Hubai József

Eltakart

egyháztörténeti stratégiák

Pécsett és Kelet-Közép-Európában

1948–1989

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Hubai József

Eltakart egyháztörténeti stratégiák

Pécsett és Kelet-Közép-Európában 1948–1989

Lektorálta

† Dr. Aczél László Zsongor pálos szerzetes

© Hubai József, 2018

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció a szerző engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más jog a szerzőé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

I. Bevezetés

II. Előzmények

III. Világiak és egyháziak szerepe a pécsi mozgalomban

IV. A nagy leszámolás 1961-ben. BM Baranya megyei RFK Politikai Nyomozati Osztálya Vizsgálati Dosszié

1. Az országos egyházellenes „Fekete Hollók” ügy baranyai forgatókönyve (V–147 350)

2. Ki bírja ki a sorozatos kihallgatásokat? Cella ügynökök (V–147 350/2)

3. Mecseki indiánok. „Mindenáron be akarták bizonyítani, hogy 19 gyerekkel a demokráciát meg akartam dönteni” (V–147 350/3)

4. Teljes beismerő vallomásra való kényszerítés „keményen” (V–147 350/4)

5. A zsarolhatóság mélységei (V–147 350/5)

6. A jogi, erkölcsi, és egzisztenciális megtorlás mércéi (V–147 350/6)

V. Ismétlődő házkutatások, kihallgatások és nyomozások az 1960-as évek végén

VI. Kényszeremigráció – újra fehér ruhában

VII. Összegző gondolatok

VIII. Befejező következtetések

IX. Snitt

Felhasznált és vonatkozó irodalom

Ajánlás

Bolváry Pál pálos atya és

Csonka Ferenc atya

emlékére

I. Bevezetés

E páratlan értékes történelmi dokumentum kiadásával az a szándékunk, hogy emléket állítsunk azoknak a magyar fiataloknak, szüleiknek, világi és vallási vezetőiknek, akik a negyven éves diktatúra alatt felvállalták saját egzisztenciájuk, s nem egyszer életük kockáztatásával is az európai – és magyar kereszténység gondolat- és értékrendszerének megőrzését és továbbadását.

2005-ben jelent meg a Parázs a hamu alatt c. könyv az Új Ember-Márton Áron Kiadó gondozásában. A szerzők: Dr. Aczél László – Harsányi József – Dr. Hubai József – Dr. Temesi Tibor (lektor: Arató László, fotóarchiváló: Harsányi László) főleg privát forrásokra támaszkodtak: személyes naplóra, törzsi naplókra, tábori naplókra, fotókra, visszaemlékezésekre, stb. A most megjelenő kötet ennek a folytatása az Állambiztonsági Szolgálatok Történelmi Levéltárának segítségével.

Átfogó tanulmány e témakörből, a dél-dunántúli régióból még fel nem dolgozott levéltári források, legfőképpen a kádárista büntetőeljárások, kihallgatási jegyzőkönyvek, házkutatási jegyzőkönyvek, vizsgálati fogságban írt önvallomások, cella-ügynökök jelentéseinek, stb. felhasználásával.

Forrásértékelés szempontjából, rég tudjuk azt, hogy az egyéni visszaemlékezések csekélyebb mértékben tükrözik a realitásokat (30-50 év eltelt), mint a korhű primer források.

Természetesen ezeket a dokumentumokat is forráskritikával kezeltük. Hiszen a vallomásokban bőven található sok-sok taktikai elem. Ezek nehezítik a tények rekonstrukcióját. Mégis ez a történelmi „forrástípus” a legmegbízhatóbbak egyike a múlt megörökítésében, feltárásában és kutatásában.

Egyértelmű paradoxon az, hogy a Kádár-rendszer erőszakszervezete azért tárta fel a történéseket, hogy előkészítsék a jogi színezetű megtorlást. Míg a történész felhasználja ezt az anyagot ahhoz, hogy híven emlékezzünk az áldozatokra.

A történelmi források feldolgozásában alapvető etikai mérce volt, hogy a rendőrségi jelentések, kihallgatások tervezett rendje, a vádiratok, és a bírósági ítéletek, jóval kevesebb forrásértéket hordoznak, mivel az eredeti „megszorongatott” közléseit nagymértékben torzították a hatóságok.

Ezután a retorzió nyilván a szereplők nagy részét nem kerülte el. Csak kivételes okok miatt egyes csoportok esetében fordult elő (lásd I. kötet példáit), hogy megúszták úgy, hogy közben tisztességesek is tudtak maradni.

A résztvevők utóélete még kutatásra vár. Legtöbbjére a feledés homálya telepedett. Közülük sokan elhunytak az utóbbi években. Az élők nagyobb része a későbbiekben semmilyen szervezethez sem csatlakozott, hanem szerényen a háttérbe húzódott. Ezért is telt el másfél évtized – a rendszerváltozás óta – terjedelmesebb publikáció nélkül.

A forrásfeldolgozás munkáját nagyban segítette az Állambiztonsági Szolgálatok Történelmi Levéltára. Amikor a kutatási tervem elkészült, a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Történelmi Intézete támogatta szakmailag a kutatási célom megvalósítását. Ezt követően nyerhettem el a Levéltári Kutatási Kuratórium tudományos kutatási engedélyét. A levéltári kutatás előkészítését a kijelölt referens: Vörös Géza végezte. Egy hónap után derült ki, hogy van anyag a Levéltárban, de nem a célzott személy, a pécsi mozgalom egyik vezetője: Bolváry László (Pál) nevén, hanem „Csonka Ferenc és társai” c. BM Baranya megyei RFK Politikai Nyomozati Osztály dossziéiban található meg.

Köszönöm a PPKE Történelmi Intézetének és a ÁSZT Levéltárának segítő közreműködését.

Budapest, 2016. január 16.

Dr. Hubai József, Ph. D.

II. Előzmények

Tudjuk a magyar történelemből, hogy a II. világháború után pár évig (1945–1947/48-ig) remélhető volt, hogy Magyarországon nem lesz szocializmus és vallásüldözés. Az ún. fordulat évében (1947/48) ez az illúzió szertefoszlott. A Kommunista Párt (hivatalos nevén Magyar Dolgozók Pártja) megszerezte a hatalmat és elkezdte a proletárdiktatúrát.

Az egyházi iskolákat államosították, sőt fokozatosan ellehetetlenítették az iskolákban a hittan oktatást, legalábbis Pécsett, ismereteink szerint, így történt.

Az első generáció 1948/49-ben indította el Pécsett a földalatti katolikus ifjúsági mozgalmat. Már ekkor, a vallásos fiatalok számára, természetes volt az, hogy folytatják azt, amit a polgári rendszerben (1945–48-ig) elkezdtek. Ismerték és élték a régi cserkészet szellemét, tudását, tábori tapasztalatát és a felszerelést (sátor, könyv stb.). Mivel betiltották a cserkészmozgalmat és az iskolai hitoktatást is korlátozták, azok a fiatalok, akik fontosnak tartották a cserkészetet és a hittantanulást, továbbra is keresték ennek a módját. Hittant tovább tanultak (kb. 1954-ig lehetett Pécsett), majd felnőve maguk is fokozatosan elkezdtek hittant tanítani (néhány pap és vallásos szülő közreműködésével) a pár évvel fiatalabbak számára.

A második generáció (az ötvenes évek második felében), lényegében az első generáció neveltje volt. Ők 15-18 éves korukban váltak vezetőkké, ahogyan nevezték: főnökké. Bolváry Pál atyától (polgári nevén Bolvári László), és ez első generációs vezetőktől tanulták meg az illegalitás módszereit. Ezáltal az ÁVH (Államvédelmi Hatóság, népi nyelven ávósok) számára a szó igazi értelmében „láthatatlanná” váltak. A beavatottakon kívül aligha tudhatott valaki létezésükről, vagy arról, hogy Pécsett és a Mecsekben zajlik az eleven lelki és testi nevelése a fiataloknak. Ekkor még elszórtan létezett hittan a „felszínen” is, volt elegendő hittankönyv és vallásos ifjúsági irodalom. A fiatalok fizikai állóképessége, sportosságuk, alkalmassá tette őket a hosszú és kemény hegyi túrákra. A Mecsek hegység rejtekei szép lehetőséget nyújtottak az összejövetelekre.

A kisközösségekben az emberi kapcsolatok kitűnően alakultak. Ezt bizonyította, hogy folyamatosan növekedett a létszámuk. Alig volt lemorzsolódás. A szülők is vállalták a kockázatot, ilyen módon „hallgatólagosan” támogatták „a főnököket”, valamint a hozzájuk tartozó gyerekeket.

Így többek között a fiatalok megértették, hogy átmenetileg ritkítaniuk kell a foglalkozásokat, ha letartóztatások voltak. Megtanulták azt, hogy melyek a legfontosabb „tabuk”, a lebukás elkerülése érdekében! Betáplálták tudatukba a törvényt: „a krisztusi magyar ifjú, nem dicsekszik, és tud hallgatni”. Felfogták, hogy ez utóbbi mennyire létfontosságú számukra. Felvilágosítást kaptak az ügyvédtől mire számíthatnak, ha bevisznek a fogdába kihallgatásra. Mit mondjunk, és mit ne mondjunk, a szabadlábra helyezésig.

A harmadik generáció, (a hatvanas évek elejétől) már nem érezte, hogy főnökei nem eredeti „cserkészvezetők”. A cserkész szót ebben az időben már egyáltalán nem használták, elnevezésük a Krisztusi Magyar Ifjú (KMI) lett. A harmadik generáció élményei a cserkészetre legfeljebb emlékeztettek, de inkább sajátos egyéni tartalommal rendelkezett már az 1950-es évek fordulóján a vallásos ifjúsági mozgalom. Jellemző példa volt, hogy a tábortűznél már nemcsak népdalokat és tehetséges vezetőik által írt énekeket, az ún. fiúdalokat énekeltek, – hanem a tűznél ülők – a természetben található eszközeikkel – előadhatták „nótáikat”, amelyek kb. megegyezetek az akkori nyugati slágerlisták számaival.

Pécsett és a Mecsekben, a harmadik generáció – az első és második generációt követve – átélte és továbbadta a kommunista diktatúra egyházellenes és vallásellenes intézkedéseinek tanulságait, a védekezés módszertanait. Ezeket profi módon feldolgozták, és a fiatalokat megfelelően tájékoztatták a kockázatokról és veszélyekről. Nem félelemre, hanem a – szituációnak megfelelő – bölcs magatartásra buzdítottak. Jellemző, hogy néha 10-20 év után derült csak ki egy-egy barátságban, hogy valamelyik pécsi (budapesti, debreceni, szegedi stb.) vallási közösségben mindkét fél részt vett, de erről soha nem beszéltek.

Például néhány bevált biztonsági módszer a negyedik generáció idejéből (ők az 1945-1949 közötti időben születtek, és az 1960-as évek elején elkezdték a középiskolai tanulmányaikat):

– Az indián vagy ősmagyar romantika keretében mindenkinek törzsi neve volt, ezt használták.

– A programokra lépcsőzetes időpontokban kettesével vagy hármasával érkeztek, 10-30 perces eltérésekkel. Ugyanígy távoztak.

– Változatos közlekedési eszközöket használtak a tagok, így a pécsi villamost, kerékpárt, buszt, és természetesen gyalog is megközelítették a megbeszélt helyet.

– Pontos információt kaptak és adtak egymásnak – kizárólag élő szóban, például a letartóztatásokról, a „fertőzési veszélyekről”.

– Legális természetjáró egyesületeknek váltak tagjaivá (Pécsi Vörös Meteor Természetjáró Egyesület). Ezáltal nemcsak fedettséget, hanem igazolványt és kedvezményeket (50 %-os MÁV) is kaphattak.

– Ha a Mecsekben „kérdezték őket”, mindig ott volt a sportigazolványuk, és egységes sztorit adtak elő.

– Több lábon álltak. Ma úgy mondanánk, diverzifikálták közösségi életünket. Például az összes pécsi sportegyesületben is igazolt tagok voltak, különféle sportágakban (Traktor SE., PVSK., Spartacus SE., Dózsa SE., stb.). Rendszeresen részt vettek a „felszínen lévő” diák- és kulturális rendezvényeken. Sőt nagyon aktívak voltunk azokon is. Így például a hivatalos tánciskolák, az össztáncok, a zenekarok és az énekkarok életében. Ezekben néha tudták, vagy sejtették, hogy első- és másodgenerációs vezetők a szervezők, de soha nem beszéltek róla.

– Ha valakit őrizetbe vettek, a többiek – kellő óvórendszabályokkal – tovább folytatták a munkát. De számoltak azzal, hogy bármikor bármelyikük következhet. Lélekben is felkészültek erre, végiggondolták mi a teendőik, kit és mit mentsenek ki.

– Szinte soha nem fényképeztek a közösségi programokon. Kevés írásbeli dokumentum született, és azokat nem a lakásokban, hanem más megfelelő helyeken rejtegették. Jellemző volt, hogy lehetőleg semmit se rögzítsenek papíron, hanem inkább a memóriájukban.

– A vallásos gyerekek is a legtermészetesebb életet éltek lakókörnyékükön. Ugyanúgy fociztak, rabló-pandúroztak, birkóztak, pixeltek (tízfilléreseket [a forint tized részét érte] a falhoz dobták. Akinek a pénze legközelebb esett a falhoz, az dobhatta fel a földön összegyűlt filléreket. Ami „írás” felére esett, az az övé lett, a maradék „fej” pénzeket a második helyezett dobhatta fel.), mint a kortársaik. Az üres telkekre (grundokra) lejártak ők is játszani. Hatalmas lakóhelyi baráti körökben is szívesen mozogtak. De a láthatatlan mozgalomról, az indián vagy ősmagyar törzsről az „ékszerről” soha nem beszéltek nekik.

A harmadik generáció az 50-es évek legvégén, ill. 60-asd évek elején még felkészültebb volt az illegális munka módszereiben. Ugyanis az ún. Kádár-rezsim idején a vallás üldözése bizonyos fokig felerôsödött. A körülmények is ezért bonyolultabbá váltak. Ekkor már a magyar Egyházat térdre kényszeríttették, a papok közül többen ún. békepapokká, vagy passzívvá váltak. Az ifjúsági mozgalom papi vezetőit, Pécsett is őrizetbe vették, illetőleg bebörtönözték.

A negyedik generáció idején 1961-ben, zajlott le az egész országra kiterjedő nagy egyházellenes letartóztatási hullám, és az azt követő büntető perek garmadája.

1961. február 6-ról 7-re virradó éjszakán Pécsett is jelentős számú hívő világira és papra csaptak le a titkos rendőrök és a volt ÁVH-sok. Azonban a mozgalom sem szünetelt (bár sokan úgy tudják/tudták, hogy a katakomba mozgalom ezzel véget ért). Ugyanis teljesen ép és töretlen fiatalok által vezetett „törzsek” maradtak meg. Különösen a legkisebbek, a negyedik generációsok közül. Például a negyedik generáció tagjai – a legnagyobb titokban – a hatvanas évek közepétől mindent folytattak, amint az elődeik. Kikerülve a középiskolából, majdnem mind sikeresen szerepeltek a felvételin, és felsőfokú tanulmányaik színhelyén szóródtak szét. Így folytatták ifjúsági munkájukat a hetvenes-nyolcvanas években.

