Huber Lipót

Két főrangú zsidó konvertita a IV. századból

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Huber Lipót

Két főrangú zsidó konvertita a IV. századból

Különlenyomat a „Religio” hit- és bölcselettudomanyi folyóirat 1929-iki évfolyamából.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című füzet elektronikus változata. A füzet 1929-ben jelent meg Budapesten.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

II. Hillél patriárka

József

Befejezés

II. Hillél patriárka

A keresztrefeszített „Názáreti” még földi életében mondotta: „Én pedig ha felemeltetem a földről, mindeneket magamhoz vonzok” (Ján. 12,32). A kereszténység csodásán gyors terjedése fényesen igazolta e mondást. Egyéniségének szinte lenyűgöző varázsa, tanításának csodás fönsége és a benne rejlő igazság ereje táborába vonzotta a galileai egyszerű halászokat csak úgy, mint a tudós Nikodémust és az előkelő arimateai Józsefet. Ezek voltak az első „konvertiták”.

Csak a hivatalos zsidóság zárkózott el mereven tanítása elől, csak a politikai messiás-eszmékkel telített főpapok és farizeusok átallották kemény fejüket az újjászületés keresztvize alá hajtani. De ez sem volt egyetemes jelenség! Ha a hivatalos zsidóság megátalkodott is a „Názáreti” gyűlöletében, ezt nem vallásos meggyőződésből, hanem abból az idők-szülte tévedésből tette, mely a prófétáktól hirdetett messiás-eszmét egészen politikai utópiává torzította. Ennek tartalmát pedig az a fanatikus remény képezte, hogy a Messiás zsidó szabadsághős lesz, aki a négy világtáj vidékein szétszórt népét összegyűjti, a Szentföldre vezérli, a zsidóság világuralmát megvalósítja, ellenségeit leigázza, kirabolja s a zsákmányt népe lábai elé rakja.[1]

Azoknak, akik ilyen Messiást vártak, természetesen nem kellett a szelíd, békét és szeretetet hirdető „Názáreti”! De akiben a színtiszta vallásos meggyőződés élt, aki a Messiásban „Üdvözítőt” várt, abban a krisztusi tanítás tanulmányozása felgyújtotta az igazság szikráját, még ha a hivatalos zidóság leghivatalosabb reprezentánsa is volt. Ilyen világosságra ébredt kiváló zsidó konvertíták voltak a Krisztus utáni IV. században II. Hillél, a tiberiási zsidó patriárka, vagy amint a zsidók akkortájt nevezték: „a fejedelem” és rabbi József, a tiberiási szinédrium ülnöke.

A palesztínai Tiberiásban volt a zsidó tudományosságnak és vallási életnek legfőbb ápolója, a zsidó akadémia, melynek élén a Jeruzsálem pusztulása után szétszórt zsidóság legelső embere: az akadémia rektora állott, akinek méltósága zsidók és rómaiak előtt egyaránt fényes volt. Hatásköre kiterjedt nemcsak a palesztínai, hanem a külföldön lakó zsidóságra is, ő volt tehát az egész zsidóság lelki feje. Magas rangja miatt a zsidók fejedelemnek (naszí), a rómaiak pedig pátriárkának nevezték s mint ilyennek nemcsak római polgárjoga volt, hanem Róma különös kiváltságokkal és olyan tiszteletcímekkel tüntette ki (illustris a. m. méltóságos; spectabilis a. m. nagytekintélyű; clarissimus a. m. dicsőséges), amelyek őt látszólag a legfelsőbb állami méltóságokkal egyenrangúvá tették, amiért is személyének megsértését szigorúan büntette. Vallási tekintetben ő volt a legfelsőbb fórum. A mellette működő ún. szinédriumnak (főtörvényszéknek) ő volt az elnöke. A patriárka politikai alárendeltségében is bizonyos belügyi függetlenséggel rendelkezett: ő nevezte ki a zsidó községek polgári és vallási tisztviselőit s megszabta hatáskörüket. Szükségleteinek fedezésére évi adót is kivethetett (ez az ún. aurum coronariam vagy aposztolé); ő bízta meg ennek beszedőit, akiket a patriárka kiküldöttjeinek, görögösen apostoloknak neveztek. Ezek vitték el a Palesztínán kívüli zsidó községekbe a patriárka körleveleit, közölték az általa megállapított „szökőhónapot”, ellenőrizték az ügyvezetést, a tóratanítást stb. Ezek az „apostolok” mint a szinédriumnak ülnökei rangban mindjárt a patriárka után következtek.

A palesztínai iskolák a III. század végén hanyatlani kezdtek, ami a tiberiási patriárka tekintélyének sokat ártott ugyan, de mégis megvolt neki még egy joga, amely személyét a zsidóság szemében központtá tette s amellyel befolyását Palesztína határain túl is érvényesítette és ez az ünnepek meghatározásának, illetőleg a zsidó naptár rendezésének joga volt.

II. Hillél[2] a Misna[3] kodifikálása után szereplő zsidó tudósoknak, az ún. amóráknak korában élt, amikor nehéz, válságos idők szakadtak a római birodalomban s így a Palesztínában is lakó zsidóságra. Nagy Konstantin császár (306–337) a keresztény vallást államvallássá tette a római birodalomban s ezzel a zsidóságnak eddigi tűrhető helyzete megváltozott. Minél inkább kedveztek a császár és fiai a kereszténységnek, annál nehezebb lett a zsidók helyzete. Az egymást érő törvények és rendeletek a zsidók jogait alaposan megnyirbálták.

N. Konstantin már 315-ben megtiltotta, hogy a zsidók a keresztény hitre tért zsidókat megbüntessék, sőt azt is, hogy akár keresztényt, akár pogányt a zsidóságba fölvegyenek. Keresztényt nem volt szabad rabszolgának fogadniok. Minthogy pedig zsidó urak rabszolgáikat sokszor akaratuk ellenére körülmetéltek, tehát zsidóvá tettek, a császár 336-ban megtiltotta a rabszolgák körülmetéltetését és amikor ezzel a törvénnyel sem boldogult, egyáltalán megtiltotta a zsidóknak idegen (akár keresztény, akár pogány) rabszolgák tartását.

Mikor a császár a perzsákat akarta megtámadni s a zsidók a perzsák pártjára álltak, Palesztína minden rabbijára kimondotta a száműzetést, sőt halálbüntetéssel fenyegetve, kényszerítette őket a kivándorlásra. Tényleg sok rabbi ki is vándorolt Babilóniába, amely ezentúl a szasszanídák uralma alatt a zsidóság második hazája lett.

N. Konstantin fia, Konstancius alatt (337–361) még súlyosabb lett a zsidók helyzete, mert a császár megszigorította a régi törvényeket. Így 339-ben kiadott rendeletével arra a zsidóra, aki keresztény rabszolgát körülmetélni merészel s ilyen módon a keresztény vallás elhagyására kényszerít, halálbüntetést és egész vagyonának elkobzását szabta ki; a zsidó férfi és keresztény nő közötti házasságot szintén halálbüntetéssel sújtotta; 357-ben pedig a zsidó vallásra való áttérést tiltotta el stb.

A zsidók mindezt elviselhetetlennek tartván, elkeseredésükben végre fellázadtak; a császár azonban vérbe fojtotta a lázadást. A történtek pedig úgy tűntek fel a szorongatott és elnyomott zsidók szemében, mint a tőlük várt szabadító Messiás-király közeli eljövetelének előjelei, akit a rabbik tanítása szerint ilyen szenvedések (cheblé ha-Massiach) fognak megelőzni. Megemlékeztek rabbi Izsák és más rabbik ama régi kijelentéséről, hogy „Dávid fia (a Messiás) nem fog előbb megjelenni, míg az egész római birodalom nem tér az eretnekségre (kereszténységre)”.[4] Úgy vélték, hogy mindez ebben az időben teljesedik; hisz már Jeruzsálem is keresztény várossá lett és benne keresztény püspök uralkodik ... A jelen sivárságai felébresztették lelkükben a messiási idők utáni vágyat. A szomorú, vigasztalan jelentől a várt boldogabb jövendőre fordították tekintetüket, türelmetlenül áhítozva, epedve az őket felszabadító Dávid fia, a Messiás után. Hiszen úgy tudták, hogy Isten a legválságosabb időben fogja elküldeni fölkentjét, a Messiást népe segítségére.

