Gálos László

Isten magányában

Lelkigyakorlatok

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Gálos László

Isten magányában

Lelkigyakorlatok

Nihil obstat.

Dr. Julius Czapik

censor dioecesanus.

Nr. 508/1938. Imprimatur.

Strigonii, die 4. Februarii 1938.

Dr. Joannes Drahos vicarius generalis.

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv a Korda R. T. kiadásában jelent meg Budapesten, 1938-ban. Az elektronikus változat a Korda Kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Korda Kiadóé.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. A lelkigyakorlatok célja és eszközei

II. Van halhatatlan lelkünk

III. Az élet értelme

IV. A bűn

V. A bűn forrásai

VI. A bűn következményei

VII. Megtérés

VIII. Erényeink

IX. Vallásosságunk hibái

X. A jóban való kitartás eszközei

I. A lelkigyakorlatok célja és eszközei

Ez a lelkigyakorlat úgy kezdődik, mint a szentmise: Introibo ad altare Dei, – ad Deum, qui laetificat iuventutem meam: odamegyek az Úr oltárához, – az Istenhez, aki megvidámítja, visszaadja az én ifjúságomat. Honnan? A bűn homályos, sötét sekrestyéjéből. Hová? Az életszentség, a Krisztus-közelség gyertyafényben úszó oltárához. Hogyan? Lelkemen a bűnbánat lila ruhájában, kezemben az öröm aranykelyhével, amely megtöltésre vár. – Végül miért? – Hogy Isten megvidámítsa, visszaadja ártatlanságomat, ifjúságomat. Most körülölel a csendnek orgonája, előttem állnak a tökéletesség lépcsőfokai, – a lelkigyakorlatok minden napján följebb kell eggyel lépnem, hogy a befejező szentáldozásban odaboruljak a szentségház tiszta Királyának kitárt, ölelő karjai közé.

A lelkigyakorlat újjászületés, újjáéledés, az Isten Szentlelkével való töltekezés. Elizeus próféta úgy támasztotta föl a szegény özvegy elhunyt gyermekét, hogy arccal ráfeküdt a kis halottra, kezét annak kezére, lábát lábára, ajkát ajkára, szívét szívére helyezte és lassan beledobogta, belelehelte és belemelegítette az életet. Most velem is ez történik: kezemet fogja Jézus áldott keze, szemembe mélyed tekintete, most egybedobban szívem az övével és újjáteremt, mert belém – lelkileg halottba leheli Szentlelkét, az élet leheletét. – Az ószövetség legdrámaibb víziója, mikor Ezekiel próféta megáll a csontvázakkal telt völgynek szélén, és elkiáltja Isten szavát: „A négy világtáj felől jöjj elő, Lélek! Lehelj e megöltekre és elevenedjenek föl.”[1] Erre a mezőn csodálatos zörgés támad, a csontok egymáshoz ugranak, izmok feszülnek, inak és idegek fonódnak rájuk, és lábra állva, csatasorba rendeződik egy élő hadsereg. Így, ami engem, halottat most feltámaszt, az a hozzám szóló Isten Szentlelke, aki Vivificans Spiritus: életet adó, teremtő, minket újjászülő személyes ereje Istennek, ki az Egyházat betölti, és annak hozzám intézett szavait kíséri, eredményessé teszi.

Volt a Szentföldön az Üdvözítő idejében egy Bethezda nevű csodálatos tó, amelynek vizét időnkint az Úr angyala mozgásba hozta, és aki ilyenkor elsőnek bocsátkozott le a tóba, – volt légyen bárminő betegsége is – meggyógyult. De ha ezt elszalasztotta, gyógyulása is elmaradt. Most a lelkigyakorlat az a pillanat, amikor Isten jótékony angyala mozgásba hozza a lelkiismeret vizét, bele kell bocsátkoznom elsőnek, vagyis mindjárt most az első elmélkedésben, mert ha elszalasztom, – lehet, hogy minden hiába.

Az Úr Jézus kedves példabeszéde az elgurult garasról szintén idekívánkozik a lelkigyakorlatok kezdetére. Az elgurult garasért mennyit fárad a szegény özvegyasszony, mennyit takarít és mennyire örül, mikor megtalálja! Én vagyok Istennek ez az elgurult értéke, keresztelésem óta rajtam van az ő neve, rám van ütve eltörölhetetlenül az ő képe, hasonlatossága. Kiestem szentséges Szívének erszényéből. Most öregedő édesanyám, az Anyaszentegyház keres: ez a lelkigyakorlat a nagytakarítás, mikor elmozdít régen helyükön álló bútorokat, megrögzött rossz szokásokat, és a bánat seprűjével mindenüvé odahatol, nem nyugodva, míg meg nem talál. Akkor végtelen örömmel tesz vissza Jézus Szívébe az ő többi aranyai közé.