A papi- és világi vezetés kettősége soha sem szűnt meg. De a paphiány miatt erősödött a polgári szárny, legalábbis Pécsett és környékén.

Bolváry Pál atya – a meghurcoltatások sorozatát követően, a három- és kétévi börtönszenvedés után – kalandos úton –, elmenekült Magyarországról (ld. Rabláncon Krisztusért c. könyv[1] ). Ám a pécsi fiatalok lankadatlanul működtek tovább is a városban és a Mecsekben.

Időben visszatérve – a hatvanas-hetvenes években is nem minden ok nélkül tovább fejlődött az óvatosság. A rendőrség is „újított” módszereiben. Például Bolváry Pál atya Ágoston téri templomi kis szobáját civil nyomozók, szinte állandóan megfigyelés alatt tartották. Erre Bolváry P. külön-külön felhívta minden látogatója figyelmet!

Felvetődik a kérdés: Vajon mennyiben volt ez szó szoros értelemben cserkészet?

Az biztos, hogy a harmadik, negyedik generáció számára már elmosódott az eltitkolt fogalom. De tagadhatatlan, hogy az „igazi papok” és a volt cserkészvezetők hatottak tovább évtizedeken át. Hiszen e törvények szerint éltek. De van még egy fontosabb szempont.

A mozgalom világi vezetői felismerte azt, hogy a kamaszkorú, „a nagy lázadó” gyakran szembeszáll a „tekintélyhatalommal” (ez még a szülőkkel szemben is tapasztalható!). De ha beiktatódik egy nagykamasz (a Főnök) a rendszerbe, akkor kommunikációs csatorna egyből jól működik Ezen az őrsi rendszer elvén funkcionált a „pécsi kiscsoportos”, a negyvenéves diktatúra éveiben.

III. Világiak és egyháziak szerepe a pécsi mozgalomban

Az első generáció idején (1948–53-ig) a kezdeményezők a papok voltak, Legalábbis a harmadik és negyedik generációsok így érezték is tudták. Nyilvánvaló az, hogy az 1948/49. körüli történetek megírására a harmadik és negyedik generáció, a rendelkezésére álló kevés történelmi forrásra való tekintettel nem vállalkozhat. Ezt az első generációnak, az akkori cserkészvezetőknek állhat módjában megírni, hiszen a történelmi dokumentációk birtokában csak ők lehetnek.

Bolváry Pál pálos atya: Rabláncon Krisztusért című könyvében a 14. oldalon így írt erről:

„…1950. január 10-én az Egyetem utcai általános iskola önálló hitoktatójának neveztek ki és heti 32 órám volt a 16 osztályban. Közel 700 gyereket tanítottam.

Már, mint másodéves teológus kezdtem foglalkozni a ministránsokkal.. . Nyáron táborozni is vittem a ministránsokat. 1948 júniusában felkértek arra, hogy vegyem át a volt cisztercita gimnázium cserkészcsapatának vezetését. Június 25-én Zobákpuszta mellett, a Hidasi völgyben már felvertük első táborhelyünket, harminc 15-18 éves fiúval és néhány idősebb vezetővel… A fiúk előtt nyíltan felvázoltuk az „illegális cserkészet”, a fiatalokkal való foglalkozás lehetőségeit és veszélyeit. Ezeknek választaniuk kellett, hogy ki akar ilyen körülmények között «apostolkodni». A vállalkozóbb szellemű fiukból lettek a későbbi vezetők.

Elhatározták, hogy a cserkészeszményt visszük tovább anélkül, hogy a «cserkész» kifejezést valamikor használnák. E kifejezés helyébe a a «krisztusi magyar ifjú», vagy «az igaz magyar fiú» került. Tudatában voltak mindnyájan annak, hogy szabadságunkkal és életünkkel játszanak, éppen ezért nagyon komolyan akartuk megvalósítani azt, amit e téren tehettek. Úgy a vezetők, mint a csoporttagok komoly vallásos nevelést kaptak.

Legfőbb cél volt a «lelki alapállás: a kegyelmi állapot» megteremtése és Isten jelenlétének állandó tudata.

A következő években már csak kisebb létszámú, úgynevezett őrsi táborok rendezése volt ajánlatos…”

Akkor már (az 1950-es évek elején) fokozatosan a szervező/irányító munka dandárját átvették a laikusok. Mindez összefüggött a bújtatott egyházüldözés felerősödésével. A papok így előbb-utóbb háttérből irányítottak és nem közvetlenül. A letartóztatási hullámok után és között, erősödött a szabadon lévő papok és a fiatalok közvetlen kapcsolata. Ennek hátterében az is állt, hogy a törzsek számának mérséklődésével volt idejük az atyáknak közvetlen lelki vezetésre. Ugyanis eltiltották őket a nagyoltáron történő misézéstől, prédikáció tartásától, sőt ismétlődően hajtogatták – amikor elhagyták a börtönt – „Mindennel foglalkozhatnak, csak a magyar ifjúsággal nem”! (megjegyzés: ez a gondolat a papi szemináriumokban is elhangzott a prefektusok egy részének szájából a kispapok felé).

Az ötvenes évek végén a lakásokra alig jártak a többnyire megfigyelés alatt álló papi vezetők. Legfeljebb a táborokba látogattak el egy-egy órára, misét tartani.  A hittanórákat is a világiak tartották, tudomásunk és tapasztalatunk szerint nem rendelkeztek hívatásos hitoktatói végzettséggel. Ők „csak” vallásos, felnőtt keresztények voltak. A városi papság kb. 90 %-a alig ismerte a Pécsett- és a Mecsekben működő vallásos, ifjúsági szervezeteket. (A városban három nagyobb, egymástól elkülönülő szervezet létezett, vezetői Poly, Csonka és Bolváry atyák voltak) A többi pap is tudott, ill. tudhatott róluk. De alig érdekelte a pécsi papok többségét a fiatalság és vezetőik. Féltek, vagy mint békepapok nem akartak többet tudni a társaságokról.

A pécsiek történelmében az volt a gyakorlat, hogy miután lezajlottak a letartóztatások, a papok a fogdában maradtak, majd börtönbüntetésre ítélték őket. Baranya megyében a begyűjtött világiak kihallgatás (verés) után azonban többségükben kiszabadultak. A beszervezési kísérletek – az elmondások szerint – nagyon ellentmondásosak voltak. Ma sem tudjuk pontosan azonban kit „puhítottak meg”, csak sejtéseink vannak, és pletykák keringenek. Évtizedekig többünknek az volt a véleménye, hogy hiábavaló időpocsékolás a valóságnak vélt történések bogozása. Tudtuk azt, hogy a kihallgatási jegyzőkönyvek, jelentések jelentős része manipulált. Más részük megsemmisült. Ahogy olvashattunk róla, a vallatások, kegyetlenkedések során a letartoztattak – csak a nyugalmuk érdekében – olyat is bevallottak, ami nem is volt igaz. Néhányunknak az volt az álláspontja, hogy nem várjuk már újabb iratok előkerülését. Kétségeink vannak a megnyílt forrásokról, és elfogadjuk, hogy letagadnak még ma is fontos bizonyítékok létezését.

Ennek ellenére folytak a különféle irányú kutatások. A levéltárakban, kezdetben Bolváry Pál (polgári nevén Bolváry László József) nevével jelzett ifjúsági mozgalomról nem találtunk anyagot. Idővel azonban megtudtuk, hogy az 1961-es nagy letartóztatásokról készültek rendőrségi nyomozati jegyzőkönyvek, amelyek nem tűntek el. Azonban rájöttünk, hogy a baranyai dossziék névadója nem Bolváry Pál lett, hanem: „Csonka Ferenc és tsai”.

Így a régóta kutatni vágyott büntetőeljárás iratai – hosszas utánajárás és keresésnek köszönhetően – előkerültek az Állambiztonsági Szolgálatok Történelmi Levéltárából. Hat kötet és egyéb „levéltári szálas irat” tanulmányozása elkezdődhetett 2004. év végétől. A következőkben erről a négyezer oldal körüli primer forrásanyag tartalmából kapunk betekintést. A kutatás reflektorfényébe elsősorban Bolváry Pál és a „mecseki indiánjai” kerültek. Az ezen kívül működő csoportok részletes történelmi feldolgozása várat magára, de a történészeknek hozzáférhető – némi kitakarással – az Állambiztonsági Szolgálatok Történelmi Levéltárában. Ezek után tekintsünk bele a dossziékba.

IV. A nagy leszámolás 1961-ben. BM Baranya megyei RFK Politikai Nyomozati Osztálya Vizsgálati Dosszié

1. Az országos egyházellenes „Fekete Hollók” ügy baranyai forgatókönyve (V–147 350)

A levéltári dossziék fűzött anyagok, számozott oldalakkal, az elején Tartalomjegyzék és Névmutató is van oldalszámokkal, a végén Zárólap, mely sorszámmal és lapszámmal a végzáradékot tartalmazza. Majdnem minden dossziéban található fehér borítékban az üggyel kapcsolatos, levéltári szaknyelven „szálas” íratok, amelyek nem kerültek fűzéssel a dossziéba, hanem a levéltári kézi keresés termékei.

Kezdjük ezekkel a szálas iratokkal. Ezek között kétféle nyilvántartó karton is található, hagyományos, kézzel kitöltött, és számítógéppel irt. A számítógépes nyilvántartás az 1970-es évek elején készült Odra, ill. R-10-es számítógépekkel. Az elektronikus nyilvántartás ebben az ügyben is felgyorsította az információ áramlását, ugyanis a 60-as években még kézi kapcsolattartás volt, azaz a helyi nyomozó csoportok információt kértek a lakóhely szerinti nyilvántartóból a vizsgált személyről levélben, vagy táviratban. Ezek a nyilvántartó adatkérő-közlő kiscédulák is a szálas papírok között kézbe vehetőek. E régi módszer volt a jellemző az 1961-es ügyben is. A letartóztatott, vagy kihallgatott személyekről készültek bűnügyi nyilvántartások is, ezek szintén megtalálhatók, így pl. fényképek, ujjlenyomatok (pl. Wölner Frigyes ciszterci papról, Bolváry Lászlóról stb.). Több ún. Lakcím figyelő lap is megmaradt a vizsgált korból.

A kutatás elején legmeglepőbb volt tanulmányozni Bolváry L. kézzel írt és ceruzával rajzolt ábráját, mely a törzsekről, csoportokról szólt. Két csoportra osztotta Bolváry L. az indián törzseket, Arató László (akkor pálos rendi szerzetes) által alapított 5 törzs, melyet átvett Arató Lászlótól a fővárosba való távozása miatt, és 3 törzs pedig az ő saját alapítása volt.

Vajon miért készült, hogyan, és milyen szerepet játszott a perben ez a dokumentum? Ezek a kérdések fogalmazódtak meg, és e könyvben erről, az adott dosszié helyén még bővebben olvashatunk. Azt azonnal meg lehetett állapítani, hogy a legrégebbi törzsek és nevek találhatók a papíron, és a nevek nagyon hiányosak.

Ugyancsak a szálas iratok között olvashatók egy-egy oldalnyi terjedelemben olyan fénymásolatok, amelyeknek az eredetiét a dossziéban több oldalon át – szakmai nyelven –„kitakarták”, azaz még a kutatóknak sem engedték olvasni. A kitakarás oka – a levéltár tájékoztatása szerint – az, hogy abban a szövegkörnyezetben, a személyekről szenzitív részek találhatók (pl.: betegség, szenvedély stb.), ami a személyiségi jog védelmét sértené, ha kutatásba, publikálásba kerülnének. Ezekből az egy-egy oldalas fénymásolati oldalakból derült ki, hogy a politikai rendőrség már évek óta figyelte a pécsi ifjúsági mozgalmat, „Landola és Ujhelyi” fedőnevű (továbbiakban fn.) ügynökökkel. Az összejövetelről „minifonra” rögzítették az elhangzottakat. Az fn. ügynökök fényképeztek is. „Külső figyelésen” keresztül feltérképezték az egyes „illegális csoportok” összejöveteleinek helyét, tagjait, valamint gyülekezésük és távozásuk konspirált körülményeit.

Az iratokból kiderült, hogy a nyomozást és feljelentést prejudikálták. Ugyanis a szálas papírok szerint, miután kellő mennyiségű információt begyűjtöttek, őrizetbe vették:

1. Csonka Ferencet

2. Bolváry Lászlót

3. Károly Róbertet (volt teológiai hallgató, zenetanár képzős), akikre kimondták a verdiktet: a helyi államellenes, illegális szervezkedés vezetői, s a további szálak Budapestre vezettek Wölner Frigyeshez. Csak ezután kezdődött el a nyomozati szakasz.

A kitakart lapok közül fénymásolt szálas dokumentumok között (fehér borítékban) található két lapon Csonka F. csoportjából csoportvezető, csoporttagokkal. A névsor ebben az esetben sem teljes, és hiányoznak oldalak is közülük. Írógéppel írták. A nevek mellett lakcím is szerepelt. Így pl.: Fohl Márta vezető neve alatt, C. Judit, Fohl Á., Fohl. Zs, Kereszturi E., Vágó J. Ebből megállapítható, hogy Csonka Ferencnek is kellett csoportjairól, azok struktúrájáról vallania. Bővebb névanyagok a Csonka-szervezetből vezetőkről, fő és alcsoportokról, az alcsoportok vezetőiről még az 5. dossziéban olvashatunk bővebben.

A nemzeti színű madzaggal átfűzött és lepecsételt 1. dosszié anyagából a következő érdekesebb részek emelhetők ki.

Az 1961. február 6/7 éjjel őrizetbe vett 3 pécsi személy mellé – a letartóztatásuk előtt – a Baranya-megyei Börtönből 3 fogdaügynököt szállítottak át és azokat alaposan kioktatták, mi a feladatuk a frissen őrizetbe vett egyénekkel szemben. A letartóztatottak külön zárkába kerültek, felkészített cella-ügynökök társaságába. A kikérő papírok és az ellátásról szóló parancsok is megtalálhatók a dossziéban.

A megnövekedett feladatok ellátására átcsoportosítást hajtottak vére a Nyomozati Osztályon. 6 ügynökkel, 2 informátorral és 2 társadalmi kapcsolat tartóval bővült a nyomozati csoport (8. old.).

Új fedőnevű ügynöknevek szerepelnek a 49. oldalon, így a következők:

– „Pécsi” fn. ügynök, feladata Ivasivka Mátyás és Tóth Ivánnal tartja a kapcsolatokat

– „Kamileon” fn. ügynök, dr. Cholnoky Lászlóval és Péterrel tartja a kapcsolatot

– „Magyar” fn. ügynök, még nincs kijelölve a célszemély.

Az 1961. február 6-i letartóztatás előtt a BM Baranya megyei Nyomozati Osztálya 21. oldal terjedelmű OPERÁCIÓS TERVET (továbbiakban Op-terv) készített a tennivalókról, 1961. február 3-i dátummal. Az Op-terv. áttanulmányozása során megállapítható, hogy az országos ún. „Fekete Hollók” fedőnevű „demokrácia ellenes szervezkedés” ügyében hatalmas és átfogó támadást indítottak a magyar történelmi egyházakkal szemben, melynek része volt a pécsi Op-terv is. Az Op-terv szerint a „letartóztatás foganatosításának” tervezett időpontja február 7-e volt, s így is történt. Lásd a következő oldalakon az Állambiztonsági Szolgálat Történelmi Levéltárának fénymásolt dokumentumait.

