nap milyen csodás!

Mert íme, most megy végbe a

Világmegifjodás.

A naplóból

Én nem panaszkodom, eltűröm sorsomat,

Derűsen és vigan, bármennyi szenvedés ért.

Ha Istené vagyunk, egyetlen pillanat

Kárpótol minden szenvedésért.

*

Uram, hitet s bizalmat adj nekem,

Nem féltem akkor sem magam, sem kedvesem.

A kereszt

Vannak nyomasztó órák:

Minden borús, beteg,

Ijesztnek mindenünnen

Szörnyű kísértetek.

Lenyomnak mázsa-súllyal

Szorongó éjjelek,

Vad borzalmak suhognak,

S nem égnek fényjelek.

Meging a biztos támasz,

Alámerül a hit,

S az ész bomolva ropja

Őrjöngő táncait.

Reánk mered a téboly,

És bűvölőn igéz.

Az élet lüktetése

Kihagy, s megállni kész.

Ki hordta a keresztet,

Hogy oltalmunk legyen?

Ki él ott fenn a mennyben,

Túl szürke fellegen?

Eredj a bűvös fához,

A lábad bírja még;

A láng kicsap belőle,

S minden rossz benne ég.

Egy angyal húz a partra,

Az ég kegyelme nagy,

S te boldogan tekintesz

A földre: mentve vagy!

A „Mária dalok”-ból

Mária, feltűnsz sok-sok képen,

Mint bájos, kedves nőalak,

De egyiken sem olyan szépen,

Milyennek én megláttalak.

Csak azt tudom, hogy attól fogva

Számomra eltűnt ez a föld,

S az édes mennyország ragyogva

A lelkemben mindent betölt.

Theodor Körner: A sixtusi Madonna előtt

Rabja lettem égi bűvöletnek,

Elbűvölt, ó kép, csodás hatalmad,

Szépség mámorában szétfoszolnak

Nyűgei a földi köteleknek!

Szánalomra méltó bús eretnek,

Kinek lelke itten néma, hallgat!

Márja hajnal-arcán halk sugalmak …

Jaj azoknak, akik nem szeretnek!

Szent vagy, szent vagy! – a szeráfok zengik,

Angyalok leszállva körbe lengik

Isten anyját, ezt a szűzi nőt;

Lelke annak szárnyal szabadabban,

Szeretet és hit lobog fel abban,

Aki tiszta szívvel nézi őt.

Batsányiné Baumberg Gabriella: A „Teremtés”

(A nagy halhatatlan Haydnhoz)

Tüzesen, mint színbor parázsa,

S üdítve is, mint mind, mi szép,

Szívünkben szép zenéd varázsa

Csodás hatását hinti szét.

Imént dobszóval mennyet dörget

Varázserőd, s a végtelent:

Eget, napot és holdat, földet,

Mindent – másodszor – megteremt.

Mint Éva karján egykor Ádám

Csodálta ékes édenét,

S gyönyörtől ittasulva kábán,

Bár némán, áldá Istenét:

Így hallgatunk a zeneszóra,

Mit szült mesés művészeted,

S harmóniák nagy alkotója,

Könnyezve hódolunk neked!

Lenau

A kereszt

Ott egy kereszt, árván mered fel orma,

Megváltó nélkül, mintha ez a bomlott

Vad őszi szél, mely tépázza, a lombot,

Az Istenképet elsodorta volna.

A Természet most fogvacogva reszket,

Ezen halálos fájdalomtól tépve.

Sűrítsem-é mindezt a kínt egy képbe? –

Üres helyére annak a keresztnek?

A feszület

Ha az ember égre emelé

Két szemét, és karját ölelésre

Tárja szét a mindenség felé:

Szinte kész már a felfeszítésre.

Ily szerelmek földünkön be ritkák!

S hogy ne vesztené az ember ezt,

Megrögzítve őrzi a kereszt,

Jézus, áldott mozdulatod titkát!

Uhland: A kápolna

Kápolnácska fent sötéten,

Mélázón a völgybe néz;

Forrás mellett lenn a réten

Pásztorfiú fütyörész.

Búsan búg a kis harangja,

Gyászos ének hangzik el;

Halkul nóták játszi hangja,

És a gyermek fölfigyel.

Fönt viszik a sírba őket,

kik vigadtak itt alant …

Pásztorfiú! egykor néked

Szintén szól a kis harang.

Heine

Mint egy virág …

Mint egy virág, olyan vagy,

Oly szép, oly szende, szent;

Ha nézlek, bús borongást

Érzek szívembe’ bent.

Kezemet fejedre téve

Könyörgöm az Úr kegyét:

Engedje, hogy maradhass

Ily szent, ily szende, szép.

A három szent király

Keletről három szent király

A messzi nyugot fele menve,

Kérdezgetik itt-ott: kisgyerekek,

Ez az út visz-e Betlehembe?