E várakozásukban gyilkos villámcsapás módjára sújtott le rájuk saját patriárkájuknak, II. Hillélnek kíméletlen ridegséggel tett határozott kijelentése, hogy „az izraeliták számára már nincs többé Messiás, mert már élvezték azt Ezekiás (Hizkia) király idejében”.[5]

Milyen keservesen és kétségbeejtően hathatott saját patriárkájának ez az elevenbe metsző, fájdalmas szava a Messiás-várás reményébe belenevelt s egyedül azzal vigasztalódó, félrevezetett zsidó népre!... Nincs tehát Izrael számára remény?!... S ezt az ő vallásuk legjobb ismerőjétől, reményeik letéteményesétől kell hallaniok! ... S ez a megbotránkozás és kétségbeesés mégsem tartotta vissza az akkor már világosabban látó patriárkát attól, hogy szerencsétlen népét kiábrándítsa hiú reménykedéséből.

Amikor II. Hillél ellenfele, a babilóniai Pumbeditában virágzó zsidó főiskolának rektora, rab József bar Chijjá (†333) értesült erről a kijelentésről, amely Izrael népét utolsó reményétől is meg akarta fosztani, megdöbbenve ezekre a szavakra fakadt: „Az Úr (Isten) bocsássa meg Hillélnek! (hogy ezt ki merte mondani) Hisz Ezekiás az első (salamoni) templom korában élt és Zakariás (Zak. 9,9) a második (a zorobábeli) templom korában jövendölt!” (a Messiásról).[6]

De nemcsak ráb József bar Chijjá, hanem más rabbik (Giddél, Júda stb.) is tiltakoztak e nyilatkozat ellen, mint amely alkalmas volt arra, hogy a zsidó népből gyökeresen kiirtsa az őt vigasztaló és biztató messiási reménykedést.

Nem tagadható, hogy a patriárkának, ennek a nagy zsidó tekintélynek kijelentése, amellyel egyszer s mindenkorra ki akarta józanítani szerencsétlen hitsorsosait a hiábavaló Messiás-várásból, rendkívül meglepő. Az újabb kor nagy zsidó történetíróját, Grätz Henriket (†1891) annyira feszélyezte ez, hogy bár történeti müvének[7] első kiadásában (IV. k. 386 old.) közölte, a második kiadásban azonban már elhagyta, nyilván azért, mert nagyon kompromittálónak tartotta a patriárkára nézve. Pedig inkább okát kellett volna keresnie, magyarázatát adnia a rejtélyes nyilatkozatnak. De éppen e nyitatkozat magyarázata az, ami még jobban feszélyezte őt. II. Hillél ugyanis azért nyilatkozott úgy, mert akkor vajúdott már lelkében a krisztusi hit ...

II. Hillélnek egyik palesztínai kortársa, a zsidó vallásról a keresztény hitre tért teljesen megbízható s nagy tudományú szalamiszi Epifán (310–403), meglepő világosságot vet II. Hillél kijelentésére. Ámde Grätz inkább kétségbe vonja Szent Epifánnak szavahihetőségét, csakhogy ne tételezzen föl az olvasó olyasmit egy zsidó patriárkáról, amit ő eleve lehetetlennek tart.

Lássuk azért, ki is volt Epifán és aztán, mit ír ő II. Hillél patriárkáról.

Epifán 310-ben született zsidó szülőktől Palesztínában az Eleutheropolis mellett fekvő Besanduk nevű faluban (Hebrontól északnyugatra). Szüleinek halála után kereszténnyé lett, tehát maga is konvertita volt; Hilarius, Hesychius és más remeték vezetése alatt Palesztínában nevelkedett, utóbb pedig további kiképeztetése végett egy időre Egyiptomba ment. Annyira megkedvelte a szerzetesi életet, hogy nemcsak szerzetes lett, hanem szülőhelye közelében saját költségén kolostort építtetett s azt mint apát harminc évnél tovább (335–367) kormányozta. És habár életszentsége, nagy tudományának híre és nyelvismeretei (a görög, szír, zsidó és egyiptomi nyelvet jól beszélte és latinul is értett) miatt 367-ben a Cyprus szigeti Salamis (Konstancia) püspökévé választották, a szerzetesi szabályokhoz mégis azután is állandóan ragaszkodott. Az arianizmusnak engesztelhetetlen ellensége volt. Meghalt 93 éves korában 403-ban.

Munkái közül a 373–376 között írt Panárion (a. m. Orvosságos szekrény) érdekel itt minket, amelyben 80 régi eretnekséget ismertet és cáfol. Ennek a terjedelmes munkájának 30-ik fejezetében az ebjoniták zsidó-keresztény szektáját ismerteti, akiket sokévi személyes érintkezés alapján jól ismert.[8] Ezekről írván, a többi között arról értesít, hogy az ebjoniták egy, a lényegben Máté evangéliumával megegyező héber (arámi) evangéliumot használnak, sőt hogy János evangéliuma és az Apostolok Cselekedetei is héberre vannak lefordítva, amit tiberiási zsidók titokban rejtegetnek, amiről ő a keresztény hitre tért zsidók révén is tudomást szerzett, akik saját vallomásuk szerint éppen e könyveknek olvasgatása alapján jutottak el a Jézus Krisztusban való hitre.

Bízvást föltehető, hogy az Epifántól említett e héber fordítások – amelyeket a IV. században Galileában és a keleti Jordán vidékén, Pellában, Kokabában és Arábia határain a zsidók titokban olvasgattak és részben azok révén tértek a kereszténységre – Krisztusban titokban hívő zsidóknak köszönik létüket, akik fajtestvéreiknek a keresztények iránt való ellenséges indulata miatt ugyan rejtegették ama könyveket, de azért óvatosan terjesztették is abban a csendes reményben, hogy a zsidóságból híveket szereznek Jézus Krisztusnak.

II. Hillél pátriárkáról is ebben a fejezetben emlékezik meg Sz. Epifán, akiről egy József nevű nagytekintélyű zsidó-keresztény hiteles értesítése alapján megtudta, hogy e patriárka, mint korának több más tudós és tekintélyes zsidója, rokonszenvezett a kereszténységgel és titkos kincstárában ő is őrizte a görögből héberre fordított János-evangéliumot és az Apostolok Cselekedeteit, valamint Máténak eredeti héber (arámi) evangéliumát, amelyeket szorgalmasan olvasgatott. Ezek olvasgatásának az lett az eredménye, hogy meggyőződött Jézusnak messiási voltáról, amikor pedig megbetegedett és halálát közeledni érezte, Tiberiás szomszédságából egy püspököt hivatott magához azzal az ürüggyel, hogy orvosi tanácsot kér tőle, valójában pedig azért, hogy lelkében már rég ápolt hő vágyát kielégítse és megkeresztelkedjék. Ez meg is történt: a püspök megkeresztelte a patriárkát és beavatta a keresztény misztériumokba. Néhány nap múlva II. Hillél boldogan meghalt.

A teljes történelmi hitel kedvéért hadd álljon itt szóról szóra magának Sz. Epifánnak elbeszélése magyar fordításban.[9] A nagytekintélyű püspök a Panárion XXX. fejezetének 4. 5. és 6 §§-ban így ír:

4. §. „Ezek közül a zsidók közül (akik ti. Epifánt az említett könyvek fordításáról értesítették) való volt bizonyos József, nem az a régi történetíró, hanem az a tiberiási, aki boldog emlékű Konstantin császár korában élt, akitől a comes[10] méltóságot is kapta és engedélyt nyert, hogy mind magában Tiberiásban, mind Diocaesareában, Kafarnaumban és más szomszédos községekben Krisztusnak (tiszteletére) templomot építsen. Ez a férfiú sokat szenvedett a zsidóktól, míg a császár figyelme ráterelődött. Ez a József ugyanis náluk (a zsidóknál) a nagytekintélyű férfiakhoz tartozott. Kiküldötteknek („apostoloknak”) nevezik őket és a patriárka után a második helyet (rangot) foglalják el. Szoros érintkezésben állnak a patriárkával és sokszor éjjelt-nappalt töltenek nála, mert tanáccsal szolgálnak neki és a törvényt illető ügyekben előterjesztést tesznek neki. Abban az időben a patriárkának Ellél (=Hillél) volt a neve. (Azt hiszem, hogy József így mondta nevét; ha ugyan nem tévedek, mert jó ideje már annak). Gamáliel nemzetségéből származott, aki náluk patriárka volt. Ez (a Gamáliel), amint többen is mondják, valószínűleg amaz első Gamálieltől származik, aki az Üdvözítő ügyében azt az Isten szerinti tanácsot adta (a zsidóknak), hogy tartózkodjanak az apostolok üldözésétől.[11] – Végét érezvén pedig Ellél, a Tiberiás közelében levő püspököt kérette magához és halála előtt, orvosi tanács ürügye alatt, a szent fürdőt (a. m. vízkeresztséget) kapta tőle. Midőn ugyanis az említett József által[12] a püspököt mint orvost magához hivatta és miután (a betegszobából) mindenkit eltávolíttatott, kérte a püspököt, mondván: „Add nekem a Krisztusban való pecsétet!”[13] (azaz: részesíts a keresztségben!) Ez aztán a szolgákért küldött és megparancsolta, hogy vizet készítsenek, mintha a beteg patriárkának vízre volna szüksége, hogy meggyógyuljon. Azok, mitsem sejtve, teljesítették a parancsot. Erre pedig a patriárka a szemérmességre hivatkozva ismét eltávolította az összes (jelenvoltakat) s így részesült a „fürdőben” (a keresztségben)[14] és a szent misztériumokba (hittitkokba) beavattatott.[15] ”