Mi a jelen lelkigyakorlat célja?

Ugyanaz, ami a kánai csodáé, ami az utolsó vacsoráé, ami a szentmiséé, egyetlen szó: átváltozás. Átváltozás a rosszról a jóra, – vagy ha nincs halálos bűn a lelkemen, a jóról a jobbra. Át kell változnom itt a lelkigyakorlatokban Jézus közelségétől, amint átváltozott az ő közelében a szamaritánus asszony bűnösből szentre, a harmincnyolc év óta beteg egészségesre, a víz borrá, a bor vérré. Át kell változnom, új emberré lennem, másmilyenné, mint amilyen eddig voltam. Az evangélium első és utolsó csodája, a keresztény katolikus hit állandó misztériuma: az átváltozás most bennem kell, hogy végbemenjen.

A természet ismer ilyen csodálatos átváltozásokat. A búza a barázdába eltemetve kihajt, és kalásszá érve megsokszorozza önmagát. A szén hosszú évszázadok után a föld alatt megtisztul és gyémánttá válik, ami nem egyéb, mint tiszta szén. A hernyó a gubó koporsójába zárva egy idő múlva előlép, mint hímes, könnyed pillangó.

A lelkigyakorlat most az a Krisztus keresztjével megszántott barázda, ahol százszoros termést hozó kalásszá kell átalakulnom. A lelkigyakorlat az a földalatti barlang, ahol belőlem – a piszkos, égetnivaló szénből ragyogó gyémántkristály válik. A lelkigyakorlat az az élettelennek látszó selyemgubó, ahol én eddig földön csúszó-mászó hernyóból szárnyaló pillangóvá változhatom át, ki a magasságokat keresi és a földön csak virágokon pihen meg.

Ez az átváltozás történjék két irányban: egy nagy bűnnel, nagy hibával legyen kevesebb és egy nagyon szükséges erénnyel, vagy áhítatgyakorlattal legyen több. Csak ennyi, – semmi más. Feleljek őszintén magamnak: melyik az a bűn, amelyikbe legtöbbször beleesem? Melyik az, amelyik, ha most meg kellene halnom, legnagyobb gondot okozna nekem, melyik az, amelyiket legkönnyebben követem el és legnehezebben gyónom meg? Melyik az, amelyikre azt mondhatom: Istenem, csak ez ne volna! Ha ez nem volna, én szent lehetnék! És ha erre megvan a felelet, felelni kell a másodikra: melyik erény lenne nálam a legkívánatosabb? Melyik áhítatgyakorlat, vagy erénygyakorlat lenne leginkább helyénvaló? Mivel akarok gazdagodni? Hol kellene valamit javamra igazítani? Talán napirendet kellene csinálnom? Talán életem elveit összeállítanom, talán imádságos életemet rendeznem, lelkiatyát keresnem, talán tanulmányaimban, társalgásaimban új irányt találnom? A lelkigyakorlatnak tehát két része, két iránya, két célja van: a legnagyobb bűn kioperálása az első részben, és a legszükségesebb erény beplántálása a második részben. Egy bűnnel szegényebbnek és egy erénnyel gazdagabbnak kell lennem.

Azért csak eggyel – mert nem lehet egyszerre több felé dolgoznunk. Jól mondja Kempis Tamás, ha évente csak egy bűnt véglegesen ki tudnánk irtani magunkból, hamarosan szentek lehetnénk. Hiszen majd mindegyikünknek csak egy-két igazi hibája, szenvedélye van, melynek leküzdésében fárad egész életén keresztül.

Ezt a célt fanatikusan kell akarni és minden gondolatot, lelkesedést erre az egy nagy bűnre kell vonatkoztatni. Ha ezt elmulasztom, minden más törekvésem hiábavaló.