De senki se tud felelni nekik,

Hát baktattak tova hárman

A csillag után, mely az ég magasán

Ragyogott sugarazva vidáman.

S megállt a József lakja felett,

A királyok a házba bementek;

Felbőg a tinócska, a Gyermek sír,

S daloltak hárman a szentek.

Béke

Fönn az égen nap tüze lángolt

Fehér felhőkbe’ fürödve,

A tenger néma.

És én merengve feküdtem a sajka

Kormányánál – és félig ébren

És félálomban néztem a Krisztust,

Mi Megváltónkat.

Lengő fehér ruhában

Ment-ment Ő óriásként

Földön-vizen át;

Fejével a mennybe magaslott,

És áldón nyujtá kezét ki

A földre, vízre;

S miként a szív, kebelén

Ízzik a napgömb,

A véres, lángoló napgömb,

A véres, lángoló napszív

Sugározó kegyelmét

Ontja, önti, szórja ragyogva

És hőn melegítőn

Földekre, vizekre.

Harangok zúgtak, s a hangjaik

Mint hattyúk lenge rózsaláncon

Ringó hajónkat húzva-vonták

Játszi szeszéllyel zöldelő partra,

Hol emberek élnek feltoronyló

Kőrengetegben …

Ó Béke csodája! Milyen csöndes a város!

Elült a goromba zsivaj,

A fülleteg, csacska kavargás,

S a tiszta tágas utak során

Fehérruhás emberek jártak,

Kezükben pálmaággal,

S ha kettejük találkozott,

Egymásra néztek mélyen-értőn

És, áldozatos szeretettel a szívben,

Csókolták egymást homlokon,

És fölfelé néztek

Megváltónknak napszivére,

Mely vére pirosló sugárözönét

Reájuk szórta

Engesztelőn, – s ők szóltak:

Légy áldva Krisztusunk!

Rilke

Mária születése

Az angyalok hogy fel nem énekeltek,

oh, mily nehezükre eshetett nekik,

holott ők tudták: az eljövendő Gyermek

leendő anyja az éjszaka megszületik.

Elnémultan a fellegeket suhanva szelték,

s csak mutogattak Joachim háza fele,

érezték az idők csodálatos beteltét,

ám egyikük se szállhatott ide le.

Az eset a lakocska nyugalmát felkavarta.

Egy szomszédasszony jött és tett-vett tétova,

s az öreg kiosont, hogy elcsittítsa a tarka

boci bőgését. Ilyen este nem volt még soha.

Mária mennybemenetele

Nem csupán a síró tanítványok

lettek árvák távoztod miatt:

nézd a sok-sok hervadó virágot,

nézd, a cinkék röpte mily riadt,

csillogása gyermekek szemének,

tehén tőgye, mely tejtől dagadt; –

minden-minden jóságban szegényebb,

csak az Ég, csak az lett gazdagabb.

Kertünk édes, elrabolt gyümölcse,

szétolvadsz az Üdv szájába’ már,

add, hogy ájult lényünket betöltse

ez az íz és ez az illatár.

Tőled távol itt maradtunk, s hogy mi

vígaszt nyerjünk kissé legalább,

nyújtsd az enyhületnek italát,

végleg úgyse tudnánk megnyugodni.

Eduard List: Gyógyulás

A lámpa fénye reszketeg,

Anyácska súlyos, nagy beteg.

Ott virraszt könnyező fia,

Szívéből rebben hő ima:

„Ki trónolsz fönn a mennyeken,

Legyél, ó, jó atyám nekem,

Tekints le rám, a könnyem árja

Irgalmadat epedve várja!”

Az aggodalmas szív remeg,

És könnytől áznak a szemek.

De végül kél a nap ragyogva,

Új élet tér beteg tagokba,

A fájdalom, a kín csitul,

S a sápadt orca felvidul.

S az ajka halkan súgva szólt:

„A menny-kapu már nyitva volt,

De Péter mond: fiad imája

Felszállt az Úr trónzsámolyára;

Kérése meghallgattatott.

S most, íme, újra itt vagyok.”

Újabb epigrammák

Keresztényi türelem

Nagyon kevés az olyan ember,

ki balsorsát tűri türelemmel;

de sok az olyan „felebarát”,

ki keresztényi megadással

viseli el a – mások baját

(Otto Banck)

Jók és ostobák

Szívem elveszti bátorságát,

nézvén e földön valókat:

a butákat jóknak titulálják,

és ostobáknak a jókat.

(Edmund Wengraf)

Test és lélek

A Test vidám úr, „Lebemann”,

az élvezetre termett:

künn él a nagyvilágban és

bort habzsol meg szerelmet.

A Lélek-asszony otthon ül,

falát díszíti kegykép;

s ringatja síró gyermekét:

a Lelkiismeretkét.