5. §. „Ezt nekem maga József beszélte el. Mert mindezt nem mástól, hanem az ő szájából hallottam aggkorában, amikor mintegy hetvenéves volt, vagy még idősebb.[16] Mert nála szálltam meg Skythopolisban.[17] Ő ugyanis Tiberiást elhagyta és ott Skythopolisban tekintélyes birtokokat szerzett. Házában akkor mint vendég időzött megboldogult Özséb, az itáliai Vercelli városának püspöke, akit orthodox hite miatt Konstancius száműzött.[18] Ennek meglátogatására én és más testvérek odaérkeztünk és szintén nála szálltunk meg. Józseffel saját házában találkoztunk s míg helyzete iránt érdeklődtünk, megtudtuk, hogy ő a zsidóknál nagytekintélyű férfiakhoz tartozik; kérdezősködtünk életkörülményei felől és hogyan történt, hogy áttért a kereszténységre, így hát mindezt világosan (tőle magától) hallottuk, nem pedig más valakinek értesítéséből. Mivel pedig úgy gondoljuk, hogy a héberre lefordított könyvekre való tekintetből, amelyek a zsidók kincstárában őriztetnek, de a hívek épülése szempontjából is érdemes följegyezni mindazt, amit erről az emberről tudunk, azért az előbb említett József esetét e helyütt tüzetesen leírtuk. Mert ez a férfiú nemcsak keresztény volt és méltó, hogy hívővé legyen, hanem az ariánusokat hevesen támadta. Abban a városban ugyanis, tudniillik Scythopolisban ő (József) volt az egyetlen orthodox, a többi mind ariánus; és ha nem lett volna „comes”, amely méltóság megóvta az ariánusok üldözésétől, még a városban sem maradhatott volna ez az ember, különösen Patrophilus arián püspök alatt, aki gazdagsága és kíméletlensége és Konstancius császárral való ismeretsége, valamint a vele szemben való bátorsága folytán nagy befolyású volt. – Volt a városban még egy másik, fiatalabbkorú, szintén zsidóból lett igazhívő. Ez nem mert nyilvánosan hozzánk jönni, hanem csak titokban látogatott meg bennünket …”

6. §. „De visszatérek a patriárka (Hillél) és József történetének elbeszélésére, amelyet azok számára, akik azt olvasni kívánják, egészen híven ugyanazokkal a szavakkal adok vissza, amelyeket ők használtak velem szemben. Ő tehát így adta elő: Midőn a patriárka a (keresztség) fürdőjére méltóvá lett, én – úgymond – az ajtórésen át bekandikáltam és észrevettem, mit tett a püspök a patriárkával. Szívem rejtekébe vettem és emlékezetembe zártam.[19] És a patriárka kezében jelentékeny összeg aranyat tartott, kinyújtotta kezét, az aranyat a püspöknek adta és monda: „Áldozd érettem! Mert írva van, hogy amit az Isten papjai a földön megkötnek és feloldoznak, azok az égben is feloldva és megkötve legyenek!”[20] Miután pedig ezek elvégeztettek– úgymond – kinyitották az ajtókat és a patriárka a látogatók kérdésére, hogyan érzi magát a gyógymód használata után, kijelentette, hogy nagyon jól (χαλλιστως). Ő tudta, mit mondott.[21] Erre két vagy három nap múlva, mialatt a püspök orvosi minőségben többször meglátogatta, a patriárka boldog halállal kimúlt. Fiatal fiát[22] Józsefre és egy másik derék emberre bízta…”

Íme, ez tehát szent Epifán tudósításának szószerinti szövege, amelynek folyamán ismételten is biztosít, hogy teljesen megbízható dolgokról értesít. Ki kételkedhetnék tehát a becsületes és tiszteletreméltó férfiú elbeszélésének hitelességében?! Tudósításának a lényegben igaznak kell lennie. Mi jogon is tartanók akár őt oly együgyűnek és könnyenhívőnek, akár a keresztény hitre tért Józsefet oly lelkiismeretlen és hazug embernek, hogy ez amazt a tiberiási patriárkáról csak koholt mesével egyszerűen félrevezette. Valóban a legcsekélyebb ok sincs arra, hogy hazugsággal gyanúsítsuk meg akár Józsefet, akár szent Epifánt igazmondóságában.

Grätz, a zsidó történetíró ugyan elég vakmerő – amit nála már szinte természetesnek tartunk – ezt feltételezni róla s aztán így folytatja: „Ha hitelt adnánk neki, akkor abban az időben a zsidók és köztük éppen a legtudósabbak és a legtekintélyesebbek szívükben előszeretettel viseltettek a kereszténység iránt.”[23] … Mintha bizony ez lehetetlen volna! Ki tudja, hogy a századok folyamán hány világosabban látó zsidó lelkében élt a hit és égett a titkos vágy a „Názáreti” iránt, akit ősei a keresztre szegeztek és hánynak lelkében él az manap is?! Szent Epifán határozottan állítja, hogy nemcsak az említett József szájából, hanem egy másik zsidó írástudótól is tudomást szerzett arról a IV. század zsidóságának bizonyos rétegére jellemző titkos szokásról, hogy a haldokló zsidók lelkére a keresztrefeszített és feltámadt Jézus Krisztus nevének erejével igyekeztek hatni s őket ezzel búcsúztatni ez életből. József ugyanis megvallotta neki, hogy amikor még zsidó korában halálos betegségbe esett és rokonsága már lemondott életéről – de Isten mégis megmentette – egy idősebb zsidó törvénytudó ezeket súgta fülébe: „Hidd, hogy Jézus, akit Pontius Pilátus helytartó alatt keresztre feszítettek, az Isten Fia; hogy ő Máriától született; és hogy ő az Isten Messiása és hogy halottaiból feltámadt és hogy el fog jönni ítélni az eleveneket és holtakat.” (Πιστευε Ιησουν τον εσταυρωμενον επι Ποντιου Πιλατου ηγεμονος Υιον Θεου οντα χαι εχ Μαριας υστερον γεγεννμενον, Χριστον δε οντα Θεου χαι εχ νεχρων ανασταντα, χαι δτι αυτος ερχεται χριντας χαι νεχρους.) – Ugyanerről a titkos szokásról értesült Epifán egy másik zsidó írástudó révén is, akivel Jerikóból visszatértében az úton véletlenül találkozott és hosszasan társalgott, aki ugyan a zsidóktól való félelem miatt még zsidónak maradt, de sokat érintkezett keresztényekkel, akiket nagyrabecsült és szeretett. Ez is megmondotta neki, hogy halálos betegsége idején a zsidók ezt súgták fülébe: „Jézus Krisztus, a megfeszített, az Isten Fia lesz a te bírád!” (Іησους Χριοτος δ σταυρωθεις Υιος του Θεου μελλει σε χρινειν.)[24]

A haldokló II. Hillél patriárka megkeresztelkedésének történeti valósága ellen Grätz történeti munkájának első kiadásában (IV. köt. 388. old.) azt hozza föl, hogy Epifán szerint ez az esemény N. Konstantin császár (†337) allatt történt, holott II. Hillél e császár halála után még húsz évnél is tovább élt és Julián császárral (361–363) barátságos viszonyban állt.

Grätz ezt az állítását az apostata Julián egy levelére (Epistola 25.) alapítja, amelyet állítólag ez a császár közvetlenül a perzsák ellen viselt hadjárata előtt írt a „zsidó hitközségekhez” és amelyben Julos patriárkát is említi, akit tiszteletreméltó testvérének nevez. Grätz föltevése szerint – amit újabb zsidó történetírók nagyon hajlandók elfogadni – Epifánnál a nevek föl vannak cserélve, vagyis a nála említett Ellél-en voltaképpen a IV. század elején élt III. Júdás patriárkát kell érteni, ennek fia pedig (akit Epifán Júdás-nak nevez és akinek erkölcstelen életéről is értesít) II. Hillél patriárkával azonos, aki Grätz szerint 330–365 között élt, de éppenséggel nem volt erkölcstelen életű, hanem „a nagy Hillélnek egyik legméltóbb utódja és semmi esetre sem hajlott a kereszténység felé.”