Átmulatott éjszaka után akart átkelni a Dunán két matróz csónakon. Több órán át kitartóan eveztek, és mire kihűlt fejükből a mámor és felszállt a víz tükréről a reggeli köd – látták, hogy sok erőfeszítésük teljesen hiába volt, mert elfelejtették eloldani a csónakot parthoz rögzítő kötelet. – Engem is valami bűn köteléke ideköt, és nem enged az erény partjaira áteveznem, ha ezt elszántan el nem oldom, minden igyekvésem – legyen bármily tiszteletreméltó egyébként – kárba vész. – Úgy kell tennem, mint ahogyan a nemes spanyol conquistador: Fernando Cortez, Mexikó meghódítója cselekedett – ki, mikor a felfedezett tartomány gazdagságát látta, felrobbantotta hajóit, hogy sem neki, sem legénységének eszébe se juthasson hazatérni. Ilyen elszánt lélekkel kell nekem is leszámolnom múltammal, bűneimmel, önmagammal: a visszaesés lehetőségét is ki kell zárnom, itt kell maradnom Isten közelségében, az erények, a hősök, szentek országában, ez számomra az ígéretföldje, ahonnét nem szabad visszatérnem a bűn Egyiptomába.

Ez tehát a cél. Melyek az eszközök?

1. Becsületes őszinteség önmagammal szemben, Istennel szemben és az őszinteség szentségében lelkiatyámmal szemben. Ez a legfontosabb. A farizeusokon ezért nem tudott még Jézus Krisztus sem segíteni, mert mindig jobbnak hazudták magukat még önmaguk előtt is, mint amilyenek voltak.

2. Folytonos, állandó imádság a lelkigyakorlat ideje alatt, vagyis Jézus közelségének keresése, mert nélküle nincs átváltozás sem Kánában, sem Jákob kútjánál, sem az utolsó vacsora termében, sem az én lelkemben.

„Senki sem jöhet hozzám, hacsak az Atya nem vonzza őt”[2] – mondja az Úr Jézus. Ezt az atyai vonzást – a minket megelőző, kísérő, megvilágosító és megerősítő kegyelmet kérni kell. Úgy kell imádkoznom, mint az evangéliumbeli bélpoklos: „Uram, – ha akarod – tehát elsősorban tőled függ – megtisztíthatsz engem.”[3] Ebben az imádságban a hit, az alázatosság beszélnek, ebben az a tudat szólal meg, mely mindig világosan emlékezik Jézus szavaira: „Nálam nélkül semmit sem tehettek.”[4]

3. Ami természetesen szükséges mindehhez: a külső és belső csend. Időmből, erőmből, magános gondolataimból többet kell most magamnak, lelkemnek és az olvasottaknak szentelnem, mint bármi másnak.

Most lelkem cellája a magány legyen, fölirata a régi karthauzi kolostornak jelmondata: Oh beata solitudo, oh sola beatitudo! Minden világi gondolatot, profán képzetet, gondot száműznöm kell magamból, környezetemből. A zsidóságot babiloni fogságából hazavezető Ezdrás mikor újjáépítette a szent város falait és templomát, annyira ennek a föladatnak élt, hogy minden embernek – ki őt a falaktól elszólította – azt felelte: nagy művet építek – nincs időm, erőm most másra is gondolni. – A lelkigyakorlat is ilyen nagy mű: opus grande, – újjáépítése lelki életünknek a hosszú megalázó bűn-fogság után – ez a munka osztatlan figyelmet, föltétlen odaadást kíván.