Forrás

Nyilvántartási szám: 301/8

Kérőlap száma: 110/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–147350/1

Az első dosszié anyaga az Op-tervet követően főleg Csonka Ferenc kihallgatásával, vallomásaival foglalkozik. Mivel a kutatási cél Bolvári László tevékenységének a tanulmányozása, a továbbiakban, csak azokkal a dokumentumokkal foglalkozunk, amelyek azt a történést érintik, illetve – az összefüggések megértése miatt – érdemes megemlíteni a „másik ág” párhuzamos, de ugyanakkor önálló történetét is.

A 69. oldalon kihallgatott Barcza Tivadar pap elmondta, hogy Bolvári Pál kérésére 1958-ban a Kétágú-völgyben és 1959-ben Abaliget mellett meglátogatta a gyerekeket és tábori misét is bemutatott az erdőben.

A 165. oldalon Csonka F. előadta: 10 napon át, áttekintő rajzot kellett készítenie. A vizsgáló tiszt azt mondta neki, ahol nem volt/nem emlékszik a vezetőre, oda a névsor elejére a legidősebb fiú nevét írja.

A 170. oldalon Csonka F. nevén 20 csoportot említ a dokumentum.

A 175. oldalon arról olvashatunk, hogy  Csonka F. 12 lapon táblázatot készített a csoportjairól. Azonban a dossziéban nem található meg a 12 oldal terjedelmű összeállítás.

Nagyon felkeltheti az érdeklődők figyelmét, hogy a nyomozást vezetők kézzel írt „Kihallgatási terveket” készítettek, s ezeket is befűzték az iratok közé. Elmondhatjuk, alaposan felkészültek a vallatásra (191. old.)

Az 1. dosszié végén olvasható Csonka Ferenctől „önvallomások” is. Így pl.: Szegedi László papot illegálisan szentelték fel a püspökök – tudomása szerint.

2. Ki bírja ki a sorozatos kihallgatásokat? Cella ügynökök (V–147 350/2)

E dosszié fehér borítékában, az ún. szálas iratok közül kevés felhasználható akadt. Ezek közül figyelemre méltó az a fénymásolat, amiben a nyomozó arról ír, hogy „Csonka F. két hónapig nem tett vallomást, akkor volt hajlandó, mikor látta, hogy több bizonyítékkal rendelkezünk” – előadó aláírása.

A szálas iratok között jó minőségű fényképek is találhatók, nem derül ki kik a fényképezettek és mire használták fel a nyomozati szakaszban. A fénykép maga olyan minőségű, hogy profi géppel készülhetett és a nagyítás, előhívás sem amatőr munka. Ismerve a korosztály nagy részének arcát, valószínű a fiatalok a Csonka F. csoporthoz tartóztak.

Az egyik legérdekesebb börtönügynök jelentés olvasható a 76. oldalon a dossziéban. Az éppen ügyeletes cella ügynök Ádám András, már várta, hogy 1961. február 27-én visszatérjen Bolváry L. a kihallgatásról. A történetet – elég ronda kézírással – rögzítette a megbízott a megrendelői számára. Bolváry L. fáradtan lépett be a zárkába. Rögtön beszélgetni kezdtek, „mi történt?” kérdéssel indult a tudakozódás. Bolváry L. így nyilatkozott a szabadlábon lévő Ivasivka Mátyásról (zenetanár), igen nagy aggodalommal: „…ha ezt az embert, ha lefogják teljesen megváltoztatja az ügyet, mert ez el fogja mondani, és így több száz hívő és házi apostol kerülhet bajba” Ezeket a sorokat egy nap múlva –amikor vitték a cella-társat kihallgatásra, már hallhatták és olvashatták a nyomozók. Ennek az információnak használhatósága nagyon sokat érhetett a nyomozó tisztek számára, azonban felhasználhatóságának további életét viszont nem lehetett követni a rendőrségi dokumentumokban.

A 78. oldalon ismét tanulmányozható, hogy Bolváry L. visszatért egy másik kihallgatásról. Akkor a börtöntársat már Róna Tibornak hívták, ő is írt jelentéseket a beszélgetésekről, ugyancsak kézírással.

A 120-128. oldalak is a beépített cella ügynök jelentéseiről szólnak. Ezek között vannak olyanok, akiknek már kiforrott stílusa volt a jelentések írásában, pl.: „Feladatom volt, hogy Csonka Ferenccel elbeszélgessek az 515-s zárkában. Beszélgetésünk folyamán Csonka a következőket mondta el…(Szerző: nem volt elég hogy 8-10 órát, vagy két napig kihallgatták a papokat, hanem azt követően a fogda ügynökök kérdezősködtek és továbbítottak a nyomozóknak).

A 2. sz. dosszié végén olyan eredeti dokumentumokat olvashatunk, ahol egymás után készültek már a szabadlábon lévők kihallgatása során a terhelő vallomások. Több esetben megfigyelhető, hogy ezeket a rendőrök diktálhatták, annyira megfelel a szóhasználatuknak. Így például a l94. oldalon Csonka F. társaságából az egyik fiú B. F. így nyilatkozik a tanúvallomása végén: „…Bűnösnek érzem magam, mert államellenes tevékenységemmel súlyosan megsértettem a Magyar Népköztársaság törvényeit, ugyanakkor hozzájárultam ahhoz, hogy tevékenységemmel más személyeket is ilyen szellemben neveltem” (Szerző: ezt szinte biztos, hogy a szájába adták a delikvensnek, vagy a tisztek diktálták a jegyzőkönyvbe). Ezt követte az aláírás.

Összefoglaló gondolatok az 1. és 2. kötetről: A közel 400 oldalas fűzött anyag kb. 20 %-a kitakart, azaz még a kutató számára sem hozzáférhető. Lehet, hogy a személyiségi jogot sértené meg, ha hozzáférnénk?

A források 95 %-ban Csonka Ferencről és csoportjairól (20 csoport volt a vizsgálati anyagban) szólt. De bekeveredtek Bolváry László anyagai is a kötetekbe. Ezek közül legtöbb olyan irat, ami arról készült, hogy Bolváry L. visszatért a cellájába és nyilatkozik rabtársának a „mi történt?” kérdésre.

A második dosszié elején található egy tanúkihallgatás Ivasivka Mátyásról, Csonka Ferenctől. Az összejövetel főleg az 1956. november elején Ivasivka M. lakásán tartott pécsi cserkészcsapat megalakításáról szólt. Csonka elmondta, hogy nagyon ritkán találkozott Ivasivka Mátyással, de tud arról, hogy ő is kirándul a diákjaival. A cserkészcsapat alapítása során a szót Ivasivka M. vitte, a részvevők véleménye eltért a mozgalom módszereit illetően (felekezetiség, romantika stb.). Mivel Csonka F. nem értett egyet a programmal, előbb távozott Ivasivka M. lakásából.

Elmondható az, hogy a Csonka F. anyag is hallatlanul érdekes és bőséges. Ajánlható, hogy egy szakavatott, pécsi történeti monográfiát kellően ismerő, érdeklődő kutató alaposan feldolgozná ezt a több száz oldalas, Csonka Ferencre vonatkozó anyagot. Így például ajánlható a jövendő „Csonka kutatónak” ezek közül néhány:

– A történelmi forrásokból megállapítható Csonka F. „hallgatás taktikája”, ami kb. két hónapra volt eredményesnek tekinthető. Utána a „külsősök” annyi információt adtak a rendőrségnek, hogy értelmetlenné vált a hallgatása. Viszont a két hónap, napi 8-10 órás kihallgatási kísérletei – Csonka F. erős logikai képességei segítségével – világossá tették azt számára, hogy kb. kikről tud már a rendőrség, és kb. mennyit tudnak?

– A sorozatos kihallgatások jegyzőkönyvei szerint Csonka F. viszonylag hamar elfáradt, vagy betegségei is lehettek. Egy-két esetben valami miatt (gyógyszer, injekció stb.) már az aznapi jegyzőkönyv anyagának elejétől a válaszaiban – minden átfogalmazás nélkül – használja azokat a marxista-leninista terminológiákat, amelyek a többi helyen hiányoznak. Például: „amikor az államellenes tevékenységet végrehajtottam” …ez és ez történt… Azonban „a szer” hatásának elmúlásával a jegyzőkönyvben elmaradnak e tőle idegen kifejezések, s a régi Csonka válaszol. Erre gyorsan befejezik/berekesztik a kihallgatást. Ezeket a megmagyarázhatatlan kihallgatási jegyzőkönyveket is aláírta Csonka F. oldalanként és a jegyzőkönyv végén is. Az iratok tanulmányozása során – már ami látható volt – nem akadtunk rá ennek a furcsaságnak az okára. A szálas iratok között egy helyen található olyan betegségre utaló szöveg, ami műtéti beavatkozást kívánt volna.

– Csonka F. esetében volt elmeszakértői vizsgálat is, ahol elhangzott az elején a kirendelt orvos kérdése: Jól érzi magát? Tudjuk, ilyen kérdést akkor tesz fel egy orvos, ha látja a beteg nagyon leromlott állapotát.

– Csonka F. többször nyilatkozott cellatársainak, hogy nehezen bírja, s úgyis elítélik, talán ki is végzik. Számított arra, hogy a végén még a kémkedést is a nyakába varrják. A letargia és talpraállás ciklusai váltakoztak szinte naponta. Amikor megfenyegetik például, hogy valljon, mert hónapokra meghosszabbítják a vizsgálati fogságát, azt mondta: ezzel őt nem tudják ösztökélni, mert tudja, hogy évekre börtönbe fog kerülni, kirakat per lesz, mindegy, hogy Pécsett, Budapesten, vagy valamelyik vidéki börtönben korlátozzák szabadságát.

– Nagyon felkeltik az érdeklődést a Házkutatási jegyzőkönyvek a Csonka F. ügyben is. Begyűjtöttek fotókat, könyveket, leveleket, tábori felszereléseket: bicskát, fejszét, csavarhúzót, tájolót, rohamásót, hátizsákot stb. Mind lefoglalták és alig adták ki. Egyik „srác” a jegyzőkönyvben kéri vissza a villanyszerelésnél használt csavarhúzóját, csípőfogóját, s esküszik, hogy ezek tényleg csak a villanyszerelés célját szolgálták. (Szerző: Vajon visszakaphatta-e?).

Források

Nyilvántartási szám: 301/8

Kérőlap száma: 110/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–147350/2

3. Mecseki indiánok. „Mindenáron be akarták bizonyítani, hogy 19 gyerekkel a demokráciát meg akartam dönteni” (V–147 350/3)

Ebben a dossziéban már valóban kizárólag Bolváry László és csapatának anyaga található.

A szálas iratok között rabtársa zárkajelentésében panaszkodott, hogy Bolváry L. „társai tevékenységét igyekezett elhallgatni”. Ezután kiderült, hogy a fogdaügynök lelki gondozásban is részesült akkor, amikor Bolváry L. mesélt neki arról, hogy édesanyja mire tanította: „Ő nem számíthat senkinek a segítségére. Itt, amibe az ember bele tud kapaszkodni, csak a hit!”.

A cella-ügynökök többször arról nyilatkoztak, hogy „nem érthető, kint nagy a zörgés”. A jelentésük pedig írógéppel készült, ebből arra lehet következtetni, hogy hangfelvételek is születtek a cellákban. Másik fogdaügynök zárka jelentésében írta, megkérdezte Bolváry Lászlótól: Mi az oka annak, hogy nem hagyják békén? Válasz tőle: „Pesten elhatározták, hogy a papok ellen egy Mindszenty-féle pert akarnak csinálni, mely alapján 60 papot és 3-4 püspököt kell bíróság elé állítani”. Őt is. A vamzer (cella-ügynök, besúgó) így zárja jelentését Bolváry Lászlóról: „Ebéd után a keresztje előtt, amely körömmel a falra van vésve, imádkozni kezdett”.

A szálas iratok között található olyan gondolatsor, amiben Bolváry L. kifejtette, mit is akarnak elérni vallatói: „azt akarják elérni az ÁVO-sok, hogy a fiataljaim lássák a tárgyalóteremben, hogy őket félre akartam vezetni, nem tanulhatnak tovább” a felsőbb iskolákban. „A kirakat tárgyaláson meglincseljenek a volt tanítványaim”. Ebből a szövegkörnyezetből idézet: „A megrendezett nagy tárgyalásra behozták az új reverendámat is, hogy ezzel is még nagyobb erkölcsi hatást érjenek el… A papságot befeketítsék a hívők előtt, annak tekintélyét lejárassák és így elfordítsák a népet a papságtól”.  – Kiderült az is, hogy Bolváry L. sejtette, hogy cellatársai némelyike lehet besúgó is, sőt néhány alakalommal figyelmeztette erre zárkatársait. Korábban rájött arra is, „hogy a fiúk között volt beépített is, akik kapcsolatban álltak a rendőrséggel” Ezt figyelembe véve rakta össze a mozaikokat, hogy a rendőrség majd mit is akar, mire lesznek kíváncsiak, ha majd őrizetbe fogják venni. (Szerző: valószínű ez sokat számított a védekező módszerek kialakításában.)

Az 1961. február 7-én készült Jegyzőkönyvben a rendőrségen röpködtek az indián törzsek neve és az indián személynevek. A vizsgáló tisztek kapkodhatták a fejüket, mikor, melyik indián törzs, mit is csinált, kik vezették, ki váltott fel kit? Bolváry L. ugyanis rendre változtatta a Dakoták, Aztékok, Delaware-ok stb. elnevezését, és tagjait. A vezetők közben kicserélődtek az 50-es évek közepétől, a tagokkal együtt. Ráadásul hol működtek a törzsek, hol nem. Legtöbbje –az ott elmondottak szerint – 57/58 tájékán feloszlott, mivel Arató László Budapestre került, és csoportjait Bolváry Lászlóra hagyta örökségül. Ezt a bonyolult, követhetetlen folyamatot a későbbi tanúvallomások is alátámasztották a fiatalok részéről.  Bolváry L. így nyilatkozott az indián romantikáról a 106–112. oldalon: „Az indián romantika csak keret volt ahhoz, hogy a célomat, a fiúk katolikus hitre való nevelését elérjem… stramm katolikus fiúkat neveljek…” Ezzel kapcsolatban hivatkozott Mécs László költőre: A pisztrángok példája c. versére…, lásd források. Sőt részletes verselemzést tartott a rendőröknek. (Szerző: A csoportok egy-egy indián törzsi nevet vettek fel, pl.: Sziú, Dakota, Delaware stb. A tagok pedig indián neveket választottak maguknak, ünnepélyes avatási szertartásban. Így pl.: Fürge Ujj, Óvatos Bagoly, Fehér Sólyom stb. Abban az időben nagyon kedvelt olvasmány volt ugyanis az indiános könyvsorozat, tele kalandokkal. Kezdetben a tagoknak volt „indián dísze” is, pl.: színes tollakból fejdísz.

A negyedik generációnál már az ősmagyar romantika volt divatos, a mondavilágból.

A fiatalok programjaikon egymás között törzsi nevüket használták. A törzsi naplókba, tábori naplókba is kizárólag e nevek szerepeltek. A romantika mellett a „fedőnév” szerepét is betöltötte a gyerekek sajátos névhasználata.