Ámde tagadhatatlan, hogy az említett levélben előforduló Júlos névben mégis csak inkább a héber Júdas névnek (II. Hillél fia) görög aequivalensét kell látnunk, mint az Ellél (Hillél) névnek. Aztán az sincs kizárva, hogy Epifán esetleg rosszul értette Hillél fiának nevét, vagy hogy nem jegyezte meg annak pontos hangzását s azért Júlos helyett Júdást írt. Hiszen elég becsületes ő itt is, mert maga mondja: „Azt hiszem, Júdás volt a neve de nem tudom egészen pontosan, mert már régen volt,”[25] ti.már húsz esztendeje volt annak, hogy József ezt neki elbeszélte. Egyébként bárhogyan álljon is a dolog, annyi bizonyos, hogy emiatt sem Józsefnek sem szent Epifánnak szavahihetősége a dolog lényegét illetőleg éppenséggel nem válik gyanússá.

Grätz-cel szemben ezeken kívül még két dolgot kell itt megjegyeznünk. Az egyik az, hogy az általa hivatkozott Julián féle levélnek authenciája bizonytalan, sokan már az ókorban apokrifnek tartották. Pedig Grätz éppen erre alapítja számítását ... A másik pedig az, hogy éppen a IV. század első felében szerepelt palesztínai zsidó törvénytudósok (amórák) kronológiája nagyon bizonytalan s pontosan nem is állapítható meg, mert hiányzanak ehhez a megbízható források. Amit itt a kronológia tisztázása terén tapasztalunk, nem egyéb, mint merő tapogatózás a sötétben.

Grätz történeti müvének második kiadásában el is hagyta előbbeni érvelését, de azért – bizonyítás nélkül – tovább is hangoztatja az elbeszélés „hihetetlen regeszerűségét”, csakhogy föl ne tételezzen valahogyan az olvasó ilyesmit egy zsidó patriárkáról. Pedig hiábavaló Grätznek minden okoskodása! Egy szent Epifánról, aki Palesztínában nemcsak született és nevelkedett, hanem ugyanott az általa alapított kolostorban 30 évnél tovább apát volt és püspök korában is többször tartózkodott Palesztínában és II. Hillélnek kortársa volt, – bízvást föltehető, hogy nagyon is jól volt értesülve mindarról, ami az ő napjaiban Palesztínában történt, különösen arról igyekezett pontos információt szerezni, ami egy olyan kiváló állású egyénre vonatkozott, amilyen a tiberiási zsidó főiskola rektora, II. Hillél patriárka volt.[26]

És mindent összevéve, ki nem látná, hogy II. Hillélnek éppen a kereszténységhez való erős vonzalmával és megkeresztelkedésével teljes összhangban van az a korának zsidóságát konsternáló kijelentése, hogy Messiást már nem várhat. Éppen a Jézus Krisztusban való hitéről tanúskodó megkeresztelkedése – ha mindjárt csak halálos ágyán és akkor is csak titkon vette föl e szentséget – teszi érthetővé azt a nyilatkozatát, amellyel óva intette szerencsétlen népének félrevezetett fiait, hogy hagyjanak már föl a Messiás utáni várakozás hiú ábrándjával. Ez a magyarázata az említett kijelentésnek.

Bármily hihetetlennek lászik is tehát, kétségtelen, hogy a világosan látó II. Hillél patriárka Isten kegyelméből í Éppen olyan bizonyosnak kell ezt tartanunk, mint amilyen bizonyos, hogy ő nem az első és nem is az utolsó világosan látó zsidó, aki megkeresztelkedni vágyott és tényleg meg is keresztelkedett s utána azzal a boldogító biztos hittel költözött el e világból, hogy a túlvilágon színről-színre látja meg az őseitől félreismert és keresztrefeszített, de halottaiból feltámadt s mennybemenetele után az Atya jobbján ülő Jézus Krisztusban irgalmasan ítélő üdvözítő Istenét.

József

Hillél patriárka halála után nem kevésbé feltűnést keltő volt a föntebb említett Józsefnek, a tiberiási szinédrium ülnökének, II. Hillél fia egyik nevelőjének és patriárkátusi kiküldöttnek megtérése, aki mint keresztény körülbelül hetvenéves korában megismerkedvén Epifán püspökkel, a már említetteken kívül bizalmasan közölte vele saját élményeit is, főként azt, hogyan lett hosszas lelki küzdelem után kereszténnyé.

Rendkívül érdekes és jellemző megtérésének főbb előzményei a következők.

A legelső benyomást tette reá II. Hillél titokzatos megkeresztelkedése és boldog halála; ezután nagy hatással volt reá néhány újszövetségi könyvnek olvasása; harmadszor a keresztvetésnek csodás hatalma tett reá mély benyomást, amellyel egy tisztességes keresztény asszony győzedelmeskedett a feslett életű fiatal Júdás patriárkának csábításaival szemben. Mindezek azonban még nem tették őt Krisztus követőjévé.

Majd halálos betegségében magától Krisztustól kapott intelmet; egy újabb súlyos betegségben pedig egy öreg zsidó törvénytudónak komoly figyelmeztetése és az Úrnak második intelme következett. De mivel mindezek után még mindig vonakodott megkeresztelkedni, az Úr egy harmadik álomlátásban megfeddette makacs hitetlensége miatt és kegyességében egy tőle kérendő jelnek teljesítésével akarta Józsefet meggyőzni, hogy csakugyan Ő az, aki hívja. Az Úr teljesítette is azt a jelt, de József megkeményítve szívét, hajthatatlan maradt s még most sem tért meg.

Az Úr tehát végnélküli kegyességében még egy utolsó alkalmat használt fel a megátalkodott József megtérítésére. Történt ugyanis, hogy neveltje, az immár felnőtt Júdás patriárka hálából odaajándékozta neki a Cilícia zsidó hitközségeiben behajtandó tizedeket. Cilíciai működése közben megismerkedett egy ottani püspökkel, akivel titokban gyakran érintkezett és sokat olvasgatta a tőle kapott evangéliumokat. Itt nyílhattak meg teljesen lelki szemei, ami végre megtörte megátalkodottságát s megérlelte benne a keresztség után való komoly vágyat. Egyelőre azonban még nem keresztelkedett meg, hanem mint a patriárka kiküldötte folytatta megbízatásának teendőit. Minthogy nem egy zsidó községben erélyesen kellett fellépnie a tapasztalt rendetlenségekkel szemben, sokan meggyűlölték, sőt egy alkalommal többen lakására törtek, midőn éppen az evangéliumot olvasta. Emiatt felbőszülve, a zsinagógába vonszolták és megostorozták.

Minthogy a cilíciai zsidók most már hithűsége ellen is gyanút kezdtek táplálni, egy más alkalommal, utazása közben, néhány fanatikus hitsorsosa megragadta és a Kydnos (Cydnus) folyóba dobta s azt gondolván, hogy annak rohanó árjában elpusztult, kárörömmel távoztak. József azonban csodálatosan kimenekült. Az életére törő zsidóknak e merénylete után most már nyíltan szakított a zsidósággal és tényleg megkeresztelkedett.

Mint keresztény Konstantin császárral is megismerkedett, akinek elmondta élettörténetét s hogy miként hívta meg őt az Úr kegyelme a kereszténységre. A császár a comes méltóságával tüntette ki és egy dekrétutummal felhatalmazta, hogy Galileában a zsidók városaiban és falvaiban keresztény templomokat építhessen. Tiberiásban, tehát éppen a patriárkátus székhelyén kezdte meg a templomépítést, ahol az ellenséges indulatú zsidók természetesen nagy akadályokat gördítettek terve elé. Ő azonban, leküzdvén a nehézségeket, nemcsak itt, hanem más helyeken is, mégis építtetett vagy kápolnát vagy templomot.

Aggkorában Skythopolisban (Béth-Seán) telepedett le, ahol az ariánusok csábításainak ellenállva, sőt azokat hevesen támadva, haláláig hű maradt az orthodox keresztény valláshoz.

De hadd álljon itt mindezekre nézve szintén magának sz. Epifánnak elbeszélése[27] magyar fordításban.

6. §. „… Ez időben (ti. a patriárka megkeresztelkedése és halála után) József elméjében sokszor tűnődött a vízkeresztség alkalmával történt titokzatos dolgokon és fontolgatta, mitévő legyen. Volt ott (a patriárka házában) valami épületféle egy kincstárral (γαζοφυλαχιον; Ιαζα a kincsnek héber neve); mely le volt pecsételve. E kincstárról a pecsét miatt sokféle vélemény merült fel. József titokban fölnyitotta, de nem pénzt talált benne, hanem csak könyveket, ezek azonban pénznél értékesebbek voltak. És amint azokat forgatta, megtalálta, amint már említettük, János evangéliumát a görögből héberre fordítva, valamint az Apostolok Cselekedeteit és Máté eredeti héber (arámi) evangéliumát. Midőn ez utóbbit olvasta, ismét nyugtalankodni kezdett lelkében … Mindamellett megkeményítette szívét, amint ez már történni szokott.”