4. Az utolsó eszköz pedig: rendíthetetlen bizalom a mindent megbocsátó Jézusban. Sokszor el kell magam biztatására ismételnem önmagam előtt: most még mindent rendbe lehet hoznom. Már a szigorú ószövetség is felbátorít erre a bizalomra. Istennek legkedvesebb áldozat a megtört szív, a penitenciás lélek, a töredelmet tartó ember. Izaiás – az ószövetség evangélistája bíztat: „Ha olyan is lelketek, mint a karmazsin – olyan lesz, mint a hó.”[5] – Az újszövetség pedig – a kegyelem, szeretet és szabadság testamentuma – még jobban megalapozza e bizalmat. A feltámadott Úr Jézus megtartotta megdicsőült testén sebeit. Feltámadása előtt ezek szent testének csúfságára voltak, de mikor kilépett a sírból, akkor rajta, mint drága ékszerek ragyogtak. Így a bűnök lelkünk sebei, melyek lelkünk halálát okozhatják, de a meggyónt bűnök a megbocsátott, jóvátett, levezekelt vétkek lelkünknek csak díszére válnak és e forradásokból fény sugárzik elő, mely az üdvösség ragyogásával vonja be egész lelkünket. – Legnagyobb bizalomra pedig az a tény hangolhat bennünket, hogy Isten legnagyobb ügye, földi országa: az Anyaszentegyház sem ártatlanságon épül, hanem a bűnbánaton. A bűnbánat az a kőszikla, melyen az Isten városa alapítása óta áll. Szent Péter nagyot vétett – hamis esküvel megtagadta nyilvánosság előtt isteni Mesterét. Átkozódni kezdett – hogy sohasem ismerte „azt az embert”. Vakon bízott önmagában, csőcselék közé keveredve nem kerülte a bűnalkalmakat, nem hitt Jézus figyelmeztető jövendölésének és a Getszemáni kertben kardot rántó Péter itt egy szolgáló szavára gyáva hittagadó lett. A kereszten vergődő Úr Jézus megváltoztathatta volna testamentumát, és elvéve Szent Pétertől a neki megígért egyházfői hatalmat, a mellette mindvégig kitartó ártatlan tanítványra, a fájdalmas Anya támogatójára: Szent Jánosra bízhatta volna. De nem tette – ellenkezőleg, föltámadása után háromszoros tagadását háromszoros szeretetvallomással tétette jóvá, és megerősítette a neki megígért méltóságban, mikor így szólt hozzá: „Legeltesd bárányaimat, legeltesd juhaimat.”[6] Aki tehát a kulcsok hatalmát kapta, az szorult legelőször feloldozásra: az ő megtérése, bűnbánata az a szikla, melyen Isten üdvösségre vezető intézménye: az Anyaszentegyház épült.

Az én újjáépülő életem is – mely eddig földi ideálok homokján állt és azért nagy volt a romlása, most nagy bizalommal nézhet jövője elé, mely erős alapra: a bűnbánat sziklájára fog épülni Isten végtelen jóságából és irgalmasságából. Oly bíztatóan szól hozzám is Szalézi Szent Ferenc kedves mondása: „Igaz, hogy minden fa, mely jó gyümölcsöt nem terem, kivágatik és tűzre vettetik. De itt is nagy különbség van fa és fa között: az egyiken azért nincs gyümölcs, mert nem tud teremni, a másikon meg azért nincs, mert volt ugyan, de a szél lefújta.” Nálam is minden megvolna az erényes élethez, az érdemek gyűjtéséhez: Isten kegyelme, tiszta értelmem, szabadakaratom, a szentek példái, csak az élet, ez a szeszélyes, viharos szél letépi rólam. Tehát nem kétségbeesnem kell, hanem most, azonnal nagy bizalommal munkához látnom.

Célom lesz tehát: átváltozás. Megszabadulok legnagyobb bűnömtől, és elsajátítom a legjobban hiányzó erényt. Ehhez eszközeim lesznek: az őszinteség, az imádság, a külső-belső csend és Isten jóságába vetett bizalom.

Firenze – a gazdag kalmárváros fénykorát élte, mikor Savonarola Jeromos a San Marco-kolostor világhírű szónok-priorja nagyhatású szentbeszéd-ciklusba kezdett. Prédikációit éjszakánkint tartotta a Santa Maria del Fiore-templomban csodálatos hatással: a nők lemondtak fényűzésükről, a férfiak tűzbe vetették a kártyát, és a rossz könyvekből máglyát raktak. Egyik ilyen éjjeli szentbeszédének eredménye márványba vésve ma is olvasható a Palazzo Vecchio bejárata fölött: a templomból kijövő városi tanács letette az elnöki székből a priort és a podestát és alkotmányt változtatva, megválasztotta Firenze köztársaság elnökévé a megfeszített Jézust.

Lelkem birodalmában is egészen át kell adnom az uralmat az igazi királynak: Jézus Krisztusnak. Most ő beszél hozzám. Idegen isteneket, hamis ideálokat, szenvedélyeket, bűnöket – melyek eddig bennem uralkodtak – le kell taszítanom szívem trónjáról és maradéktalanul meg kell hódolnom a béke fejedelmének: Krisztusnak.

Mikor a tanítványok késő este elzárkóztak és féltek, megjelent köztük Jézus a zárt ajtókon belül, és megmutatta nekik sebeit és oldalát, és rájuk köszöntött: Békesség nektek!