A fentiek miatt a kihallgatások más irányba fordultak. Ezt követően a vallatások az illegális témakörben folytatódtak. A vizsgálótiszt feltette a kérdést Bolváry Lászlónak: Tudja-e, hogy illegális, államellenes, amit csinált? Ki bízta meg ezzel? Válasz: „Csoportok szervezésére sem állami, sem egyházi engedélyem nem volt. Egyházi beosztásom sem. Lelkiismeretem szerint a csoportok tevékenysége legális volt”.

A 48. oldalon hangzott el a kérdés: Mi volt a célja a csoportmunkának? Válasz: „A csoportmunkával a célom, hogy az iskolai hiányos hittan oktatást kiegészítve, igaz hű katolikusokká neveljem az ifjúságot”.

A 49–50. oldalon a kihallgatás során a többi ifjúsági felnőtt vezetőről és a Pálos rendről kellett nyilatkoznia. A felnőtt vezetők közül Bolváry L. név szerint Barcza Tibort említette meg: ő is foglalkozott csoportok nevelésével, ő gimnazista lányokat tanított hittanra. Valamint rákérdezés után Ivasivka Mátyásról annyit mondott, hogy 1957 előtt foglalkozott csoportokkal, azonban 1957-ben tanár lett, azóta nem tevékenykedik, hiszen nincs ideje, megnősült.

A rendőrséget rendkívül érdekelte, mi lett a Pálos renddel a feloszlatásuk után. Bolváry L. kénytelen volt bevallani néhány illegálisan a Pálos rendbe bevont fiatalt, akiknek a felvételi kérelmét a házkutatás során megtalálták a nyomozók. Ezek után előadta, hogy 1956 óta szervezték Arató Lászlóval a rend új tagjainak a felvételét. Farkas Béla kispap, Imre János kispap, Bohonyi István szeminarista, Udvarnoki László könyvkötő, valamint Molnár Dezső káplán nevei hangzottak el és kerültek a jegyzőkönyvbe. (Szerző: ennél négyszer többen voltak illegálisan, de a házkutatás során nem kompromittálódtak a többiek.) Bolváry L. azt is előadta a kihallgatáson, hogy személy szerint ő hagyta jóvá a jelentkezők belépését a rendbe, Arató L. pedig Budapesten beöltöztette őket.

A kihallgatások ezután újra visszatértek az ifjúsági csoportok működéséhez. Az 51–53. oldalon rögzítésre került, hogy a csoporttagok általános iskolások volta, az iskola végeztével ők is szétszéledtek. A csoport vezetőinek egy része 1956-ban disszidált, vagy megszűntek létezni a mozgalom számára. A csoportok összejöveteleiket a Mecsekben, elsősorban Büdöskúton, Kantaváron, a Lapisi turistaháznál tartották. Előfordult, hogy lakáson egy-egy órát töltöttek, pl. hittannal, vagy játszottak, mivel a rossz idő miatt nem kirándulhattak.

A kihallgatási jegyzőkönyvek legtöbbje a házkutatások során lefoglalt könyvekről és az ifjúsági mozgalom ideológiájáról szóltak (51–116. old.), a következő sorrendben:

– A lefoglalt könyvek forgalmazásáról Bolváry L. azt mondta, hogy ha valaki kért tőle könyvet, kölcsönadta, ilyenkor a könyv címét tintával kis noteszába beírta (Szerző: ezt a házkutatásnál elkobozták), a kölcsönző nevét ceruzával írta fel, s ha visszakapta a könyvet, a nevet kiradírozta. A könyvek mind vallási tartalmúak és egyházi tanítások voltak.

– A nyomozók végigolvasták a házkutatás során lefoglalt könyveket, kigyűjtötték belőle azokat a sorokat, amelyek ütköztek a marxista-leninista történetírással, és ideológiával (pl.: kommunisták terrorja 1919-ben, a spanyol polgárháborúban a kommunisták kegyetlenkedése stb.). Amikor Bolváry Lászlótól megkérdezték, hogy ezek a szövegrészek nem kommunista ellenesek-e szerinte? Bolváry László így válaszolt: A könyveket 20 évvel ezelőtt olvasta, ezekre a részekre nem emlékezett, a könyvek kölcsönzésével a fiatalok önnevelésének a kialakítását kívánta elősegíteni.

– Milyen célból foglalkozott a gyerekekkel? Felelete Bolvárynak a következő volt: „Cél:

Krisztusibb emberré és magyarabb magyarrá neveljem”.

A nyomozók nagyon veszélyesnek tartották e célt, azonban Bolváry L. előadta, hogy nem ő találta ki, hanem Teleki Pál, volt magyar miniszterelnöktől, világhírű földrajztudóstól kölcsönözte a célmondatot.

– A lefoglalt könyvek mellett az írógépel sokszorosított füzet, a SZIKLATÁBOR volt a főszálka a rendőrség szemében. Egyrészt a tartalma: ifjúsági vezetők módszertana, a 10 törvény (fiatalok erkölcsi parancsolata), másrészt az államellenes sokszorosítása miatt tartották nagyon súlyos cselekedetnek a használatát és kölcsönzését (79–80. old).

– Bolváry L. nyilatkozott az ösztönző módszerekről is a mozgalomban: „A rendezvényeken, kirándulásokon való részvétel a jó tanulás jutalma volt!” (Szerző: beleértve a hittan is).

– A nyomozókat érdekelte az is, milyen ideológiai anyagot használtak fel a fiatalok nevelésében, honnan szerezték és hogyan szervezték a felhasználást? Bolváry L. válasza: A korosztálynak megfelelő, hivatalosan kiadott hittankönyveket használták. Az általános iskolásoknak templomi hittan (Pius templom), a gimnazistáknak – órarendjük miatt– személyenként voltak hittanórák a sekrestyében.

– A 98. oldalon olvashatjuk, hogy Bolváry Lászlótól is kérdezték az illegális papszentelést. Ő is a többiekkel egybehangzóan arról nyilatkozott, hogy tudott róla, mert 1959-ben a Központi Szemináriumban 80–100 kispapot elbocsátottak, mert nem akartak részt venni békegyűlésen, ezért ezek közül később szenteltek fel püspökök legálisan utódokat.

– Bolváry Páltól többször kérdezték, miért nem arról beszél, amit hallani szeretnének. Az egyik frappáns válasza így hangzott: „mondják meg miről beszéljek és beszélek” (Szerző: jó taktika, akkor hajlandó vallani valakiről, ha már úgy is tudnak a rendőrök róla).

– Bolváry Pálról nagyon sok fogdaügynök terjedelmes jelentést készített a nyomozótisztek számára. Ezek közül a következők érdemelnek említést (223–320 old.):

1. A 223., 224., 225. oldalon 60 napra újabb elitélteket kértek kölcsön a börtönparancsnokoktól. Kiderült, hogy már több vamzer (cella-ügynök) is fülelt egy-egy áldozatra.

2. Bolváry L. visszajött a kihallgatásról, amint becsukódott az ajtó, mondta: „minden áron azt akarták bizonyítani, hogy 19 gyerekkel a demokráciát meg akartam dönteni”, vamzer: jókedvűen mosolyogtunk ezen a zárkában.

3. A vamzer jelentette: arról hallott a zárkában, hogy Bolváry L. úgy kombinált, hogy szövetségben akarják elítélni Csonkával –ez súlyosabb ítéletté válhat ebből kifolyólag.

4. Az információáramlásra jellemző a következő. Erről is a vamzer tájékoztatta a parancsnokságot. Csonka F. cipője bőrtalpú volt, kopogott és erről felismerte Bolváry L., hogy mozgásban van a folyosón. Egyik nap találkoztak a folyóson, amikor nem számított rá paptársa, mivel az ismert kopogást nem hallotta. Bolváry ebből két következtetést vont le, egyrészt Csonka Ferencet elvitték újabb helyszínelésre, másrészt cellatársa jelentett még a bőrtalpról is, mert gumitalpúvá alakították Csonka cipőjét.

5. Találóan válaszolt Bolváry a következő kérdésre, amit a cellatárs gyorsan továbbított. Kérdés: mi az oka, hogy annyit alszik? Válasz: „ha imádkozom és alszom, én nem vagyok a fogdában gondolatban”.

6. Február 17-én a következőket írta a vamzer jelentésében: …kihallgatás után belépett, megkérdeztem, na, mi volt? Azt válaszolta:„tegnap ketten gyomroztak idáig”, összeesküvést akarnak, melyben a székesfehérvári püspök a főszervező lenne, mi pedig a végrehajtói. Majd a Grősz-perrel hasonlította össze a várható eseményeket.

7. Egyháztörténeti szempontból a legérdekesebbnek tűnt a 305–307 oldalon található ügynökjelentés, melyben leírta a vamzer, mit mondott Bolváry a háttér (készenléti) egyház működéséről – nehezen olvasható kézírással (ld. forrásmelléklet).

A 3. sz. dosszié 124-170 oldalig terjedő része főleg a tanúk kihallgatásának jegyzőkönyveit foglalja magába. Ezek közül néhány hű tükörképét adja a diktatúra lélektanának, és a Bolváry vallomás-taktikai eredményességének:

124. old: Barcza Tivadar lelkész kihallgatásáról szólt. Ez az egyetlen jegyzőkönyv, ahol szerepel ilyen kitétel a végén: „vallomásom megtételénél velem szemben kényszerítő eszközt nem alkalmaztak” (Szerző: Vajon miért nincs ilyen mondat a többinél?).

136. old.: Kovács Ákos tanúvallomása, megerősítette Bolváry korábbi előadásait: az „irokéz” csoport tevékenysége 1959 nyarán teljesen megszűnt.

138–141. old.: Temesi Tibor vallomása szintén harmonizáltak Bolváry P. nyilatkozataival: 1959-ben búcsútáborozás volt, a csoport tagjaival elhatároztuk, hogy közös összejövetelt nem fogunk tartani, tanulnunk kell, elég nagyok vagyunk ahhoz, hogy saját elhatározásunkból a Vörös Meteor Egyesülettel kiránduljunk. Előadta, hogy nem volt tudomása arról, hogy illegális lett volna, amit csináltak. A könyvolvasás illegalitásáról sem tudott.

144. old. A KIOWA csoport 1960 tavaszáig létezett, ekkor a fiúk hanyagsága miatt megszűnt (Szerző: jó vallomás, a történet régi).

161. old.: Borbás G. vallomásában az első eset, hogy Bolváry csapatából valaki illegálisnak és államellenesnek tartotta a csoportfoglalkozást. Ezután Csonka M. is hasonlóan tett tanúvallomást a 170. oldalon.

A 3. sz. dossziéban olvashatunk arról is, hogy Bolváry L. beismerő vallomást tett, a következő jegyzőkönyvi szöveggel: „Bűnösnek érzem magam, hogy államellenes szervezkedést kezdeményeztem, illegális ifjúsági csoportot szerveztem és vezettem. Kérem enyhítő körülményként a beismerő vallomást, és hogy megbántam.

Összefoglaló gondolatok a 3. sz. dossziéról: Bolváry L. a következő taktikát alkalmazhatta a kihallgatás menetében.  A február 6-ról 7-re virradóra letartóztatott Bolváry L. 10 napig hallgatott a csoportok struktúrájáról. Feltérképezte fejébe eközben, vajon a rendőrség kit-mit tud? Ezután –ennek függvényében – február 17-én elkészítette a rendőrség nyomására a kézzel írt/rajzolt táblázatot az 5+3 törzsről (ld.: az első szálas iratok között), és igyekezett ezek anyagából gazdálkodni. Ne felejtsük el, hogy a besúgók jelentéseiket már 1958 óta gyártották, akik hetenként, kéthetenként vitték be jelentéseiket (pl.: „Landola fn., Csonka Ferenc fn., stb.), akik főleg a Csonka Ferenc által vezetett csoportba épültek be, de áttételekkel a Bolváry László fiairól is beszereztek és továbbítottak információkat. Tehát Bolváry L. 1961. február 17-i kihallgatáson nyilatkozott először a törzsekről, a résztvevőkről. Pontosan behatárolta struktúrájukat és végig kitartott e mellett. Ezt bizonyítja az, hogy a IV/6 rész forrásai között található, rendőrség által nyomozati eredményként összeállított táblázat, –néhány kivételtől eltekintve – már nem bővült a taglétszámban. Azonban a rendőrség számára vázolt felépítés ősrégi volt, a résztvevők pedig nagyrészt eltűntek a homályba. Szétszóródva az országban, így valóban elmondhatták 1961-ben –ha beidézték egyáltalán őket –, hogy már évek óta nem látták Bolváry Lászlót. Ügyes volt a vallomásokban az őszinteség látszata és a készség kifejezése, az, hogy amit tudott, azt mind elmondta és ábrázolta is (ld.: indián törzsek felépítése). Ezzel úgy tűnhetett, hogy 1961-ben már nincsenek élő törzsek az ő szervezésében. Tehát a nyomozás csak az indián múltra szorítkozott ezután. Ezt „szerencsére” a többi tanúvallomás is e képpen támasztotta alá. Az élő törzsek pedig –rendkívül óvatosan – működhettek tovább Pécsett és a Mecsekben (ld. Dr. Aczél L.-Harsányi J.-dr. Hubai J.-Dr. Temesi T.: I. kötete, Új Ember-MÁK., Bp. 2005.).

Források

Mécs László: A pisztrángok példája

A pisztrángoktól azt tanultam:

sohasem úsznak ők az árral,

de mindig szembe, mindig hősként,

glédában és kicsit vadultan,

rugalmasan, ragyogva, frissen,

hol zuhatag fájdalma szisszen.

Őrült erőkkel szembeszállva,

föl a zokogó zuhogókon,

szirtek között, a vízesések

több méteres habzó haragján

föl, szárnyak nélkül szinte szállva

szökdösnek, diadalt aratván,

a Forráshoz, hol még az Eszme

nincs elkeverve nyárspolgári

iszappal, hizlaló, tempótlan

nagy tunyasággal, hol kiveszne

hős ritmusuk! Ők ormótlan,

titkos hegyekbe vágynak!

Amely pisztráng az árral úszik:

lehet boldog, hasa fehérjét

lehet, hogy parti nefelejcsek

kívánják, hogy csókkal elérjék

s holdfény hullong rá mint a tej-csepp,

– de a Faj meghalt benne: hulla!

A hasukat boldogság-nappal

Süttethetik a renegátok,

magyar júdások, árral-úszók:

A nevük hulla, létük átok!

– Pisztráng-lelkű Pajtás, előre,

a Forrás-álmú hegytetőre!

* * *

Nyilvántartási szám: 301/10

Kérőlap száma: 238/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–147350/3

4. Teljes beismerő vallomásra való kényszerítés „keményen” (V–147 350/4)

E dossziéban Károly Róbert kihallgatásáról, vallomásairól, az eljárás történéseiről olvashatunk. Károly Róbert nevével eddig keveset találkozhattunk a dokumentumok között, 1961. február 7/8 virradóra az elsők között vették őrizetbe, és tartottak nála is házkutatást. Foglalkozására nézve teológushallgató volt, kizárták, (hazaköltözött szüleihez Pécsre), majd zenetanár képzős hallgató lett. Közben bekapcsolódott Csonka Ferenc káplán csapatába, Csonka Ferenc jobb keze lett, hiszen hittant (teológiai szinten) tudott tanítani, és szeretett kirándulni is.

A dosszié elején a nyomozati rendőrség a Vizsgálat feladatait foglalta össze Károly R. gyanúsítottal szemben. A következők szerepeltek: Ki volt a vezető, fő és alcsoportok, az alcsoportok vezetői? Mi a szervezkedés oka és célja?