7. §. „Azalatt míg ő lelkében vívódott, az Elléltől (Hilléltől) hátrahagyott s a patriárkátusra nevelt fiú fölserdült. (Mert az elüljárói hivatalban a zsidóknál a fiú követi az apját.) A viruló korba jutott ifjú vesztére néhány léha és romlott erkölcsű fiatal ember befolyása alá került. (Azt hiszem Júdás volt a neve, de nem emlékszem pontosan, mert régen volt.[28] ) Ezek őt sokféle gonoszságra csábították, így asszonyok meggyalázására és iszonyú fajtalanságra. A zabolátlanság tetteiben a bűbájosságot is fölhasználták, amennyiben a csábítás mesterkedéseivel és varázsigékkel előkelő asszonyokat rábírtak, hogy mintegy kényszerből vele kárhozatos viszonyba lépjenek. Józsefnek és a társ-vénnek, akiknek kötelességük volt a fiatal embernek gondját viselni, sok bajuk volt vele, többször kérdőre is vonták és intették. Ő azonban inkább társaira hallgatott, titkolta és tagadta a gyalázatosságokat. József és nevelőtársa nem merték neki nyíltan szemére lobbantani a bűnöket, hanem inkább csak felvilágosítva intették őt. Az ifjak egy ízben elmentek Gadarába a meleg forrásokhoz.[29] Ott évenként nagy összejövetelt szoktak rendezni. Mindenfelől gyűlnek oda az emberek, hogy ott néhány napon át fürödjenek. Ámbár azért teszik, hogy meggyógyuljanak a betegségekből, mégis az ördögnek cselfogása az egész. Ahol ugyanis az Isten csodáit műveli, ott az ő ellenfele kifeszíti romlást okozó hálóját. Mert ott asszonyok és férfiak közösen fűrödnek.”

[Közvetlenül ezek után a 7. §-ban és a 8 §-nak csaknem végéig közli sz. Epifán, ugyancsak Józsefnek részletes elbeszélése alapján, miként vetette szemét Júdás egy fürdőző rendkívül szép keresztény asszonyra, akibe beleszeretett, de amikor hozzá közeledett, az asszony keresztet vetve magára Krisztus nevében visszautasította a kéjelgőt. És amikor Júdás elküldte megbízottait ajándékokkal az asszonyhoz, ez a küldöncöket megkorholta és elkergette. A visszautasítás miatti bosszúságában Júdás társaival együtt napnyugta után a közelfekvő temetkező sziklabarlangba ment, ahol varázsszerekkel próbáltak az asszony elcsábításában eredményt elérni; az asszony azonban Krisztus erejével mindvégig meghiúsította a csábítók ördögi kísérleteit és állhatatos maradt. Miután Júdás három éjjelen át hiába várt az asszonyra, csalódása miatti elkeseredésében összeveszett a gazfickókkal. – Ezek után így folytatja Epifán:]

8. §. „… Ez volt József számára a kereszténységre való előkészítés harmadik mozzanata:[30] hogy tudniillik ott, ahol Krisztus neve és a kereszt pecsétje van, megtörik a varázslás ereje. De azért még most sem határozta el magát, hogy kereszténnyé legyen.”

9. §. „Ezután megjelent neki álmában az Úr és mondá: „Én Jézus vagyok, akit a te őseid keresztrefeszítettek; higyj bennem!” Miután erre sem hitt, súlyos betegségbe esett és már lemondtak róla. Ekkor az Úr ismét megjelent neki és szólt hozzá, hogy higyjen és meg fog gyógyulni. József megígérte, hogy hisz és felgyógyult, de ismét megmaradt megátalkodottságában. Másodízben is megbetegedett és miként először, most is lemondtak róla. Amikor zsidó rokonai már azt hitték, hogy befejezi (ti. életét), titokzatos dolog történt vele. Egy öreg (zsidó) törvénytudó lépett ugyanis ágyához és fülébe súgta a következőket: „Hidd, hogy Jézus, akit Pontius Pilátus helytartó alatt keresztrefeszítettek, az Isten Fia és hogy ő Máriától született; hogy ő az Isten Krisztusa (a Messiás) és halottaiból feltámadt és hogy el fog jönni ítélni eleveneket és holtakat.” Mindezeket maga József beszélte el nekem pontosan, amiért ezt az igazságnak megfelelően kijelentem …”

10. §. „… József tehát még beteg volt és habár ettől az öregtől, miként föntebb mondottuk, a többi között azt hallotta, hogy „Jézus fog ítélni fölötted”, mégis ismét megátalkodott. Az Úr azonban kegyessége szerint újból szólt hozzá: Íme, meg foglak gyógyítani; de ha felépülsz, higyj! És ismét felépült betegségéből és – nem hitt! Erre az Úr még egyszer megjelent neki álmában, miután már egészséges lett és megfeddette makacssága miatt. De hozzáfűzte az Úr a következő ígéretet: Hogy teljes vallási meggyőződésre juthass – ha nevemben valami isteni jelt {θεοσημειον azaz: csodát) akarsz cselekedni, könyörögj hozzám és én megteszem.” Volt a városban, ti. Tiberiásban, egy őrjöngő (μαινομενος), aki meztelenül futkosott a városban, mert amint azt az ilyenek szokták, szétszaggatta a rajta levő ruhát. Ezen akart József látomásának igazvoltáról megbizonyosodni; de még mindig kételkedett és félénkség tartotta vissza. Bevitte tehát ezt az embert házába, bezárta az ajtót, vizet vett kezébe, keresztet vetett a vízre és az őrültre hintette, mondván: „A megfeszített názáreti Jézus nevében, menj ki belőle, te démon, hogy meggyógyuljon!” Erre ez az ember hangosan felkiáltott, földre terült, erősen tajtékzott, rángatódzott és hosszú ideig mozdulatlanul feküdt, úgyhogy József azt hitte, hogy meghalt. Egy óra múlva azonban arcát dörzsölve fölkelt; és amint látta mezítelenségét, betakarta magát és kezét tette szeméremtestére, nem bírván tovább nézni mezítelenségét. Ezután Józsefnek egyik ruháját magára öltve, értelmes s eszes állapotba tért vissza és sokszorosan hálát adott ennek az embernek és Istennek, elismervén, hogy általa gyógyult meg és elhíresztelte Józsefet a városban, úgyhogy e csoda az ottlakó zsidóknak tudomására jutott. És csakhamar nagy szóbeszéd járta be a várost: „József megnyitotta a kincstárt; ott megtalálta és elolvasta az Isten írott nevét és ezzel művel nagy csodajeleket.”[31] Híresztelésük igazság volt, de nem oly értelemben, mint ahogyan ők gondolták. József azonban hihetetlenül még továbbra is megmaradt szívének megrögzöttségében. Ámde a kegyes Isten, aki azok számára, akik őt szeretik, mindig jó alkalmakat nyújt az üdvösségre, ilyeneket nyújt azon emberek számára is, akiket az (örök) élet elnyerésére méltatott.”