Itt vagyok most zárt ajtók mögött. El vagyok zárva magányom börtönébe. Félek, hogy késő van. Jelenj meg, Uram Jézus – várlak. Sebeid világítsanak rá az én sebeimre, szent oldalad isteni titka: izzó szíved legyen az én szívem menedéke, köszöntésed békességem. Hívj magadhoz, mint a húzódozó Tamást, ints, mint a késedelmes szívű emmauszi tanítványokat, oldozz fel, és úgy küldj a nyájhoz vissza, mint Szent Pétert.

Bízom benned, Uram, hogy örökös átalakulásban levő lelkemet te vezeted, hogy te vagy igazgatója annak az iskolának, melynek neve: élet. Segíts egészen egyszerűen, nem magamnak imádkozni, elmélkedni, hanem egyedül neked, előtted, veled. Behódolok neked, félreteszek minden önszeretetet, lustaságot, magammal törődést, hiúságot, kevélységet, hazuglelkűséget – most egyszerűen, tisztán akarlak szeretni téged.

II. Van halhatatlan lelkünk

A lelkigyakorlatok voltaképpen azzal kezdődnek, amivel a Hiszekegy imádság végződik: az örök élettel. Lelki, jellembeli átváltozásunk főként azért szükséges, mert hacsak nem leszünk ismét olyanok, mint a kisdedek – nem megyünk be a mennyek országába. Az örök üdvösség tehát az a kincs, melyet most meg kell találnunk – ha el is kell adnunk érte mindent.

Katolikus hitünk sarkalatos tanítása, minden temetői sírkereszt hangos prédikációja: hiszem az örök életet. Van halhatatlan lelkünk, mely túléli a testnek pusztulását, mely igazi énünket teszi, mely üdvözül vagy elkárhozik. Örök életre vagyunk hivatva, nem az emlékezet fodraiban élünk tovább csupán, nem is az utódok tiszteletében – mint panteisták, hitetlen humanisták szeretnék, hanem valóságban: az utolsó ítéletig test nélkül, azután pedig a feltámadott testtel újra egyesülve. A katolikus igazság fenséges komolysága kizár minden materialista sivárságot, mely a lélekről nem vesz tudomást, de minden buddhista lélekvándorlást is, mely a túlvilági életet, a földi élet újrakezdésével azonosítja. Szemébe kell néznünk tehát a sír sötétségének az ész és a hit világa mellett – mert ha van örök élet, ha van folytatás a síron túl, ha van halhatatlan lelkünk, akkor legfontosabb ügyünk, leghelyesebben felfogott érdekünk, életünket ennek biztosítására beállítani.

I. a) A halál nem más, mint részekre bomlás. A feloszlás kémiai folyamata elemeire bontja szét a test szervezetét, – hogy e szörnyű látványt elkerüljük – a holttestet koporsóba zárjuk és föld alá temetjük. Az ember lelkét azonban nem éri el a halál, mert a lélek egyszerű, nincs sejtekből, elemekből összetéve – tehát nem is bomolhat részeire, mint a test. Az értelem, érzelem, akarat, emlékezet, képzelet, lelkiismeret a léleknek nem részei, hanem tehetségei, melyek mind egyidejűleg vannak foglalkoztatva a lélek működéseinél: az igazságot, az eszmét felfogja az értelem, színezi az érzelemvilág, tetté valósítja az akarat, fölidézi az emlékezet, más igazságokkal kombinálja a képzelet, bírálatot mond róla a lelkiismeret. A lélek egyszerű, ezért a bomlás: a halál nem tudja uralma alá vetni.

A lélek egyszerűségét szemléletesen igazolja a tudat egysége. Amíg a test egyszerre sok funkciót végez, mert sok részből, szervből van összetéve, addig a lélek egyszerre csak egy működésre képes. A tudat, az egyidejűleg világos képzetek szűk köre: egyszerre csak egy dolog lehet a tudat világos fókuszában. Egyszerre csak egy dologra lehet figyelnünk – azért nem lehet valakinek túl gyorsan diktálni, mert a lélek egyszerű, és míg a test ugyanabban a pillanatban lélegzik, emészt, dolgozik, vért küld ide-oda, addig a lélek csak egy igazsággal, egy gondolattal lehet elfoglalva, mert nem áll részekből, hanem egyszerű.