A vizsgálók taktikája pedig így szólt: „felkészülten, a terv szerint keményen. Állandóan tanulmányozni az erős és gyenge pontokat. Esetleg kedvezményeket biztosítani számára és azok elvonását a vizsgálat érdekében. A teljes, őszinte beismerő vallomásra való kényszerítés. Dátum: 1961. február 14. (dosszié 27–30. old.)

Károly R. vallomásai megegyeztek Csonka F. előadásaival, csak több részletet tudhattunk meg belőle. Itt-ott van eltérés, amelyek érdekesek és megemlíthetők, főleg egyháztörténeti szempontból.

Károly R. több konkrétumot is tudott a teológiai kizárásokról és az azt követő eseményekről. Az illegális papszentelésekről tucatnyi személyt felsorolt, ezek közül az ismertebbek: Fóti János (Fehérvári egyházmegye), Krichenbaum József (Esztergomi egyházmegye) stb. illegálisan, püspökök által felszentelt papok lettek (Szerző: Titkos papszentelések, szerzetesek és püspökök illegális felszentelése kevéssé ismert a hazai körökben. Vannak olyan történészek, akik ezt tárgyi tévedésnek tartják, mondván „ilyesmi volt Erdélyben Márton Áron idején s Csehszlovákiában a 70-es évektől. Nálunk a fogalom ismeretlen (id. Kiszeli Gábor, 2005. 04. 15.) Az Á.SZ. Történeti Levéltárában azonban a kutatott iratok között több helyen is említés található erről. Például V–147350/3 299. old., Bolváry L. jelentésben: „letartóztatásáig 18 új papot szenteltek és 3 püspököt…”. Vagy Károly Róbert nyilatkozata V–147350/4. 115. old: 10 új papot említett, név szerint, a 122. oldalon pedig név szerint 4 illegálisan felszentelt püspököt sorolt fel, ld. ezen alfejezet Forrásokat.)

Károly R. arról is beszámolt, hogy a Vatikán megáldotta és anyagilag is támogatta az illegális papképzést.

A kihallgatások során Károly R. élt azzal a lehetőséggel, hogy „kedvezmények” reményében önkéntes vallomásokat is tegyen. Így szerepel a jegyzőkönyvben: „Mivel ismét önként jelentkezett kihallgatásra, hogy ügyének kedvező elbírálása céljából mondja el azt is az illegális papképzés kapcsán, amit eddig még elhallgatott”, és ezután következett a feltárás. Ezután is többször jelentkezett önként kihallgatásra, amikor feltárta a Csonka-féle szervezkedésre vonatkozó, elhallgatott tevékenységeket.

Viszonylag újszerű és életszerű az, amit a teológiáról történő kizárásról olvashatunk, amit Károly R. átélt, és apró részetekre is emlékezhetett. Elmondta azt az ellenmondásos helyzetüket a szeminaristáknak, hogy egyrészt egyházjog alapján kiközösítéssel is járhatott a békegyűlésen való részvétel. Másrészt a Püspöki Kar nem képviselt egységes álláspontot a kérdésben. Több püspök tartózkodott a konferencián való részvételtől (pl.: megemlítette Rogács Ferenc pécsi és a győri püspök nevét (148. old.) Károly R. azt is előadta, mint közvetlen szemtanú, hogy a püspökök közül némelyik könnyezve kérte a kispapokat, hogy írják alá a békegyűlésen való részvételi szándékukat (Szerző: keveset tudunk erről az egyháztörténeti fekete napról).

Források

Nyilvántartási szám: 301/11

Kérőlap száma: 238/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–147350/4

5. A zsarolhatóság mélységei (V–147 350/5)

Az 5. sz. dossziéban mind a 3 őrizetbe és zár alá helyezett személyről, valamint a Budapestről leszállított Arató Lászlóról szóló vallomások és jegyzőkönyvek szerepelnek vegyesen.

Több helyen egyértelműen kirajzolódott a kép, hogy Bolváry L. kisgyerekekkel, általános iskolásokkal I-II éves gimnazistákkal foglalkozott, míg Csonka F. nagyobb középiskolásokkal és egyetemistákkal (Szerző: sejthető ebből is ki lesz a fővádlott).

A 180. oldalon figyelhetünk fel arra, hogy kezd véget érni a kihallgatási szakasz, és közeledik a vádemelés nemsokára. Ezt bizonyította –többek között az is –, hogy pl.: Derényi Lászlót kihallgatták, majd felmentették, indoklás: mikor Bolváry beszervezte, fiatalkorú volt. 1961. június 23-án Temesi Tiborral kapcsolatban is született megszüntető határozat, itt is az indok: beszervezéskor fiatalkorú volt, de azért rendőrségi nyilvántartásba vették.

Az 5. sz. dossziéban kezdődött, majd a 6. sz. dossziéban nagy terjedelembe folytatódott J. Ilona története. Olyan történelmi alapanyagot olvashatunk róla, ami íróra, filmrendezőre vár, akár dráma is születhetne belőle. Megrendítő a történet, alig tudja túltenni magát az olvasó a zsarolhatóság megdöbbentő sorozatán.

Először az 5. dosszié 80. oldalán olvasható J. Ilonáról. Aki elsősorban a Csonka-csoporthoz tartozott, de az 1961-es letartóztatások előtt elkezdett a Bolváry-csapatban is tevékenykedni. Harmadéves egyetemista korában zajlottak a nagy események. Ekkortájt rajongói körében több diákbesúgó is forgolódott. Az egyik fiúnak –aki bizalmába férkőzött – panaszkodott egy másik fiúra, hogy nem hagyja békén, zaklatja, és úgy érzi az illető „tégla”. Arra kéri a bizalmával megtisztelt srácot, hogy beszéljen a zaklatóval, hogy hagyja már békén. Közben kiderül a dokumentumokból, hogy mindezt a bizalmi emberünk azonnal jelentette a rendőrségnek. Sőt azt is, hogy J. Ilona arról is tájékoztatta –a jelentés íróját –, hogy megfigyelés alatt tartják lakásukat, telefonbeszélgetésüket is lehallgatják.

Ezt követően 1961. június 6-án őt is kihallgatták a rendőrségen. Ekkor jegyzőkönyvbe rögzítették: Fél attól, hogy apjának kellemetlensége lesz a munkahelyén. Valamint: „Ha egyetemi tanulmánya forog veszélyben, akkor mindenről a legőszintébben fog beszélni”.

Ezután a nyomozás megszüntetéséről hoztak határozatot a Nyomozati Osztályon.

Ezelőtt és ezt követően „Forrás” és „Ujhelyi” fn. ügynökök megállás nélkül gyártották róla a jelentéseket. Ebben arról is írtak, hogy J. Ilona folytatni akarja a mozgalmat, ha majd a rendőrségi eljárások lecsillapodnak.

Közben Gyutai K. és Vizér J. nyomozó tisztek felvetették azt, hogy J. Ilona beszervezhető személynek alkalmas, mivel nagyon fél attól, hogy a Pécsi Orvostudományi Egyetemről kizárják. Július 7-én megszületett a rendőrségi Beszervezési javaslat J. Ilona orvostanhallgató beszervezésére. Indok: terhelő és kompromittáló adatokkal rendelkeznek, amit felhasználnak a beszervezésre. Az információk részben a telefonbeszélgetések lehallgatásából származtak. A telefonlehallgatás leírt anyagának egy részét a 6. sz. dossziéban a nyomozók befűzték. Eközben vita alakult ki a Nyomozati Osztály vezetői között J. Ilona beszervezéséről. A rendőrök egy része nem javasolta J. Ilona beszervezését, mert „Fecsegő, és gátlástalanul ellentmondott mindennek”. Átmenetileg a beszervezés pártiak jutottak erőfölénybe a politikai nyomozati osztályon. Ők elhatározták: „Ettől a pillanattó kezdve megkezdjük J. Ilona idegileg való megdolgozását. Jövője, személyi szabadsága forog kockán… Az elhangzottakról senkinek sem beszélhet, mert államtitkot sérthet. Apját is eltávolíthatják a főiskoláról…”

Az eredmény az lett, hogy J. Ilona még sem bizonyult operatív munkára alkalmasnak. Életbe lépett a 2. sz. büntetés: a III. éves orvostanhallgatót az egyetemről kirúgatták.

Források: ld.: 6. sz. dosszié forrásai között.

6. A jogi, erkölcsi, és egzisztenciális megtorlás mércéi (V–147 350/6)

Az államvédelmi apparátus pécsi dolgozói lassanként a V–147 350. sz. munkájuk végéhez közeledtek 1961-ben. Roppant fontosnak érezhették magukat, hiszen több száz embert meghurcoltak Baranyában, letartóztatták, zár alá helyezték, őrizetbe vették, beidézték őket, kihallgatták, vamzereket kértek, eljárást megszüntettek, újra kezdték stb. Több mint háromezer oldal papírhegyet gyártottak, fontos emberekké tüntették fel magukat, annyira fokozták aktivitásukat, hogy már nélkülözhetetlennek is érezhették magukat az állam megvédésének programjában. Sok ügynököt kreáltak, újabb ügynököket kényszerítettek besúgásra, hatalmasnak tűnő államellenes cselekményeket regisztráltak, és ezekre vonatkozó információkat most továbbíthatták az igazságszolgáltatás, valamint felfelé a BM-nek.

A 6. sz. dosszié anyaga e „nagy munka” összefoglalását dokumentálta.

Végső számok a csoportok tagjairól a következőképpen alakultak:

Arató L. – Bolvári L.: 84 fő

Csonka Ferenc: 165 fő

Ezután felsorakoztatták a büntetéseket és a bűnösöket. Először öt csoportra osztották az áldozatokat:

1. Előzetes letartóztatásban maradnak: Csonka Ferenc, Bolváry László és Károly Róbert.

Előzetes letartóztatásra nézve 259 fő (Szerző: részben gyerekek) terhelő vallomást tett államellenes szervezkedésről.

2. Szabadlábon felelősségre vonás, fegyelmire átadva: Temesi Tibor, Derényi László, stb.

3. Egyházi személyekkel kapcsolatos intézkedések: dr. Bán E. és L., dr. Juhász P., egyházi vonalon lesz felelősségre vonva.

4. Operatív célból felhasználva: Ivasivka Mátyás (V. Alosztály), Kovács László (V. Alosztály, Szauer Ernő, Szentlőrinc, (VII. Alosztály).

5. Operatív célból tanulmányozás alatt állnak: Jillek Ilona, dr. Angyal Tibor, Gudman Károly.

„Úgy az operatív célból felhasznált, mind a tanulmányozás alatt álló személyek az államellenes ügyben aktív ellenséges tevékenységet fejtettek ki, és így terhelő adatok alapján lettek beszervezve, illetve lesznek”. (Szerző: Az operatív célból felhasználva, ill. az operatív célból tanulmányozás alá vont személyekre vonatkozóan a továbbiakban/későbbiekben nem található levéltári anyag arról, hogy beszervezésükre sor került volna.)

Ezután felsorolták a védőügyvédeket. Élükön dr. Kertész Ferenc állt, aki az Ügyvédi Kamara elnöke volt akkor, és MSZMP-tag. Szigorúan zárt tárgyalást rendeltek el, meghívottak nem vehettek részt.

Majd átcsoportosították az érintetteket a következők szerint. „kiszorításra” javasolt személyek következtek, így például olyan szülők és gyerekeik, akik kiskorúak és fiatalkorúak voltak az eljárásban (13 fő).

A 85. oldalon változott a létszám:

– kiszorítás: 24 főből 12 fő lett,

– figyelmeztetés: maradt a 70 fő (általános iskolások és gimnazisták)

– vádlott: 5 fő, (szabadlábon: Bánfalvi Ferenc és Bánhidi György, 2-2 évre)

– elítélve: 5 fő.

– Darányi László kihúzva (kézírással, operatív célból)

– Dr. M. László kihúzva, (61 éves, és a Baranya megyei Tanács ügyésze)

– J. Ilona kihúzva, (az V. Alosztályra került).

A 125. oldalra fűzték be a BM főügyészségének és a Megyei Bíróságnak címzett Vádiratot.

Források

Nyilvántartási szám: 301/11

Kérőlap száma: 238/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–147350/6

V. Ismétlődő házkutatások, kihallgatások és nyomozások az 1960-as évek végén

Idézet Bolváry Pál könyvéből:

„Január közepén 1963-ban Sátoraljaújhelyre vittek. Itt ekkor csak négyen voltunk papok dr. Lénárd Ödön piarista, Kölley György, Tabódi János és én… 1963. március 24-én reggel később volt az ébresztő. Az egyik házimunkás besuttogott a cirklin, hogy szabadulni fognak. Izgatottan vártuk a reggelit. Utána mindenkit kivezényeltek a folyósóra és az intézetvezető kihirdette a „nagy amnesztiát”…Sátoraljaújhelyről átmentem Sárospatakra…, Budapesten is töltöttem néhány napot, majd Pécsre utaztam. Az Ágoston téri templomban lettem sekrestyés… a templomnál egy raktárt átalakítottam a magam számára nappali szobává.

Jobbnak láttam azt, ha teljesen felhagyok a fiatalokkal való aktivitásokkal. Annál is inkább, mert értesültem arról, hogy a rendőrségi ügyész egy ügyvéd társaságában kijelentette: ha addig is él, engem visszajuttat a börtönbe. Éppen ezért csak a gyóntatószékre korlátoztam ifjúsági tevékenységemet. Szabad időmet francia és német nyelvű lelkipásztori brosúrák fordítására fordítottam” (ld. Bolváry Pál: Rabláncon Krisztusért, Youngstown, Ohio, USA, 1992. 42. oldal).

V–156 099 Vizsgálati dosszié

Nos, a rendőrségi ügyész betartotta ígéretét. A házkutatás, nyomozás 1967. VI. 7. – IX. 2-ig tartott, a dossziét 1970. február 12-én zárták le.

A nyomozás elrendelésének indoka: sajtóbűntett volt. Új német és francia nyelvű könyveket fordított le Bolvári László, azokat írógépen sokszorosította és terjesztette. Például a következő könyveket: Holnap már teenager, A házasság titok a szerelemben, Az én jógám 10 leckében, Nagy titok a házasság, stb. A fordító ezeket 5-5 példányban gépelte le, átírópapírral. A könyveket többnyire az Ottó Goldman sorozatból fordította.

A kihallgatások során név szerint kérdezték, kinek-kinek adott, és melyik könyvet. Így pl.: Isten igéje és a gyermekvilág c. könyvet 1-1 példányban: Völgyes Oszkár, Lelkes József, Werner Imre és Nagy Sándor rk. káplánoknak adta kölcsön olvasásra.

Major István r. őrnagy végezte a nyomozás és a kihallgatások nagy részét.

Bolváry L. naponta járt be kihallgatásokra, délelőtt és délután. Olyan neveket is említett pl.: Pálfay Mária (70. old.), aki vallotta:„határozottan állítom, hogy Bolváryval letartóztatása (1961) óta én nem találkoztam, nekem semmiféle könyvet nem adott át.

A jegyzőkönyvekből kiderült, hogy korlátozottan, de működött az ifjúsági mozgalom tovább. Több beidézett tanú, középiskolás, egyetemista, például Köves Mária (91. old.) előadta Bolváry L. időnként vendégségbe jött szüleihez, hozta a könyveket (2 db.). Bolváry hozta és vitte a könyveket. Sok paptársát hallgatta ki, akik olvasták a fordításokat.