11. §. „Történt ugyanis, hogy Júdás patriárka (talán úgy hívták), amint férfi korba lépett, Józsefnek viszonzásképp apostolátusságáért tiszteletajándékul átengedte a mezei termények jövedelmét és levelekkel Cilícia tartományába küldte. Amint odaérkezett, Cilícia minden városában követelte a tartományban lakó zsidóktól a tized és zsengék beszolgáltatását. Ez idő alatt vezettetett közelebb az egyházhoz, nem tudom, melyik városban, és megbarátkozott az ottani püspökkel. Ettől titokban elkérte az evangéliumokat és olvasgatta azokat. Mivel mint (patriárkátusi) kiküldött – ez ugyanis miként már mondottam a neve e méltóságnak a zsidóknál – komolyan és feddhetetlenül intézte el azt, ami a törvényes rend helyreállításához tartozott s így eréllyel kellett eljárnia, sok rossz zsinagógaelüljárót és papot és vént és úgynevezett azanítát[32] más néven diakónust vagy szolgát, elmozdított és eltávolított hivatalából. Emiatt sokaknak gyűlöletét vonta magára, akik aztán, hogy megbosszulják magukat rajta, nem kis mértékben azon voltak, hogy belekössenek és hogy kikutassák, mit tett. Ezért veszekedést keresve, tömegesen berontottak házába a tűzhelyig és őt az evangéliumok olvasásában találták. A könyvet elragadták tőle, őt magát megfogták, a földhöz vágták és ordítozva és a legnagyobb gyalázatokkal illetve a zsinagógába hurcolták, ahol megostorozták. És ez volt a törvény szerint az ő első harca (πρωτος αγων), amelyet (a hitért) meg kellett álnia. A város püspöke azonban odament és kiszabadította őt kezeikből. Máskor meg, amint ő azt nekünk elbeszélte, utazás közben találkoztak vele és a Kydnos folyóba dobták. Ennek sodra elragadta, a víz alá merült és már azt gondolták, hogy elveszett és örültek rajta. Ő azonban megmenekülvén, kevéssel ezután fölvette a szent vízkeresztséget. Ezután a comes méltóságáig emelkedett és megbarátkozott Konstantin császárral, akinek el is mondotta, összes élményeit: hogy a zsidóknál a legmagasabb méltóságviselők egyike volt és hogyan jelentek meg neki mindenütt az isteni látomások, amikor az Úr meghívta őt a szent hivatásra és üdvösségre, tudniillik a benne való hitre és saját (Isten) megismerésére. A nemes császár pedig, Krisztusnak igazi szolgája, Dávid, Hizkia, Joziás nyomán isteni buzgósággal telve az uralkodók között, miként már föntebb mondottam, ajándékul országában egy méltósággal ruházta fel. Ugyanis comes-szé rendelte, kijelentvén még, hogy kérjen magának, amit akar. Ő azonban nem kért egyebet, mint azt a legnagyobb ajándékot, hogy engedje meg a császár neki, és császári paranccsal hatalmazza fel, hogy a zsidók városaiban és falvaiban templomokat építhessen, ahol még sohasem sikerült senkinek sem templomokat építeni, mert sem görögök, sem samaritánok, sem keresztények nem laktak ott közöttük. Különösen Tiberiásban, Diocaesareában, amelyet Sephorisnak[33] is neveznek, Názáretben és Kafarnaumban őrködnek, hogy más nemzetiségű (nemzsidó) ne lakjék közöttük.”

12. §. „Így tehát József levéllel és felhatalmazással és új méltóságának birtokában Tiberiásba érkezett, ezenkívül pedig egy írásos utasítással, hogy a császári pénztárból fedezheti a megbízatáshoz szükséges költségeket. Személyét illetőleg is ugyanonnan kiutalt fizetéssel volt kitüntetve. Tiberiásban kezdett tehát építkezni. Volt a városban egy régi korból való befejezetlenül maradt roppant templom; úgy gondolom Adrianeum-nak (Αδριανειον)[34] nevezték. A polgárok megkísérelték, hogy lehetőleg nyilvános fürdővé alakítsák át ezt az épületet. Amikor azonban József hozzájutott, kedvező alkalmat látott a cselekvésre. Mivel a falak négylábnyi kockakövekből már bizonyos magasságra elkészültek, egy templom építéséről kezdett gondoskodni. Ehhez oltatlan mészre és más anyagra volt szükség. Ezért a városon kívül több égető kemencét készíttetett, számszerint mintegy hetet, amelyeket ott a nép nyelvén fornaces-nek (φουρναχας) neveztek. De az ellenséges indulatú és minden ármányra vakmerőén kész zsidók nem hagytak föl a náluk állandóan szokásos bűbájolással. Varázslással és mindenféle mesterkedéssel a legelőkelőbb zsidók azon igyekeztek, hogy a tüzet megkössék. A tűz tehát szünetelt és nem akart égni; úgyszólván hűtelen lett saját természetéhez. Midőn tehát azok, akik azzal voltak megbízva, hogy tüzelőanyagot, tudniillik gallyakat és rőzséket rakjanak a tűzre, nem értek el semmit, Józsefnek jelentették a történteket. Ez lelkében felháborodva és az Úr iránt való buzgalomtól elragadtatva, odasietett, vizet hozatott egy edénybe, ezt kampszaké-nék (χαμψαχης) nevezik, a bennszülöttek pedig kakúbion-nak (χαχουβιον). Fölkapta a vizes edényt mindannyinak szemeláttára (mert a zsidók részéről nagy tömeg gyűlt össze a látványra) és miközben az edény fölött újjával a kereszt jelét csinálta és Jézust segélyül hívta, hangosan így szólt: „A názáreti Jézus nevében, akit az én és valamennyi itt körülállónak ősei keresztrefeszítettek, nyerje ez a víz azt az erőt, hogy minden bűbájosság és varázslat, amit ezek műveltek, meghiúsuljon és hogy a tűz érvényesítse erejét az Úr házának befejezésére!” Ezután minden kemencére hintett a vízből. És a varázslások meghiúsultak, a tűz pedig ismét fellobbant mindnyájuk szemeláttára. A jelenlevő néptömeg erre felkiáltott: „Egy az Isten, az aki segít a keresztényeknek!” ezután eltávoztak. Minthogy azonban azok (a zsidók) később is gyakran zaklatták e férfiút (Józsefet), azért a templomnak csak egy részét építette ki Tiberiásban s ott csak egy kis kápolnát emeltetett. Azután elköltözött onnan és Skythopolisban[35] telepedett le. Diocaesareában pedig és néhány más helyen[36] sikerült befejeznie a megkezdett templomot.”

Íme, Szent Epifán szerint József megtérésének története telve csupa jellegzetes zsidó vonással. Mily hosszantartó küzdelem a test és lélek között! A rabbinizmus szellemében nevelt léleknek milyen kínos vergődése a rabbi-gőg és a „Názáreti” előtt való alázatos és bűnbánó meghódolás között! A zsidó szívnek hányszori makacs megkeményedése és az Úr kifogyhatatlan könyörületének mily csodálatos kegyessége, míg végre az Isten kegyelméből nyert hitbeli teljes meggyőződés enged a kegyelem édes vonzásának s a megtért lélek imádva borul le a megismert Keresztrefeszített előtt, akiért gyalázatot és szenvedést is eltűr és templomokat eme! tiszteletére …! A megtért Józsefben valóságos típusát láthatjuk az igaz zsidó konvertitáknak, akiknél minél szívósabb és ridegebb volt azelőtt az ellenkezes a „Názáretinek” hívásával szemben, annál odaadóbb, lángolóbb megtérésük után a buzgóság és önfeláldozás.

A zsidó történetíró Grätz persze nem állhatja meg, hogy itt is ne adjon kifejezést a kereszténység iránt való gyűlöletének s meg ne gyanúsítsa, meg ne rágalmazza egyrészt a keresztény papságot, másrészt a kereszténységre tért volt hitsorsos fajrokonát.

Idézett nagy munkájában[37] ugyanis azt írja, hogy „Palesztína keresztény papságának és a császár előtt nagy tekintélyben állott Eusebius püspöknek (260–340) gondja volt arra, hogy József megtéréséért jutalomban részesüljön”, ti. a comes méltóságával való kitüntetés által. Grätznek ez az állítása azonban nem egyéb légből kapott merő ráfogásnál, ami abból is kitűnik, hogy állításának bizonyítását meg sem kísérli.

Történeti munkájának népies kiadásában pedig[38] ezeket mondja: „Konstantin engedélyt adott Józsefnek, hogy templomokat építsen Galileában, állítólag Tiberiásban, Sephorisban, Názáretben és Kapernaumban. Ámde merő kérkedés, hogy ilyeneket tényleg épített. Kinek számára építette volna a templomokat? Csak Tiberiásban épített egy kápolna-félét.” – Grätz, mint számtalan más helyen, úgy itt is arról tesz tanúságot, milyen felületesen bánik el a forrásokkal és mily könnyelműen merészel becsmérelni egy jellemes és tiszteletreméltó férfiút, aki meggyőződéséért szenvedni is tudott. Hiszen Sz. Epifán világosan írja, hogy József csak olyan városokban és falvakban akart templomot építeni, ahol a zsidók oly sűrűn laktak, hogy önálló keresztény egyházközség saját templommal nem létesülhetett, mert ezt a zsidók megakadályozták. Epifán minden olvasójáról feltételezhette, hogy számolnak azzal a feltevéssel, hogy azon a vidéken, Galileában nagy számban, sőt többségben laknak keresztények. Konstantin császár pedig erős kézzel karolta fel a keresztény templom-építés ügyét.