A tapasztalat szerint azok a gyermekjátékok tartósak, hosszú életűek, melyek egészen egyszerűek. Minél több elemből, szerkezeti részből van a játék összetéve, annál közelebb várható romlása. Az élet nagy játékrontója: az idő a testet megrontja, felőrli, sírba dönti, mert az összetett. A lélekkel nem bír, mert az egyszerű; azért túléli a test halálát: halhatatlan.

b) A lélek halhatatlanságának második bölcseleti érve a lélek tápláléka.

A táplálkozás nem más, mint a lét folytatása, az élet, a munka által elhasznált energiák pótlása. Tehát minden organizmus olyasmivel táplálkozik, ami vele arányos. A táplálékról tehát lehet következtetni a létre. Mármost a lélek tápláléka eszére nézve az igazság, szívére nézve a boldogság. Ezek pedig időfeletti javak. Az igazságnak nincsenek időviszonyai, nem lehet föltenni a kérdést; 2 X 2 mikor 4? Az igazi örömök lényegéhez még szintén hozzátartozik, hogy ne legyenek múlékonyak, ne kelljen folytonos elvesztésüktől félnünk. Ha tehát a lélek táplálékában anyagtalan és időfeletti javakkal él – akkor mivoltában is anyagtalannak, időfelettinek: halhatatlannak kell lennie. A test mulandó növényi vagy állati anyagokkal: tehát testekkel táplálkozik – ezért maga is mulandó; a lélek nem, mert az igazság és a boldogság halhatatlan javak, és azért csak egy, velük azonos természetű alanynak: ugyancsak halhatatlan léleknek lehetnek tápláléka.

Különben a lélek már most: a testtel egybekötött állapotában sincs teljesen úgy alávetve az időnek, mint a test. A múltat, – legyen a legtávolabbi – az emlékezet keze – a jövőt pedig a képzelet keze teszik egy pillanat alatt jelenné. Annál alkalmasabb a lélek a testtől különvált állapotában az örök életre, mely valójában nem hosszú idő, hanem a múlt és jövő tagadása: örök, állandó, kiszélesült jelen.

c) A harmadik bölcseleti érvet a lélek halhatatlansága mellett a természet kezessége szolgáltatja.

A természetben mindenütt feltűnik bizonyos viszonosság, arányosság abban, hogy ha valahol adva van egy szerv, akkor adva van az annak megfelelő tárgy is. Ha van szemem, kell lennie világosságnak, különben nem volna célja, rendeltetése szememnek, hiszen a földalatti állatok vakok. Ha van fülem, kell lenni hangoknak, ha van ízlelő képességem, kell lenni ízeknek stb. Így ha van bennünk vágy, – márpedig ez minden törekvésünk végső rugója – végtelen élet, végtelen igazság, kielégítő boldogság felé, – akkor kell lennie ezt a vágyat elcsitító végtelen jónak, igazságnak, boldogságnak is. Természetünkben oltott vágyak cél és tárgy nélkül olyanok, mint a vasúti vágányok állomás, rendeltetési hely nélkül. Márpedig elképzelhetetlen, hogy a minden esztelen teremtményben oly bölcs természet éppen a teremtés koronájában: az emberben lenne következetlen, abszurd, céltalan. Nagy Szent Albert – az első középkori természettudós – mikor körülnéz a teremtett világban, felkiált: Intelligencia ubique! Micsoda értelmesség mindenütt! A történelemben ugyanezt tapasztaljuk: Providentia ubique! Gondviselés nyilvánul mindenütt! Csak az emberben lenne tehát diszharmónia ubique: aránytalanság, disszonancia mindenütt!? Ezért mondja szépen Goethe, hogy akik az örök életben nem hisznek, már a jelen életre nézve is halottak.

Igaz, hogy boldogságunk a földi életben soha ki nem elégül. A földi élet túlságos szűk keret annak a képnek, melynek neve emberi szív. Ezért a földi életen túl kell ennek a mindent kielégítő jóságnak lennie. Herschel – a tudós csillagász – az Uranus bolygót nem távcsővel fedezte fel az égbolton, hanem egy árnyékból, egy homályos foltból következtetett rá igen helyesen, míg következtetését a további kutatás be nem igazolta. Mi is ebből a földi létünkre eső árnyékból, ebből a hiányból, homályból – mely kielégítetlen boldogságvágyunkat jelenti – következtetünk teljes joggal a természet mindenütt nyilvánuló kezességébe kapaszkodva Istenre, a túlvilágra, melyben életünk célhoz jut, megpihen és boldogságának zavartalan birtokára örökre rátalál.