A végén szembesítések zajlottak. Például Bolváry L. és Som István (133. old.), Bolváry L. és Velin Dorottya stb.

Ismétlődő záradékok szerepelnek a tanúkihallgatások végén: „tisztázódott Bolvári L. terhelt és S. I. vagy V. D. tanú vallomásaiban meglévő ellentét, így a szembesítés eredményes volt”.

A házkutatásról készült jegyzőkönyvből kiderült, hogy a lefoglalt „könyvek” 2-2 példányban kerültek elő, a többit állítólag Bolváry L. megsemmisítette, elégette.

A nyomozás során szakértői vizsgálatot is elrendeltek, a szakértő pontosan megállapította, hogy azonos típusú írógépen készültek a „könyvek”, pl. az „a” betű szárrészének befejező visszahajlása esik stb. Ezt követően megszületett a határozat a nyomozás befejezéséről. A védőügyvéd dr. Göbölös László ügyvéd lett, akit most már Bolváry L. választhatott.

A Vádiratban (196. old) az ügyész kérte a 1961–1963-ig terjedő börtönbüntetés kegyelmét (6 évre ítélték el Bolváry Lászlót), veszítse el, és a sajtóbüntett elkövetése miatt további szigorú börtönbüntetésre ítéljék el a terheltet.

A VÉGZÉS (198. old.) átmenetileg megnyugtatóan hangzott, ugyanis a büntetőeljárást a járásbíróság megszüntette és a vádlottat figyelmeztette. Bolváry L. számára enyhítő végzést dr. Kamarás István bíró hozta.

Bolváry L. így nyilatkozott erről: „Miután felolvasta a vádat, azt kérdezte tőlem, miért fordítottam le a mellékelt könyveket?

Válaszom ez volt: Ha bíró úr szereti a szakmáját, de nem gyakorolhatja, és csak a bíróság épülete előtt sepergethetné az utcát, vajon ilyen esetben nem olvasgatná a szakmába vágó irodalmat? Én a hivatásom tárgykörébe tatozó idegen nyelvű brosúrákat, könyveket olvastam. Hogy pontosabban megértsem a szöveget, ezért leírtam magamnak s a végén le is gépeltem. Ha valakit érdekelt gyónóim közül a brosúra, odaadtam olvasásra. Az ügyvédem védőbeszédjében arra tért ki, hogy egyetemista korában ötven, száz példányban gépelték le a jegyzeteket és a tanárok magyarázatait, és senki sem büntette meg őket ezért”  (Bolváry Pál: Rablácon Krisztusért, Youngtow, Ohio, USA, 1992. 44. old.).

Kommentár: Bováry L. a Sajtóbűntett pert megúszta, akár 10-12 évre is elítélhették volna. Megállapítható, hogy 1963-tól kezdve Bolváry L. nem ott folytatta, ahol abbahagyta 1961-ben. Ezután már a fiatalok keresték fel egyesével-kettesével. Hittan, gyónás, beszélgetés, vallásos irodalom adás/vétele mutatta a beszűkülés szükségességét. A 60-as évek végen, a 70-es évek elején még ez is irritálta az elnyomó apparátust. Ezt bizonyította a Sajtóbűntett és a Vádirat forgatókönyve.

Források

Nyilvántartási szám: 301/8

Kérőlap száma: 110/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–156099

VI. Kényszeremigráció – újra fehér ruhában

Idézet Bolváry Páltól: „A pécsi püspök, Dr. Cserháti József, érdeklődött mindig ügyem állása felôl, ezért a tárgyalás után ügyvédemmel együtt elmentünk az irodájába. Elmondtam neki, hogy a kihallgatások alkalmával észrevettem azt: hogy Pécsett nagy szálka vagyok a rendőrség szemében. Ha a bírói döntés jogerőre emelkedik, én 24 órán belül el fogom hagyni Pécset. Használja ki jó összekötetéseit érdekemben. Három nap múlva írásban is megkaptam felmentésemet.” (Bolváry Pál: Rabláncon Krisztusért, Youngstown, Ohio, USA, 1992. 45. oldal, megjelent angol kiadásban is[2] ).

Ezt követően Bolváry László Budapesten dolgozott, mint műtős, majd raktáros az Utasellátó Vállalatnál, de elbocsátották munkahelyéről, büntetett előélete miatt. Ekkor Kisberk püspök sekrestyésnek elhelyezte Máriaremetére.

Tízszer kért Jugoszláviába útlevelet, de hiába. Megfellebbezte a nemleges döntést, úgy hogy a vajdasági plébános: Ágoston Miklós gondoskodást és garanciát vállalt jugoszláviai tartózkodásának idejére... Így megkapta a turista útlevelét Jugoszláviába. Innen pedig a menekülési útvonal a következőképpen alakult: Róma és Vatikán. Fehér szerzetesi ruhában közlekedhetett – 22 év után – Róma utcáin, és oltár mellett misézhetett végre. Majd Nápoly (konzulátus), New York, Philadelphia, és a doyletowni rendház következett.

Visszatérve a magyarországi eseményekhez, ezzel egy időben, a politikai nyomozó osztály újabb lendületbe jött. Távollétében vizsgálatot indítottak Bolváry L. ellen.

V–159 594 dosszié

Bolváry László jogellenesen külföldön maradt

A dossziéban található szálas íratok között, meggyőződhetünk arról, hogy szinte minden mozgását tudta a rendőrség Bolvári Lászlóról külföldön. Így írnak a Jegyzőkönyvben 1973. szeptember 17-én: Bolváry L. 1972. június 15-én turista útlevéllel Jugoszláviába távozott, majd Olaszországba, ott jogellenesen külföldön maradt. Tudták nagyjából tartózkodási helyét az USÁ-ban.

Ezután érdekes és nagyon ellentmondó határozatokat hoztak Bolváry ellen, távollétében a politikai rendőrök és az igazságszolgáltatás szervei. Először Tiltás névjegyzékbe vették, (1979. július 19.). Majd Hazatérés megtagadása címén, 3 év és 6 hónap börtönbüntetésre ítélték, valamint a korábban le nem töltött börtönbüntetéssel összevonták az elmarasztalását (az 1961-es népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedése és vezetése miatt korábban 6 évet kapott, s csak 2 évet töltött le). Továbbá 10 év jogoktól való eltiltást és teljes vagyonelkobzást is büntetésül rámértek.

Másodszor: „Hazatérésre nem szólították fel” (15. old.). Megjegyzendő: Nem egészen érthető, hogy mit is akarhatott az államapparátus Bolváry Lászlóval kapcsolatban: hazacsalogatni, vagy örültek, hogy távozott az országból? Mindkettőre utalások vannak a forrásanyagokban.

A dossziéanyagában – ami közel félszáz oldalas – főleg arról esik szó, hogyan hallgatták ki, és mit mondtak el a Pécsett maradó ismerősök, rokonok, valamint a külföldi levelezések elfogásával, hogyan kérdeztek rá Bolváry tartózkodására? Vagy, leveleinek tartalmát hogyan kell értelmezni? Pl.: Etelka néni, húga készségesen elmagyarázta a rendőröknek, hogy mit is jelent, hogy újra fehér ruhában sétálhat testvére Olaszországban. A 32. oldalon, beidézett Usz Istvánnénak írt levélből megtudhatták, hogy a Rendi Generális utasítására kellett USA-ba mennie Bolváry Pálnak.

A nyomozati osztály lankadatlan volt a nyomozásban. A beidézett Bolváry Etelkát agyon faggatták, hol tartózkodik Bolváry Pál, miután 1972. novemberében másik testvérénél, Bolváry József orvosnál járt látogatóban, az USA-ban. B. Etelka csak annyit volt hajlandó elmondani, hogy kizárólag orvos testvérénél járt, Bolváry László testvérével nem találkozott.

A rendszerváltozás után (1989), Bolváry László az emigrációból hazalátogatott, arra az alkalomra, hogy a pápa Pécsre látogatott 1991-ben. Majd visszatelepült USA-ból Magyarországra.

Források

Nyilvántartási szám: 301/8

Kérőlap száma: 110/2005

Kutató: Dr. Hubai József

V–159564

VII. Összegző gondolatok

– A Krisztusi Magyar Ifjú öregei (akik 1948 táján még cserkészek voltak) folytatni próbálták az 1950-es évek elején a fiatalok kvázi-cserkészetét. Pécsett is megfigyelhető, hogy ehhez az indián romantikát használták fel (ld. Bolváry Pál könyvét). Ugyanez a történet Budapesten is (ld. Kamarás István könyvét), valószínű nem volt véletlen az összefüggés. Tehát az iskolák államosításakor nem szakadt meg a fiatalság körében Pécsett a keresztény szellemiségű szerveződés. A volt cserkészcsapatok indián törzsekké váltak, tagjai indián fedőneveket használtak. A néhai cserkészvezetők „főnök” elnevezést kaptak ezután.

– Pécsett egyáltalán nem volt jellemző, hogy ún. ministráns csoportokban is jelentkezett volna az új szervezeti forma. Viszont a kialakult törzsek ebből is merítettek, az akkori bőséges ministráns forrásból (a pécsi Belvárosi templomban pl. 50–70 fő is ministrált akkoriban). A plébánosok Pécsett kivétel nélkül, kezdettől fogva távol tartották magukat az új szerveződésektől.

– Az újkor új szellemét, a káplánok és szerzetesek ismerték fel, és bátran cselekedtek. 1949-től, a fokozatosan megszűnő hittanoktatatást is ezek az ún. törzsek vállalták magukra. Az 1950-es évek elején még jellemző volt, hogy a gyerekek iskolába tanítás után járhattak hittanra egy darabig. Ugyanakkor a lakásokban, rendszeresen (heti 1-2 órában) is tanultak hittant fiatal civilektől. Ebben az időben még volt elegendő hittankönyv, ezeket, valamint a papok által gépelt szövegeket tanulták. Az „illegális hittanfoglalkozások” módszertana korszerű, és igényes volt. Katekizáltak, memoritert tanultak, rajzoltak, írtak, kiselőadásokat rendeztek, tanulmányi versenyeket tartottak stb.

– A törzsekbe integrálódott pécsi fiúk és lányok, sokszor az után kerültek be a közösségekbe, hogy egy-két évig csak szüleik tanították otthon hittanra gyermekeiket. Emlékezhetünk azokra a lelki traumákra szüleinknél, hogy – a munkahelyük miatt – nem mertek beíratni bennünket az iskolai hittanra. E paradoxonra nagyszerű megoldás volt szülő-, gyermek-, munkahely-, valamint az egyház számára a „törzsi szerveződés”. Ezeket a konfliktusokat már teljesen megértette egy általános iskoláskorú (IV–V. osztályos) tanuló, és a megoldást örömmel elfogadta.

– Ezzel a plébánia templomok fokozatosan erodálódtak, mint vallási központok. Legalábbis Pécsett ez volt tapasztalható. A hívek csak misére, és gyónni jártak el. A vasárnapi szentmisék néhány templomban hit- és erkölcstan órákká váltak. Azonban hamarosan a szentbeszédek leegyszerűsödtek, a szentlecke és az evangélium tartalmi ismétlésére szorítkoztak. Olyan mértékű színvonalesés történt a pécsi templomok legtöbbjében, hogy előfordult, hogy az egész városban csak egy-egy pap beszédét lehetett töltekezően hallgatni (pl. dr. Hegyi László tisztelendő úrnak a prédikációira jártak). A felnőttek és fiatalok elkezdték lejegyezni, és legépelni, kötetekbe fűzni a szentbeszédek tartalmát. Ezeket kicserélték és elmélkedtek rajtuk. A szellem csillapíthatatlanná vált.

– A fellendülő civil szerveződések papi vezetése – szigorúan a háttérből – mindig megmaradt Pécsett. Ugyanakkor a törzsek majdnem teljesen önállóan működtek. A vallási oktatás (ún. házi hittan) és az ifjúsági romantika kb. fele-fele arányban keveredett a közösségek tevékenységében.

– Fontos kiemelnünk, hogy direkt politikai tevékenységek/motívumok soha nem fordultak elő az egyes alapszervezetekben. A politikai szemléletet a fiatalok „otthonról kapták”, és másodsorban elszenvedték a kommunista érától.

– A pécsi/mecseki szerveződések egy-két atyától indultak ki. Ők igyekeztek névtelennek és személytelennek maradni. Ezért nem volt soha igazán hierarchikus a felépítés és a működés Baranya szívében. A törzsi másságok, a specifikus jegyek ezért gazdagon fennmaradtak.

– Jelentősebb konfliktusok a törzsek, törzsfőnökök és a papok között nem voltak. Az előfordult néha, hogy a hírértékű hibát követtek el a fiatalok (pl. a pécsi karsztbokor erdőben bozóttűz), az ÁVH nem tudta behatárolni, vajon melyik szervezetre csapjanak le. Azt mindenesetre megtudhatták, vagy tudni vélték, hogy vallásos fiatal csoport követte el. A városi pletyka ezt is, azt is mondogatta. Ebben az esetben is megtalálták a megoldást, hogy a homályt eloszlassák, a gyanú pedig elszálljon. Pl. az említetett bozóttűzből végül nem lett rendőrségi kihallgatás. Aki okozta a tüzet, az egy személyben bevallotta, hogy ő játszott a tűzzel, akik pedig vele voltak, névtelenül osztoztak a kár megfizetésében. A tűzoltóságnak is így egyszerűbb és gyorsabb eljárás volt… Az „ávósok” pedig törhették a fejüket, hogy X vagy Y atya ágából származott az „államellenes összeesküvés”. A papok is szilenciumot tartottak, nem nyilatkoztak, hogy „nem én voltam!”.

– A közösségekből természetesen történt lemorzsolódás, mivel senkinek (az Égieket leszámítva) nem tartóztak vak engedelmességgel. Aki úgy gondolta, hogy elmarad a foglalkozásokról, tette a dolgát… De ritkaság volt. A mobilitást inkább az okozta, hogy évek alatt a tagok felnőtté váltak, családot alapítottak. Vagy egyszerűen nem volt vezetői mentalitásuk a fiatalabbak körében.

– A pécsiek/mecsekiek kezdettől fogva sejtszerűen épültek fel, a papi vezetők mindig „láthatatlanok” maradtak. A tagok kisgyermekkoruk óta tanulták a konspirációt. Nem tagadják ma sem: féltek a diktatúrától, de nem ijedtek meg tőle! Mindig tisztában voltak azzal, hogy az állam és erőszakszervezete erősebb náluk, nekik Isten és az eszük maradt csupán. Soha nem mondták egymásnak – gyerek nyelven – „nem kell betojni!” Úgyis hallottak arról, mi történik az ÁVO-nál, a letartóztatottakkal vagy a bebörtönzött papvezetőkkel. Nagy eredmény volt az, hogy négy évtized alatt nem tudták összetörni őket (ld. Bolváry Pál könyvét).

VIII. Befejező következtetések

Az eddig említettekből levonható tehát az a következtetés, hogy a földalatti, vallási, ifjúsági nevelés egyik legfontosabb eleme, a korosztályhoz illeszkedő programok feltalálása, kipróbálása stb. volt.