Befejezés

IV. század két konvertitájának, a Nikodémus-lelkű II. Hillél partriárkának és az Úr kegyes hívásával sokáig ellenkező József, szinédriumi ülnöknek megtérését írtuk meg. Azok számára írtuk elsősorban, akikben az ősi valláshoz való ragaszkodás küzd a józan megfontolásból eredő kereszténységre való térésnek még imbolygó vágyával s egyszersmind azok számára, akik Jézus Krisztusban már megtalálták azt, aki után őseik hiába sóvárogtak. Szolgáljon e közlemény amazoknak indítékul arra, hogy a józan ész világánál tisztán belássák, hol az igazság s a megismert igazságot elfogadva, beálljanak az igazság követőinek tisztes táborába, Krisztus kereszténységébe. Emezek pedig merítsenek e közleményből bátorítást arra, hogy a késedelmeskedést félretéve, megpihenhessenek az őseiktől félreismert, keresztrefeszített „Názáretinek”, az Isten Fiának, az ígért Messiásnak keblén, aki a keresztfán kitárt karjait most is ölelésre tartja, várva azokat, akik elsősorban voltak hivatalosak az ő országába, az anyaszentegyházba s benne megtalálják mindazt, amiért lelkük eped.

Legyen ez az írás szerény visszhangja a közlemény elején idézett krisztusi szónak: „Én pedig ha felemeltetem a földről, mindeneket magamhoz vonzók”. (Ján. 12,32.)

1. Vö. Salamon zsoltárait XVII, 21–24; a zsidó Sibylla jóslatait s a későbbkori rabbinikus irodalom idevágó termékeit, amely utóbbiakról kiadásra váró munkánk első kötetében bővebben szólunk.

2. I. vagy az idősebb (ha-zakén) Hillél, akit babilóniai születése miatt babilóniainak (ha-bablí) is neveznek, Krisztus korában (Kr. e. 70 – Kr. u. 10) volt híres zsidó írástudó Palesztínában s egyúttal a szinédrium elnöke. Szerénységéről, türelméről s emberszeretetéről, valamint (Sammáj rabbi-kortársával szemben) a törvény enyhébb alkalmazásáról volt híres. Ezzel a korábban élt I. Hilléllel szemben a IV. században élt II. Hillélt ifjabb Hillélnek is nevezik, vagy hivatali méltósága után »a fejedelemnek« (ha-naszí).

3. A Misna a zsidók régi vallásjogi kódexe, amelyet rabbi Júda ha-Kadós (135–219) patriárka, a tiberiási zsidó főiskola rektora a II. század vége felé szerkesztett.

4. Szanhedrin 97a.

5. Szanhedrin 99a.

6. Szanhedrin 99a.

7. Heinrich Grätz „Geschichte der Juden von den ältesten Zeiten bis auf die Gegenwart” (11 kötet), Leipzig 1853–1870.

8. Ez a szekta az V. század elejéig tartotta fenn magát. Elenyésztének körülményeiről hiányzanak az értesítések.

9. Sz. Epifán műveinek Migne-féle kiadását használtuk, amelyben a fordításunkban közölt szövegrészlet a Patrologia Graeca 41-ik kötetének 409–416. kolumnáin olvasható.

10. Comes eredeti jelentménye a. m. kísérő. Így nevezték azokat az előkelő tisztviselőket, akik a római helytartókat a provinciákba kísérték, hogy ott a közigazgatási ügyek intézésében segítségére legyenek. A római császárság korában a császár személye körül tartózkodó előkelőket (a testőrök parancsnokait, a császár magánvagyonának kezelőjét stb.) jelenti. Nagy Konstantin császár korától fogva a főbb állami hivatalnokok címe; később az udvari és országos hivatalok fejének elnevezése; sőt végül általában a. m. főnök, elüljáró, parancsoló.

11. Apost. Csel. 5,34–40. Ez a Gamáliel volt Saulnak, a későbbi nemzetek apostolának mestere.

12. A patriárka megkeresztelkedésekor József még zsidó vallású volt.

13. Tudvalevő, hogy a kereszténység ókorában gyakran megtörtént, hogy egyesek a keresztséget életük végéig halasztották s csak beteg- vagy halálos-ágyukon vették fel, innen elnevezték az ilyeneket klinikusoknak (clinici, a görög χλινη a. m. ágy után). Az egyház ezt a gyakorlatot sohasem helyeselte, sőt a klinikusokat, ha felgyógyultak, az egyházirend felvételétől eltiltotta. E szokásnak rendesen azért hódoltak, hogy halálukkor annál inkább biztosítva maradjon számukra a keresztségnek minden bűnt törlő s minden büntetést elhárító nagy kegyelme. Ámde nem egyszer más okok is játszottak közre. Így pl. Nagy Konstantin császár bizonyára az akkor még túlhatalmas pogányságra való tekintetből keresztelkedett meg csak halálos ágyán; az exponált állásban levő II. Hillél patriárka is bizonyára a zsidóktól való félelem miatt nem mert korábban megkeresztelkedni és halálos ágyán sem nyilvánosan, hanem csak titokban, más ürügy alatt merte fölvenni e szentséget.

14. A keresztség szentségének kiszolgáltatója rendszerint a püspök volt; de az ő megbízásából az áldozárok, sőt a világi hívek is keresztelhettek. Kiszolgáltatása pedig abban a korban úgy történt, hogy az egész testet háromszor vízbe merítették, illetőleg a fejet háromszor a vízbe mártották a háromszemélyű egy Isten nevében; szükség esetén azonban (pl. betegeknél, vagy az üldözések alatt rejtekhelyeken, börtönökben) elég volt a szertartásos leöntés vagy meghintés is. Ma ez az általános egyházi gyakorlat.

15. Az Üdvözítő intelmét: „Ne adjátok a szent dolgokat ebeknek, se ne vessétek gyöngyeiteket a sertések elé” (Máté 7,6.) szem előtt tartva, az ősegyház s általában az őskeresztények óvatosságból kezdettől fogva titkolták, elrejtették a hitetlen pogányok s a még meg nem bízható hitújoncok előtt a kereszténység bizonyos tanait, főként szent hittitkait (misztériumait) s bizonyos szertartásait, nehogy a hitetlenek vagy avatatlanok a kereszténység legdrágább kincseit valamiképp profanálhassák. Ez a titoktartás kiterjedt: a Szentháromságra, a megtestesülésre, a szentségekre, különösen az Oltáriszentségre stb-re, amikre csak a több éven át tartott próbaidő végén, kevéssel a keresztség feladása előtt avatták be fokozatosan a hitújoncokat. (A kezdő hitújoncokkal csak az általános hitigazságokat közölték, amilyenek: Isten, világteremtés, bűnbeesés stb. Ezek a szentmisének csak ún. homiletikus részén: az olvasáson és szent beszéden lehettek jelen, de az offertorium előtt távozniok kellett.) Az egyháznak ezt a mély tisztelet- és jogos bizalmatlanságszülte eljárását titoktartás-fegyelmének (disciplina arcani) nevezzük. Ebből kifolyólag keletkezett egyrészt egy egészen sajátos szimbolikus (titkos) érintkezési nyelv, amelyet a be nem avatottak nem értettek meg, hanem csak a hívők, másrészt egy egészen külön keresztény szimbolizmus, pl. a hal (ichthys, ιχθυς ?????), bárány, horgony, hajó, kenyérkosár, galamb, tejes-edény stb. szimbóluma. A szent dolgoknak profanálástól való megvédésén kívül volt a titoktartás fegyelmének még egy más célja is ti. hogy a hitújoncokban a hit egész letéteményének ismerete utáni vágyakozást fokozza. Ez utóbbiból érthető, hogy a titoktartás-fegyelmét fenntartották még akkor is, amikor a véres üldözések, a pogányok részéről való profanálás veszélye már régen elmúlt. De a VI. század folyamán ez a gyakorlat lassankint mégis teljesen megszűnt, – A keresztelő püspök, aki II. Hillélt betegsége alatt többször is meglátogatta (Panarion 30. fej. 6. §.), miután meggyőződött a patriárka megtérésének komolyságáról s teljes megbízhatóságáról, a keresztséggel kapcsolatosan beavatta őt a kereszténység hittitkaiba is.

16. Amikor József ezekről referált a püspöknek, már keresztény volt.

17. Skythopolis az ószövetségi Béth-Seán. Lásd alább.

18. Az ingatag, majd az ariánusok, majd az orthodoxok pártján álló és erőszakos Kontancius császár (337–361) Özséb püspököt azért száműzte, mert nem akarta aláírni Athanáz, alexandriai püspöknek elítélését, aki tudvalevőleg az árián tévtan elleni küzdelmekben az egyház álláspontjának rettenthetetlen védője volt. – Özsébnek ez a Scythopolisban való tartózkodása 356-ra esik. Az említett József tehát, mert ekkortájt mintegy hetvenéves volt, 286 körül született, Diokletian császár (284–305) alatt.

19. József csak a patriárka titokzatos megtérése, megkeresztelkedése óta esett gondolkodóba, mitévő legyen. Hosszas ingadozás és nagy lelki tusák legyőzése után végre ő is megkeresztelkedett, amikről Epifán szintén értesít ugyanennek a 30. fejezetnek 7. s köv. §§-ban.