d) Már az ókor legnagyobb bölcse: Pláton hozza a következő gondolatot: a lélek halhatatlan, mert egy teljesen mulandóságot hirdető világban halhatatlanságot gondol. Senki sem tudja elképzelni saját nem-létét. Itt a földön minden mulandó, az idő alkot és felőrli, elpusztítja, amit alkotott oly hatalommal, hogy annak sem piramisok, sem múmiás mesterkedések sem vethetnek gátat. Honnét tehát a mindenestől mulandó világban a halhatatlanság, az örök élet fogalma, eszméje lelkünkben? Itt minden végről, határokról beszél, lelkünk pedig nem akar tudni határokról, korlátokról. Az igazságok és a boldogságok keresésében soha meg nem elégül, folytonos jelszava, még! még! Tovább! tovább! A léleknek van történelme, nem a testnek; a test faji életet él, mint az állat, ezért sincs történelme, a pókok már a piramisokban éppen olyan hálókat fontak, a fecskék 3000 évvel ezelőtt is ugyanolyan fészkeket raktak – mint ma. A léleknek azonban a végtelen idők számára van programja, munkaköre: tud mit csinálni az örökkévalóságon át, mert természete időfeletti, mulandóságtól mentes, halhatatlan.

Akik földi kategóriák szerint képzelik el az örök életet, ellenvetik, hogy hogyan fog élni a lélek test nélkül; hogyan fogunk látni szemek nélkül, hallani fülek nélkül, élni szervek nélkül?

E dőre aggodalom olyan, mint a börtönben ülő rab beszéde, aki szűk zárkába zárva csak egy kis rácsos ablakon át lát ki a külső világba, és azon gondolkodik, hogyan fog látni, ha kiszabadul majd, ha teljes szélességében eléje tárul a nagy természet, ha nem lesz előtte már az a kis ablak, amelyen át most kitekinthet. Testünk börtönébe zárt lelkünk most kis ablakon át néz csak ki a világba, ezek az ablakok az érzékszervek. Fölösleges tehát azon gondolkodnunk, hogy hogyan látunk, hallunk, ha lelkünk vára, a test szétomlik. Sőt a tapasztalat azt mutatja, hogy a test már itt a földi életben sem annyira előny a lélek működéseihez, mint inkább – különösen zsenik életében – kolonc és teher. Igaza van Madáchnak, mikor Ádám így panaszkodik:

Nézd, ugranám, de testem visszahull,

Szemem, fülem lemond szolgálatáról,

Ha a távolnak kémlem titkait.

S ha képzetem magasb körökbe von,

Az éhség kényszerít hunyászkodottan

Leszállni ismét a tiprott anyaghoz!

Hogy viszont a lélek akkor is életképes, ha az érzékszervek nem szállítanak neki anyagot, ha a test életfunkciói nagyrészt szünetelnek, hogy tehát a test nélkül is képes élni, – arra nagy bizonyság az álom jelensége. Álmunkban látunk szemek nélkül, beszélgetünk nyelv és hallás igénybevétele nélkül. Tehát lelkünk él, tevékeny akkor is, mikor a test szerveinek életműködései az alvás állapotában pihennek.

Ezért abszurd a materializmus felfogása, amely bonckéssel, operáció-asztalon keresi a lelket és ezt nem találva sehol – létezését is tagadóba veszi. Ez a vallástalan orvostudomány úgy cselekszik, mint az olvasni nem tudó primitív ember, aki úgy akarna egy szép könyv tartalmának, eszméinek birtokába jutni, hogy késsel felvakarja a betűket, gondolva, hogy a fekete betűk színe alatt megtalálja a színes gondolatokat. Amint ezen az eljáráson nevet minden ember, éppen így a lelket kereső és azt empíriával nem találó tudományukra büszke tudatlanokon is.

II. Most nyitom ki a Szentírást. Eddig az ész lámpája világított, most a hit világossága mellett tekintek szét. És úgy látom, hogy amit a magára hagyott értelem természetes erői és tapasztalatai megtaláltak, – ugyanazt hirdeti, jóváhagyja, szentesíti Isten kinyilatkoztatása és a túlvilági élet nagy követének, a Legatus divinus-nak, Krisztusnak tanúbizonysága.

Az Úr tanításának gerince, parancsainak állandó sanctiója, egész megváltó kínszenvedésének értelme: az örök élet, a vita aeterna.