(Karl von Fircks)

Rabindranath Tagore: Az „Áldozati énekek”-ből

Ó, életem Ura, előtted állok-e majd

Éltemnek minden napján, szemtől-szembe veled?

Összekulcsolt kezekkel, ó, mindenség Ura,

Előtted állok-e majd szemtől-szembe veled?

Hatalmas égboltod alatt

Hallgatagon és egymagam alázatos szívvel

Előtted állok-e majd szemtől-szembe veled?

Ebben a te munkás világodban,

Fáradalmak s harcok zajában

Előtted állok-e majd szemtől-szembe veled?

S ha evilági munkám elvégeztem,

Ó, királyok királya,

Előtted állok-e majd

Egyedül, szótlan, szemtől-szembe veled?

Théodore Botrel: Ékho

Bolygok búsan egymagam

Titkos erdőn céltalan,

Felkiáltok hangosan:

„Csúf az élet csakugyan!”

Ékhó válaszolt: „Ugyan!”

„Sorsom örök viadal!

Van megváltó diadal?!”

Ékhó válaszolt: „A dal!”

„Nyögöm keresztem súlyait,

Már-már roskadok, ah, így!”

Ékhó válaszolta: „Higgy!”

„Gyűlölségem vad, heves,

Kínom ettől hétszeres!”

Ékhó válaszolt: „Szeress!”

Lelkem többé nem beteg,

Követve ezt a szózatot:

Hiszek, dalolok, szeretek …

S azóta boldog is vagyok!

Henry de Juliot: Ballada a béke asszonyáról

Oh, lásd sok fájdalmát korunknak,

amiknek vége, vége nincs,

könyörgünk, lásd meg bánatunkat,

és szánakozva ránk tekints!

Mikor meg kellett válnod Tőle,

hullattál milljom könnyeket,

ezeknek kincse váltsa meg

a békét, Tavasz Királynője!

Isszuk fanyar levét a bűnnek,

mely szörnyű mély kútból fakad,

a buborékok most se szűnnek,

s mindent benyel a zuhatag;

gyűlölség mérgét, durva, dőre

hazugságot gördít az ár …

Oh, téríts minket észre már

Tavasznak édes Királynője!

Vétkünk zord fellegekkel büntet

sötét e kornak alkonya,

ragyogtasd át borús egünket

jövőnknek fényes Asszonya!

Mocsár az életünk … írtsd belőle

az álnokságot, bűnt, halált,

derítsed fel a láthatárt,

Tavasznak szűzi királynője!

Ajánlás

Hercegnő! – hallgass meg bennünket,

fordítsd felénk szelíd kegyed,

a Te imád csodát tehet:

Tavasz békéjét hozd nekünk meg!

Albert Flory

A királyok ajándéka

Hogyha gazdagságra vágynál,

ne légy sóvár, nyugtalan:

maradj Jézus jászolánál,

ott a színarany.

És ha vonz a rang, a hír, ha

hő dicsőség-vágy hat át:

élvezheted itt a mirha

s tömjén illatát.

S öleld át magát a jászolt,

kincset, fényt, ha nem szeretsz;

ugyanazon fából ácsolt,

mint a szent kereszt.

Könyörgés Szent Ferenchez

Kérlek, óh nagy Szent Ferenc,

Újjá teremts!

Még ha szenvedés is vár rám,

Add, hogy Őt szeressem szinte,

Úgy amint Te,

Hogy ha kell: stigmáid árán!

Hassa át a lényemet,

Énemet

Az a tűz, mely lángolt Benned:

Testvért lássak bárkiben,

Hogy szivem

Itt csodálja már a mennyet.

Poverello! – megtanítsad,

Azt, hogy itt csak

Az miénk, mit elfogadtunk,

Amit mások adnak nékünk,

S annyit érünk,

Mint amennyit másnak adtunk.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Ünnepnapok

Karácsonyi könnyes glória

Mily szép lett volna …

Akik a Gyermeket keresték …

A negyedik „király” éneke

Kána csodája

Vízkereszti triptichon

Mikor pedig lejött a hegyről …

Húsvéti fák

Tábor-hegyét

Vasárnaptól péntekig

Vasárnap válasza

Pünkösd

Vasárnapok

Szent László királyról

Szent Erzsébet

Tavasz, nyár, ősz, tél

Misenaptár

Tavasszal

Tavaszi tárlat

Keresztek a tarlón

Könyörgés esőért

Nap-himnusz a strandon

Esemény

Szüret után

November

A sziget ősszel

Példázat a hóról

Sirály

Rózsadombtól Farkasrétig

Évszakok

Imádságok

Szonettek töviskoszorúja

Üdvözlégy

Örvendetes titkok

Fájdalmas titkok

Dicsőséges titkok

Lorettoi litánia

Ég és föld

Hídépítés

Melegségért melegséget

A szürkék erénye

Ott és akkor …

Hol vagy?

A harang

Két fiú

Jubiláló papok