20. Máté 18,18.

21. II. Hillél e kétértelmű válaszában minden bizonnyal a felvett keresztség szentségében nyert boldogító nagy kegyelmekre célzott.

22. Epifán II. Hillél fiát Júdás-nak nevezi e fejezet 7. §-ában.

23. Grätz »Geschichte der Juden stb. 2. kiadás IV. köt. 336. old.

24. Panárion 30. fej. 9. §. a Migne-félé kiadás id. köt. 419–422. kolumnái.

25. Panárion 30. fej. 7. §.

26. II. Hillél nevéhez fűződik a zsidó naptár szabályozása is, amely alapját képezi a mai zsidó időszámításnak. E szerint a 12 hónapos zsidó holdév 353–355 napból áll; az egyes hónapok felváltva 29 és 30 naposak; de a (365 napos) napévvel való összhangbahozatal végett minden 19 éves ciklusban 7-szer egy 13-ik hónapot (szökőhónapot: Adár seni vagy Va-Adár) adnak az évhez, amely ilyenkor 383–385 napból áll. II. Hillél a Kr. e. 3760-ik évből indul ki, amely szerinte a teremtés esztendeje volt, amiért is időszámítását a teremtés érájának nevezik.

27. Epifán „Panarion” XXX. fej. 6–12. §§, Migne-féle Patrologia Graeca 41. köt. 413–428. kolumnák.

28. Már húsz esztendeje volt annak, hogy József ezt Epifánnak elbeszélte.

29. Gadara (m.a Umm-Kejsz) hajdan Perea legfontosabb városa volt. A zsidó háború alatt Vespasianus feldúlta. A IV. században püspöki székhely lett és tovább virágzott a VII. századig. Impozáns romjai között pogány és keresztény templomok, színházak és kastélyok nyomait találjuk. Gadarától északra egy órányi járásra vannak a híres kénes melegforrások (ma El-hami), amelyeket a benszülöttek áprilistól júniusig még ma is sűrűn látogatnak. Lásd P. Meistermann Barnabás O. F. M. apostoli misszionárius „Új Útmutató a Szentföldre” (Budapest 1909) 535. s k.

30. Az első volt a II. Hillél megkeresztelkedése és boldog halálakor nyert benyomás; a második néhány újszövetségi könyvnek olvasásakor nyert benyomás.

31. Minthogy az Isten írott nevét (γεγραμμενον το ονομα του θεου) említik, azért e név alatt a négybetűs יהוה (JHVH) istennevet kell értenünk, amelyet a zsidók már a Krisztus előtti utolsó századok óta csak leírtak de tiszteletből és babonás félelemből nem ejtettek ki, hanem helyette mindig az אדני, Adonáj (a. m. Úr) szót használták. József korában a legszentebb יהוה istennévnek kiejtését már csak a tudósok igen kis köre ismerte, a nép pedig már csaknem félezredév óta elfelejtette. Ehhez az istennévhez többféle zsidó babona fűződik, amelynek első nyomai még a kereszténység előtti korba nyúlnak vissza, teljesen azonban a zsidó misztikusok a kabbalában fejlesztették ki. A zsidó misztikusok szerint, aki Istennek ezt a titokzatos nevét ismeri és kiejti, mindent, amit akar, még csodát is művelhet. A zsidók hite szerint Mózes is ennek a névnek erejével művelte csodáit. Krisztus is szerintük csak úgy gyógyíthatta a betegeket és támaszthatta föl a holtakat, hogy ezt az istennevet mondta ki fölöttük. Dávid Alrui (Menachem ben Salamon), a XVI. század egyik zsidó álmessiása is ennek a névnek kiejtése által nyert oly erőt, hogy tíznapnyi utat egy nap alatt megtehetett stb. Ez istennév csodálatos erejének felhasználásán alapszanak a gólemről szóló zsidó legendák is, amilyen például Liva (Júda) ben Becálel prágai rabbi (†1609) gólemje (agyagból készült emberi alak), amelyet mindenféle szolgálat teljesítésére felhasznált. – A négybetűs istennévről és misztikus körülírásairól (sem ha-meforás) kiadásra váró könyvünkben tüzetesen szólunk.

32. Azanita, αζανιτα a héber חזנ chazzán a. m. zsinagóga-felügyelő, zsinagóga-szolga; előimádkozó és előénekes.

33. Sepphoris (a rómaiaknál Diocaesarea, a Talmúdban Cippori, ma Szaffurije) három órányira feküdt északra Názárettől. A szinédrium (patriárkátus) úgy látszik Kr. u. 180 óta itt telepedett le I. Júda ha-naszí (a patriárka) alatt, de már unokája II. Júda rabbi alatt Tiberiásba költözött át. A IV. században József, Tiberiás comese által épített bazilikának romjai, melyet a XII. században restauráltak, még ma is láthatók. Vö. Meistermann „Új Útmutató a Szentföldre” id. m. 579. s. k. old.

34. Hadrián császár (117–138) sokfelé emeltetett templomokat bálványképek nélkül, amelyeket Hadrián-templomainak (Hadriania, Adrianea ti. templa) neveztek.

35. A Tiberiástól négy órányira délre fekvő Skythopolis (a. m. szittyaváros) az ószövetségi Béth-Seán, amely csak a görög uralom alatt kapta görög nevét a Kr. e. 631-ben Palesztínába tört szittyáknak itt megtelepedett része után. Hajdan, csaknem a Kr. utáni XIII. századig, patakoktól öntözött szép környékéről, buja növényzetéről (pálmák, olajfák stb.) oly híres volt, hogy a III. században élt rabbi Simeon ben Lákís azt mondta: „Ha a paradicsom Palesztínában van, akkor Béth-Seán annak kapuja”. Leginkább pogányok lakták, akik a kisebb számban levő zsidók esküdt ellenségei voltak. A IV–V. században már sok keresztény lakott e városban, amely püspöki székhely is volt. Híres kolostora ez időben a szerzetes élet nagy központja volt. A II. Konstancius császártól Skythopolisba száműzött Sz. Özséb, Vercelli püspöke, miként föntebb emlíitettük, itt találkozott 356-ban Sz. Epifán, ciprusi érsekkel és más püspökökkel. Az aposztata Julián császár alatt 361-ben a pogányok sok keresztényt öltek meg e városban. Amikor pedig a VI. században a samaritánok fellázadtak a birodalom ellen (521–531), szintén nagy vérengzést vittek itt végbe a keresztények között s a város jó részét lángba borítoták. A keresztesek teljes hanyatlásban találták és érsekségének székhelyét áttették Názáretbe. A város romjai mellett fekvő falut az arabok ma a régi város neve után Bejszán-nak (Bészán) hívják. Vö. Meistermann „Új Útmutató a Szentföldre” id. m. 539. sk. old.

36. Csak újabban derült ki, hogy e „más helyek” között volt a hajdani Kána (ma Kafr-Kenná) község is, amelyet Jézus egy menyegző alkalmával első csodájával tüntetett ki. E község ferencrendi szerzetesei ugyanis (akiknek temploma itt a keresztesek egy templomának helyén áll, ez pedig egy még régibb bazilikának romjain épült) 1900-ban templomuk restaurálási és bővítési munkálatai folyamán felkutatva szentélyüknek talaját, két lábnyira, a talaj alatt éppen a kórus bejárata előtt egy két-kolumnás fogadalmi mozaik-maradványt találtak arámi (nem héber!) felirattal. A jobb oldali kolumna elég jó állapotban van, öt sor van rajta. Clermont-Ganneau tanár olvasása szerint („Palestine Exploration Fund” 1901. 374–389. old.) az arámi szöveg magyarul ez: „Kegyes emlékezetül. Joszéh (=József) Tanhum fia, Butáh fia és gyermekei, akik ezt a TBLH (טבלה tabula, a. m. tábla; oltár) készítették. Áldás reájuk. Ámen.” A baloldali kolumna, sajnos, csak töredékesen van meg. Rajta nyilván az emlék felállításának oka lehetett. A mozaik a III. vagy IV. századból való, melyben maga Clermont-Genneau tanár e hely legrégibb temploma alapítójának nyomát véli látni, akiről ti. Epifán ír, hogy Józsefnek hívták, megtért zsidó és Tiberiás comese volt s aki nemcsak Tiberiásban, Kafarnaumban, Szeforiszban és Názáretben, hanem Galilea néhány más városában és falujában is épített templomokat. Lásd Meistermann id. m. 449–450. old., ahol e feliratos mozaik képe is közölve van.

37. Grätz „Geschichte der Juden ….” id. m. IV. k. 336. s k. old.

38. Grätz „Volkstümliche Geschichte der Juden”, II. k. 140. old.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

II. Hillél patriárka

József

Befejezés

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38