Megállapíthatjuk azt is, hogy a megalakuló szervezetekre szükség volt a kommunista diktatúra rejtett egyház- és vallásellenes fellépése miatt. A vallásos ifjúság önszerveződéssel, és belső kiscsoportos autonómiával tudott edződni. Ezek a stratégiai célok – íratlan formában – konkrét személyiségfejlődési folyamatokat indítottak el a résztvevőkben.

Ha a kisközösségekben a bizalom megvolt, együttműködő közösségek „halmaza” jöhetett létre, és jött is létre, a pécsi lakásokban és a vadregényes Mecsek hegységben. Együttes erővel képesek lettek a törzsek megszerezni azt a tudást, amely a lelki és mindennapi életükben iránytűként szolgált.

A tagok és a törzsek közötti „bújtatott” információk hatékony áramlása elvezetett a keresztény létük fennmaradásához és a fejlődéséhez.

Olvashattunk arról is, hogy a feltárt problémák, nemcsak a vizsgált régiót (Pécs és Dél-Dunántúl) érintették, hanem a fővárost és a vidéki Magyarországot is gyötörték (besúgok jelentése, letartoztatások, házkutatások, vallatások stb.).

A pécsi/dél-dunántúli térségre speciálisan jellemző, hogy összefonódó legális, féllegális és illegális kapcsolatrendszereket alakítottak ki. Megmutatták azt is, hogy a többi hasonló ifjúsági mozgalommal össze nem vethető, annál bizonyos értelemben élénkebb, valamint állandóan működő „forgalmat” bonyolítottak le.

Az állami és területi elnyomószervek együttműködése a pécsi fiatalokon megtört. De nem állíthatjuk, hogy nem vált törékenyebbé a tagság.

A baranyai együttműködésünknek az is stabilitást adott, hogy a hatáskörök kiterjedtek a lakóközösségre, iskolára, egyetemre, sportegyesületekre, grundokra, és egyéb társadalmi szövetségekre is. Így maguk az alapszinten lévő sejtek/társulások kooperációja hajtotta előre a vallási-ifjúsági együttműködést. Megfordíthatóvá téve azt, hogy a proletárdiktatúra elnyomó rendszere hosszú távú legyen Pécsett, Baranyában – és Magyarországon. Remélhető volt, hogy a féllegális és legális kapcsolatrendszerek előbb vagy utóbb a legalitás szintjére emelkedhetnek. Ez következett be – Isten akaratából – 1989-ben, amikor a rendszerváltás végbement Magyarországon.

A levéltári kutatásokból levont tudományos következtetések

1. A közel négyezer oldalas levéltári anyag áttanulmányozása után világossá vált, hogy a Kádár-rendszer 1961-es és azt követő nyílt diktatórikus fellépései, a pécsi/mecseki ifjúsági mozgalmakkal szemben, lényegében a magyar történelmi egyházakkal elleni támadásra fókuszálódott. Nagyot ütöttek az egyházakon. A fiatalokat megfélemlíteni és elgáncsolni akarták, míg az egyházat megsemmisíteni.

2. A baranyai katakomba ifjúsági mozgalomban – egy-két személyt leszámítva – sem az egyháziak, sem a világiak nem áldozták fel erkölcsi tartásukat. A dokumentumok és a történelem is bizonyítja, hogy a résztvevőket a „kemény rendőrség” és az ítéletek sem törték meg. Olyan magatartásformák alakultak ki, amelyeket a rendszerváltás után nem kell/lehet letagadni, vagy az új követelményeknek megfelelően átstilizálni.

3. Olyan jellemkarakterekről olvashattunk, akik nem fogadták el a divatos életfilozófiát: „hódoltság perspektívájába beletörődve túlélésre rendezkedett be” (id.: Dr. Szekfű Gyula). A dossziéban szenvedő történelmi személyiségek többsége nem volt hajlandó csekély ellenszolgáltatásért bele kompromittálódni a Kádár-korszak bűneibe. Voltak sokan, akik nemet tudtak mondani, és tettek is a kádárizmusban, ők az igazi tanúságtevők. Kiderült az egyes történetekből, a hősiességek és a kisszerű megalkuvások közötti különbség. Megfenyegethették, hogy kirúgják az egyetemről, vagy elintézhetik, hogy ne legyen állásuk, nyugalmuk, de újra és újra nemet mondtak.

Míg bepillantást nyerhettünk arról is, hogy az elnyomó erőszakszervezet, változatos eszköztárát felhasználta a vallásos világnézetű emberek megalázására, megtorlására. Az 1956-os szabadságharc és forradalom után tovább erősödött az egyházak üldözése, újraformázott taktikával és stratégiával az államvédelemben. A pártállam félelme az egyháztól semmit sem változott, csak még ravaszabbá vált. Így például országos, cunámi méretű letartóztatási hullám söpört végig a „Fekete Hollók” forgatókönyve szerint. Baranya megyében is lecsaptak a történelmi egyházakra és a legális és illegális szereplőkre, civilekre. A vizsgálati dossziékban lévő hálózati szereplők neve fontos és pontos minősítésűek. Mindannyian vállalták, hogy Krisztus mellett kitartanak, és alapvető számukra a nemzeti elkötelezettségük a haza iránt. Ehhez az igazodási ponthoz illesztették egyéni taktikájukat és stratégiájukat. Vallomásaik „mivel emberből vannak” ilyen/olyan. Ki mondhatja el magáról azt, hogy ebben a szituációban, mikor kényszerre beidézték, vagy őrizetbe is vették, hogy „okosabban viselkedett volna”? Ez vonatkozik az 1961 februárjától, egészen 1989-ig tartó szakaszra is. A történetből fontos kiemelnünk azt is, hogy „az élő törzsek” pedig rendkívül óvatosan működtek tovább 1961 után is Pécsett, a Mecsekben és az országban. – Az elszenvedők magatartási skálája nagyon széles a levéltári anyagban. A kihallgatottak valláserkölcsi megítélése ilyenképpen fogalmazható meg: A megváltás rendjében ez sem a hibátlan életet jelenti. Esendőségünk megannyi bűne ellenére – a megtérésre mindig kész a lelkület. Ugyanakkor ez a lelkület vállalja a küzdelmet is! Ez a lelkület nem akad fenn az istenellenes hatalmak hegyláncain!

4. Mind az 1961., mind az 1967-es perekben sokat olvashattunk az egyházi/politikai szamizdatokról, hiszen ideológiai ellentét volt a hatalmi rendszer és az egyházak/közösségei között. A rendőrségi jelentések, házkutatások szerint több százra tehető a baranyai forgalomban szereplő könyvek, írógépen készített idegen nyelvről fordított példányok száma. Bár az ország 40 évig hermetikusan el volt zárva a Nyugattól, a kiadványok bejöttek és a perben szereplők lefordították és terjesztették ezeket. Az 1967-es per elsősorban ennek a munkának a dandárját tükrözi a tanulmánykötetben. Tehát, az egyházi szamizdat születése és terjedése már az 1960-as évek elejétől a magyar katolikus társadalom jelentős részének erőt adott, és modern világképet. (Szerző: figyelemre méltó, hogy az egyházi szamizdat kialakulása és elterjedése 30 évvel megelőzte a rendszerváltást előkészítő politikai szamizdatokét.)

5. A megtalált levéltári anyag különleges ritkaság. Ezek feltárásában roppant hasznos megismernünk a diktatúrával szemben a másfélén gondolkodó korabeli ifjúságot és vezetőit.

6. A kényszerű válogatások során az anyaggyűjtésbe azok a források élveztek elsőbbséget, amelyek az átélők, és a téma iránt fogékonyak érdeklődését jelezték. Az idézetek és a mellékelt dokumentumok híven tükrözik a vezetők és csatlakozók világnézeti és mozgalmi gondolatait. A könyvben mindig jeleztük az adott gondolat levéltári megjelenési helyét, vagy máshol a megtalálás bibliográfiáját.

7. A kötetben feltűnik a politikai katolicizmus fogalomköre és gyakorlata. Ugyanakkor egyértelművé vált – a levéltári források alapján is –, a két autentikus vezető óvakodott attól, hogy belső meggyőződésüket politikai állásfoglalásra váltsák át. Különösen Bolváry Lászlóról állíthatjuk ezeket. A könyvben található pozitív idézetek, egyértelműen a szereplők konzervatív (reformista szociálkonzervatív) gondolkodásmódjának áramaihoz csatolhatók, vallás, szabadság, nemzet és erkölcs tekintetében. Természetesen neokonzervatívizmusuk az adott térhez és időhöz kötődtek. Olyanhoz, ami a XX. sz. végére a XXI. sz. elejére jellemző, és kelet-közép-európai jegyeket hordozott magán.

8. A hatalom emberei a könyörtelen osztályharc alapjaira helyezkedtek, s elítélendőnek (akár szabadságvesztéssel is) tekintették politikai és világnézeti ellenfelüket. A vallatási módszerek közül bővelkedtek a „kemények”: így a gyomrozás, a fizikai és idegi megdolgozás, a megfélemlítés, de sejthető a gyógyszerek és az injekció adagolása is.

9. A BM. vizsgálati feladatai között gyakran visszatérő nyomozati kérdés volt: Milyen az ifjúsági szervezetek között a földrajzi kapcsolat Pécsett és országosan. Megállapíthatjuk – a kutatások alapján –, hogy nem sikerült a rendőrségnek bizonyítania, a négy nagy ifjúsági szervezet együttműködött volna Pécsett. Az országos kapcsolatokat illetően Pécs, Budapest, Székesfehérvár, Szeged, Debrecen és Győr vonatkozásában voltak sejtései a nyomozóknak, de bizonyítékokat nem találtak. Annyi derült csak ki, hogy azok a fiatalok, akik Pécsről elkerültek, a vezetők irányították őket megbízható lelki atyákhoz, ifjúsági vezetőkhöz. Annál inkább érdekes volt azt megtudnunk, hogy a fn. ügynököket interurbán relációkkal is megbízták. Pl. „Landola” fn. pécsi ügynök nyári és egyéb szabadságát Szegeden töltötte. A pécsi nyomozók, a szabadsága idejére is megbízást adtak számára, keresse fel Szegeden Juhász Ferenc kistelki plébánost és tudjon meg minél többet csoportjairól. „Landola”, későbbiekben Báthory János” fn. ügynök ezt is teljesítette, s megírta jelentését ( ld. M 32070  II. sz. dosszié 192. old.)

10. A résztvevő ügynökök fedőnevekkel ismertté váltak. A polgári nevük azonosítása is több esetben sikerült a szövegelemzések alapján. Így pl.: „Landola Fülöp” fedőnevű ügynök később fedőnevét „Bátory Jánosra” változtatta, aki nem más, mint G. Ferenc, aki ügynöki munkáját főleg a Pécsi Pedagógiai Főiskolán végezte, a RFK Politikai Osztályának II. alosztálya részére. Már 1958 óta jelentett. Beépülése szinte kizárólagosan a Csonka Ferenc féle ágban követhető.

Másik azonosított ügynök fedőneve „Csonka Lajos”, a Pécsi Orvostudományi Egyetemen, majd a II. sz. Belgyógyászati Klinikán egyetemista társairól, ill. a klinika dolgozóiról jelentett, főként 1961–1977-ig. Polgári neve még nem beazonosított. III/III ügynök volt. Ő is s Csonka-ágban kezdte a beépülést.

A legtöbb jelentést készítő „Ujhelyi” fn ügynök, a számítógépes nyilvántartásban szerepelt, dossziéi egy ideig az Állambiztonsági Szolgálat Történelmi Levéltárába bekerültek, majd más csoporthoz átküldték és valószínű ott szerepelhetnek (pl.: III/II-ban). Ezért polgári nevét még nem lehetett azonosítani. A többiek azonosítását sem szabad feladnunk, hiszen kíváncsiak vagyunk arra, ki volt, mit jelentett „Pécsi”, „Magyar”, „Kamileon” stb. fn. ügynök?

11. Egyháztörténeti vonatkozásban hiánypótló és újszerű kutatási eredményeknek tekinthetők a vallásdiplomáciai összefüggések:

– A Szentszék az 1960-as évek elejétől többször próbálta Magyarországgal (és a többi akkori európai szocialista országgal) a diplomáciai kapcsolatok helyreállítását. Azonban ez évtizedek során sem sikerült. Végül 1975-ben a Helsinki Nyilatkozatban felsejlett a remény a megegyezésre, diplomáciai közeledésre. Azonban a „nemzetközi okmányt” a szocialista országok kormányai nem tartották be (ld.: Casaroli: A türelem vértanúsága (1963-1989).

– Ezért is volt az európai szocialista országokban vallási alapon földalatti mozgalmak. Bolváry Pál atya fekete-fehéren mondta el az „ügyeletes cellatársának” azt, hogy a kiscsoportok ezért élnek tovább, mert szükség van a majdan bekövetkező rendszerváltáskor a nem kompromittálódott papokra, szerzetesekre az egyházban. A polgári életben pedig, a magasan képzett, tehetséges és vallásos értelmiségre (V–147 350/3). A kizárólagos hatalommal rendelkező pártállam pontosan tudta az előbbieket, ezért is brutálisan üldözte „búvópatak egyházi és világi tagjait”. Évtizedek múltak így, és az MSZMP üldözési ereje, hol gyengébben, hol erősebben csapott le a katakombában.

– A Vatikán víziója az európai szocialista társadalmakra vonatkozóan nem volt teljesen kilátástalan. Romában tudták, hogy a kelet-közép-európai térségben a felszíni hivatalos egyházak egyre jobban gyengülnek, „agonizáció” lépett fel. Ezzel szemben, az önkéntes alapon szerveződő földalatti közösségek és vezetői – igaz szűk körben –, de az optimizmusukat a vallási élet terén is megőrizték.

– A Szentszék diplomatái az 1950-es évek elejétől ugyanakkor sorozatban megegyeztek a kelet-közép-európai szocialista országok kormányival. Igaz „komplex konkordátumok” nem születtek, e „diplomáciai szemfényvesztés” során. A hivatalos nemzeti egyházak is rákényszerültek, hogy megállapodásokat kössenek a magyar kormányokkal, az egyház életbemaradása érdekében (ld.: Grősz József érsek vezetésével a Magyar Püspöki Kar). A kíméletlen egyházüldözés nem mérséklődött ezek után sem, hanem egyre kegyetlenebb lett (Ld.: Grősz J. érsek is börtönbe került). Ebben a „tektonikai földrengéssorozatban” a „háttér egyház” kialakulása és fennmaradása objektív szükségszerűvé vált (V–147 350/3). Bolváry P. elmondta a vamzernek, aki továbbította: A háttér (készenléti) egyház működését.

– A legnagyobb betiltott szerzetesrendek (pálos, ciszterek…) nem fogadták el a hazai egyházi vezetők és a pártállam közötti egyezményeket, illegalitásba menekültek. Ôk a „mélyegyházban” társra találtak azokban a kemény gerincű püspökökben, akik nem kívántak kompromitálodni a „halódó egyházvezetéssel”. Másrészt az államellenesnek kreált püspökök is kapcsolatokat építettek ki a szétkergetett szerzetesekkel/papokkal, valamint katakombában, az egyre bővülő világi bázissal is. A vallásos civilek több százas nagyságrendben keresték meg papjaikat Pécsett, és alakították meg a kiscsoportokat (ld.: Aczél László – Harsányi József, Dr Temesi Tibor – Dr. Hubai J.: Parázs a hamu alatt c. könyv Új Ember-MÁK, illetve Hubai J.: Mecseki Indiánok az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának dossziéiban, Katakomba ifjúsági Mozgalom Pécsett és a Dél-Dunántúlon 1949–1989. Bp. 2005.). A létrejött csoportok merőben új taktikát dolgoztak ki a megmaradásuk érdekében! Ennek eredményeként a pálos rend illegalitásban is tovább tudott élni évtizedeken keresztül, úgy hogy a fiatalok tömegével gyarapodott Pécsett és a Dél-Dunántúlon. A katakomba egyház bázisközösségei hálózatszerűen dinamikusan gyarapodtak. Például Bolváry Pál atya és Csonka Ferenc a Belvárosi templom káptalana körül. A kibontakozás továbbterjedt a Mecsekben és az egész országban. Ezek közül az egyik legújabban megismert a budai Ciszter ifjúsági katakomba mozgalom. És érdekes nagyon az, hogy amikor a baranyai és budaiak egymásra találnak egy nyári táborozáson, óriási az öröm. A papok és szerzetesek a „földalatti ifjúsági munkájukban” főleg a lelkipásztori szerepet és az egyházi utánpótlási feladatot látták el. Így például a pálos fogadalomtétel (ld. Aczél László Zsongor, id.m., illetve: Dékány Csaba: Ciszterci mozgalomról, 1949-1989. Bp. 2003).

– Mit tett a Magyar püspöki Kar és a Vatikán 1961-ben? Semmit? Annál is szomorúbbat! Az akkor már teljesen az Állami Egyházügyi Hivatal felügyelete és befolyása alatt álló Magyar Püspöki Karnak1961. március 15-én (!) közre kellett adnia egy körlevelet, melyben az alábbiak olvasható: Sajnálatos, hogy az érintett személyek többsége az államhatalom részéről több alkalommal tapasztalt türelem és amnesztiák ellenére újból okot adott arra, hogy ítélet alá kerüljön. Az egyházmegyék ordináriusainak eltökélt szándéka, hogy a jövőben határozottabban fognak fellépni azon egyházi személyekkel és alkalmazottakkal szemben, akik az állam és a katolikus egyház törvényeit megszegve, hivatásukkal visszaélnek. A Magyar Katolikus Püspöki Kar úgy magát, mint a hazáját becsületesen szolgáló, törvényeit tiszteletben tartó katolikus papságot elhatárolni kívánja az ilyen felelőtlen egyházi személyek cselekményeitől, és bíznak abban, hogy a jövőben ki-ki a maga területén elő fogja mozdítani a Magyar Állam és a katolikus egyház között kialakuló jó viszonyt” (hozzá kell tennünk az idézethez, hogy a történészek véleménye megoszlik a forrás eredetiségét illetően) – Valójában a Szentszék is rendkívül nehéz helyzetben volt a hatvanas évek elején. Számos elvi és gyakorlati ok miatt azonban folyamatosan élt benne az a meggyőződés, hogy a – végül is önként vállalt „katakomba” – nem optimális döntés az egyház számára. (Ld.: Casaroli bíboros id.m., Dr. Hubai J. Parázs a hamu alatt 45. p., ill.: ÁSZTL V–156 099 és ÁSZTL V–159 564)

– A titkos papszentelésekről, szerzetesi fogadalomtételekről és illegális püspökszentelésről is jelentős anyag található a Baranya megyei katakomba anyagában. (ld.: V 147 350/4 Károly Róbert feleletei). A későbbi kutatások is megerősítették a levéltári adatokat. Például:

1. A XX. század magyar és magyarul tudó püspökeinek szentelési leszármazása (81.82.) XII. Pius pápa és Eugene Tisserand bíboros családja, 9. sor Parádi Gyula 1931. ? Szlovákia 1970 – ld. internetes hely.

2. Székely Tibor: 1958–1959. Az Opus Pacis és a Központi szeminárium kispapjai, Magánkiadás Krichenbaum József, Bp. 2000.

3. Dr. Hubai J.: Szigorúan titkos püspökszentelések Magyarország számára is a „katakomba egyházban” Kelet-Közép-Európában 1948–1989. Bp. (kézirat, dr. Aczél László Zsongor lektorálta, 2008).

4. Bertalan P. id.m. 125-131 p.

– A Vatikán magatartása a legális és illegális magyar egyház vonatkozásában. „Háttér egyház” működése illegális földalatti körülmények között Magyarországon az 1960-as években az egyik frekventált kérdés. A készenléti egyház történetéből két figyelemreméltó új ismeret további kutatást és elemzést kívánna. Egyrészt Mindszenty bíboros hogyan irányította az USA követségről a magyar Egyház legális és földalatti részét. Milyen források maradtak még erről feldolgozatlanul a levéltárakban? Másrészt: Mindszenty bíboros, hogyan próbálta Nyugaton elérni, hogy a magyar egyház földalatti szereplői itthon és külföldön teret kapjanak majd méltán megérdemelt utószereplésre?

Ehhez kapcsolódik Bolváry Pál néhány sora: „Nyugat-németországi paptársaim megtudták hamarosan a hírt, hogy Rómában vagyok. Két levél érkezett onnan. Az egyik Ádám György főlelkésztől, aki felajánlotta a kölni magyar lelkészséget nekem. Másik levél Dr. Ikvay Lászlóé volt, melyben arra kért, hogy legyek Mindszenty bíboros titkára. A rendi elöljárók részéről mindkét meghívásra negatív volt a válasz. A Mindszenty melletti „titkárságra” ez volt Lajos atya válasza: „Csak úgy, ha jure successionis”. Vagyis utódlási joggal. A főlelkész levelére pedig Mihály atya adta meg a választ: „Magának Amerikába kell jönnie.” (id.: Bolváry Pál: Rabláncon Krisztusért, Youngstown, Ohio, USA, 1992. 50. oldal).

IX. Snitt

A kötetben vizsgált időszakban, az ún. európai szocialista országokban (Lengyelország, Magyarország, Csehszlovákia, és Jugoszlávia) tudjuk azt, hogy közel 40 évig „virágzott a proletárdiktatúra”. Ez az ateista és istenellenes blokk megszakította diplomáciai kapcsolatait a Vatikán állammal.

Ennek következtében a Kelet-Közép-Európa földrajzilag lefedett részében a nemzeti egyházak és társadalmak rendkívüli és hosszú tragikus helyzetbe kerültek.

A tanulmányban szereplő intézmények és társadalmi csoportok – az elemzések alapján – a következő egyháztörténeti stratégiákat tükrözték:

1. Az utazó szentszéki diplomaták ellentmondásosak voltak. Hol bírálták a hivatalos egyház püspöki karát, hol elnézték a Kar helytelen lépéseit, hol tárgyalásokat folytattak – a MPK nélkül- a magyar pártállammal. Több, a magyar egyház számára káros megállapodást is kötöttek. A kb. 40 évig tartó Magyar-Vatikán diplomáciai tárgyalásokban nem jutottak gyakorlati eredményekre.

2. A vatikáni diplomaták, a nem hivatalos „katakomba egyházzal” a gyakorlatban nem (vagy alig) működtek együtt a rendelkezésre álló „titkos diplomáciai források” szerint. Folyamatosan bizonyítható levéltári adatok alapján is, hogy az önként vállalt „katakombában” élő püspökök, papok, szerzetesek és hívek, kevésbé voltak elfogadhatók a Vatikán számára. A kutatások alapján megállapítható az, hogy hiányzott a Vatikán stratégiai szövetsége az „altemplomi egyházzal”. Az utólagos egyházi (diplomáciai) rehabilitáció is mellőzött a mai napig.

3. A magyar pártállamról a publikációban rengeteg negatív történelmi értékelés olvasható, melyek – több esetben – még lakkozottak is. Nagy számuk miatt nem kerül felsorolásra (Szerző).

4. A katakomba egyház kemény jellemű püspökei- papjai és szerzetesei, valamint az őket követő civilek, ugyanakkor progresszív rövid-, közép- és hosszútávú stratégiát találtak ki, és valósítottak meg a gyakorlatban is. Elősegítették a felszíni egyház fennmaradását, és továbbfejlődését 1989 előtt/után.

5. Meghatározó volt Magyarország polgárosodásában a ’89 után a civilek és a földalatti egyházvezetők határozott fellépése. Beteljesült az a jövőlátása a börtönben sínylődő papoknak/szerzeteseknek és püspököknek, illetve híveknek a stratégiája  „…A kiscsoportok azért élnek és sokasodnak tovább, mert szükség lesz a majdani rendszerváltásnál, a nem kompromittálódott egyházi vezetőkre, a polgári életben pedig a magasan képzett, tehetséges és vallásos értelmiségekre is.

A levéltári források elemzése és értékelése után következzék a záró kép:

2012/2013.-ban, a „katakomba civilekből” álló jogászok felterjesztették a Pécsi Törvényszékhez a semmisségi kérelmet (külön a „Csonkások”, és külön „a pálatyások”).

Ha idézünk (tartalmi szinten) abból, amit Dr. Temesi Tibor ügyvéd megfogalmazott rehabilitációs kérelmében, kiderül az is, hogy a katakomba számos kiváló embert nevelt ki. Ő csak néhányat emelt ki az ismertek közül:

„Dr. S. László EP képviselő, Dr. prof. R. Miklós miniszter, Dr. prof. K. Lajos érsebész, a POTE orvos igazgatója, Dr. prof Cz. László a POTE tanszékvezető egyetemi tanára, Dr. Sz. László az ELTE TTK tanszékvezető egyetemi tanára, Dr. L. László a PTE rektora, Dr. S. István alkotmánybíró, Dr. S. László egyetemi tanár, alkotmánybíró, ill. államelnök, Dr. V. Csaba Jogtudományi Intézet, Dr. B. János a PTE Jogtudományi Kar Nk-i tanszékvezetője, Dr. H. József BGF és Kolozsvár Sapientia Egyetem tanára…”

A Pécsi Törvényszék 7.49.2013/4 sz. alatt meghozta Bolváry László büntető ítéletének a semmissé nyilvánítását.

Csonka Ferenc rehabilitációját Dr. Horváth J. Attila ügyvéd nyújtotta be, s a semmiségi határozat a 12.Bs.11/2013/4 sz. alatt szerepel.

Felhasznált és vonatkozó irodalom

1. Casaroli: A türelem vértanúsága (1963–1989) Szent István Társulat, Bp. 2001.

2. Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának Vizsgálati dossziéi (V–147350/ 1-6, V–159564, V–156099, V–105751/1), Munka dossziéi (M-36886 „Csonka Lajos fn., M-32070/1-2 Báthory János fn.).

3. Dr. Aczél L.: Napló, 1954–1965-ig, kézirat, Pécs.

4. Aczél L., társszerzők: Harsányi József, Dr. Hubai József, Dr. Temesi Tibor: Parázs a hamu alatt, MÁK. Bp. 2005.

5. Bertalan P.: A pálos rend és az állambiztonság küzdelme, Bp. Éghajlat K. 2015.

6. Birher N.: A szubszidiaritás, mint a hálózati kapcsolatok egyik alapeleme. A szubszidiaritás és regionalitás az egyház és államszervezetben. MTA Regionális Kutatások Központja, Pécs, 2010.

7. Bolváry P.: Rabláncon Krisztusért, Youngstown, Ohio, USA 1992. (angol nyelven is: A Prisoner of Christ Jesus).

8. Dékány Cs.: Ciszterci mozgalmakról 1949–1989. Bp. 2004.

9. Dobszay J.: Így vagy sehogy. Fejezetek a Mária Regnum idejéből, Regnum Marianum, Bp. 1991.

10. Dobszay J.: Mozaikok a Regnum életéből. A hetvenes évektől 1995-ig, Corvinus Kiadó, Bp. 1996.

11. Dr. Hubai J.: Szigorúan titkos (volt). Illegálisan szenteltek fel papokat és püspököket, Gellértesítő 2005 tavasz, Gellértesítő 2006 tavasz, Múltidőző – Dokumentum, Bp.

12. Dr. Hubai J.: Mecseki Indiánok az ÁSZTL-nak dossziéiban, Katakomba ifjúsági mozgalom Pécsett és a Dél-Dunántúlon, 1949–1989. (kézirat, lektorálta Dr. Aczél László Zsongor, 2005 05. 29.), Bp. 2005.

13. Dr. Hubai J.: Szigorúan titkos püspökszentelések Magyarország számára is a „katakomba egyházba” Kelet-Közép-Európában, 1948–1989. (kézirat, Dr. Aczél L. Zs. lektorálta 2008. 01. 31.), Bp. 2008.

14. Ivasivka M. – Arató L.: Sziklatábor, MÁK. Bp. 2006.

15. Kamarás I.: Búvópatakok, Márton Áron kiadó, Bp. 1992.

16. Mészáros I.: Kimaradt tananyag. Diktatúra és az egyház, I-II-III., Márton Áron Kiadó, Bp. 1993–1995.

17. Szántó K.: Az egyházügyi hivatal titkai, Mécses kiadó, Bp. 1990.

18. Székely Tibor: 1958-1959. Az Opus Pacis és a központi Szeminárium kispapjai, Magánkiadás: Krichenbaum József, Bp. 2000.

19. Tábori és egyéni naplók, fényképek (társszerzők: Dr. Aczél László Zs., Harsányi László, Harsányi József, Dr. Temesi Tibor, Dr Boda Géza, Dr. Hubai József), 1958-1964., kézirat, Pécs, 2005.

Internetes helyek:

1. A XX. sz. magyar és magyarul tudó püspökeinek szentelési leszármazása (81.82) XII. Pius pápa és Eugene Tisserand bíboros családja, 9. sor Parádi Gyula 1931. Szlovákia? 1970?

http://w3.externet.hu/hu/tavlatok/9_fuggelek.htm (letöltve 2007.11.27.).

2. Titkos püspökszentelések Magyarországon, 1960 őszén,

http://eucharisztikuskongresszus.hu/FA_szemin_17.html (letöltve 2016.01.05).

Notes

[←1 ]

Elektronikus változatát lásd a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban a www.ppek.hu/k519.htm címen.

[←2 ]

Az angol változat – A Prisoner of Christ Jesus – megtalálható a Püspöki Kar hivatalos szerverén a www.katolikus.hu címen.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Ajánlás

I. Bevezetés

II. Előzmények

III. Világiak és egyháziak szerepe a pécsi mozgalomban

IV. A nagy leszámolás 1961-ben. BM Baranya megyei RFK Politikai Nyomozati Osztálya Vizsgálati Dosszi

1. Az országos egyházellenes „Fekete Hollók” ügy baranyai forgatókönyve (V–147 350)

2. Ki bírja ki a sorozatos kihallgatásokat? Cella ügynökök (V–147 350/2)

3. Mecseki indiánok. „Mindenáron be akarták bizonyítani, hogy 19 gyerekkel a demokráciát meg akartam

4. Teljes beismerő vallomásra való kényszerítés „keményen” (V–147 350/4)

5. A zsarolhatóság mélységei (V–147 350/5)

6. A jogi, erkölcsi, és egzisztenciális megtorlás mércéi (V–147 350/6)

V. Ismétlődő házkutatások, kihallgatások és nyomozások az 1960-as évek végén

VI. Kényszeremigráció – újra fehér ruhában

VII. Összegző gondolatok

VIII. Befejező következtetések

IX. Snitt

Felhasznált és vonatkozó irodalom

1

A pisztrángok példája

2

←1

←2

www.katolikus.hu