Nyíltan hirdeti: „Ne féljetek azoktól, akik a testet megölik, a lelket meg nem ölhetik.”[7] Mikor a túlvilági életet tagadó gazdag racionalista zsidók: a szadduceusok kérdezték tőle: él-e a lélek a halál után, – így felelt: „Ti Istent Ábrahám, Izsák, Jákob Istenének mondjátok. Isten nem a holtaknak, hanem az élőknek Istene.”[8] Tehát Ábrahám, Izsák, Jákob és az összes halottak élnek. Tanításának egyik ajánlólevele: „Aki énbennem hisz, mégha meghal is – élni fog.”[9] Az Oltáriszentség az örök élet kenyere, melyet éppen ez a körülmény különböztet meg a mannától, a test eledelétől: „Az én testem élő kenyér, aki eszi az én testemet, halált nem lát mindörökké!”[10] Az erkölcsi élet igazi jutalma vagy büntetése nem ez a földi élet elsősorban, hanem a túlvilág. A halál után következik bérünk kiosztása, talentumaink kamatainak elszámolása, sáfárkodásunk számadása. „Ahol én vagyok, ott lesznek az én szolgáim is”[11] – az örök hazában, melyet számunkra megnyitott és ahol helyet készített nekünk a sok lakás között. Minden szenvedés, kín, gyötrelem elviselhető, mert vigasztalásul szolgál drága igéje: Ilyeneké a mennyek országa, ott elsők lesznek, kik itt utolsók.

A nagy kérdést pedig, – melyet a tragikus végű Erzsébet királyné is sokszor feltett: ki jött vissza a túlvilágról? – önszemélyében válaszolta meg Jézus. Ő maga igenis jött és visszajött a túlvilágról. A dúsgazdagról és a szegény Lázárról mondott példabeszédében is kitér erre a kérdésre, mert mikor a kínokban égő dúsgazdag arra kéri Ábrahámot, küldje vissza a földre Lázárt, hogy haszontalan életű rokonait figyelmeztesse: ha nem változnak meg erkölcseikben, ők is pokolra kerülnek, – azt válaszolja Ábrahám: „Van Mózesük, vannak prófétáik, – van Krisztusuk – ha ezeknek nem hisznek, a halottaiból feltámadott túlvilági követnek sem fognak hinni.”[12] Ha tehát nem Jézus jött volna hozzánk a túlvilágról, hanem valaki más, az sem tudta volna mással igazolni onnét jöttét, mint amivel Jézus igazolta: ti. csodákkal és jövendölésekkel. És végeredményben annak is csak hinni kellene, – ha pedig a hit mindenhogyan megkerülhetetlen, akkor sokkal könnyebb magának az Isten Fiának hinnünk, mint más túlvilágról visszatérő embernek.

Akik tehát Krisztusban hisznek, azoknak nem csontvázas rémület a halál, hanem az örök boldogság kezdete. Aki hallotta Krisztust keresztre szegezni, annak nem iszonyat a koporsó leszögezésének sivár, ijesztő zaja. Abba kapaszkodunk, – aki az élet Királya és egyképpen ura a halálnak, a szombatnak.

Az üdvösség jelen rendjében a halál a bűn következménye, zsoldja. Az ősbűn szakítás volt: a tiltott fa gyümölcsének leszakítása, ezért a következmény, a büntetés: a halál is szakítás: a test és lélek különszakadása. A halál romboló munkájában fejti ki a bűn a maga gonoszságát igazában. Ezért, akinek nincs köze a bűnhöz, az valamiképpen fölébe kerül a halálnak is. Ezért dacolnak a szentek ereklyéi az enyészettel: megvan Nepomuki Szent János nyelve Prágában, Szent Januárius vére Nápolyban, Szent István király jobbja Budán stb. A Boldogságos Szent Szűz pedig – ki eredeti bűn nélkül, szeplőtelenül fogantatott – egész testével együtt égbe emelkedett – mert akinek lelkét egy pillanatig sem homályosította el a bűn, annak teste fölött sincs hatalma a bűn következményének: a halálnak. A tisztalelkű embernek tehát még szinte testük is halhatatlanságról, enyészhetetlenségről beszél.

Van tehát örök élet. Van élet, folytatás, bérkiosztás, leszámolás, örök boldogság, örök kárhozat a síron túl. Ha pedig van, akkor nem lehet lelkemnek fontosabb ügye, érdeke, mint ennek az örök életnek biztosítása.

Ezért én is odajárulok Jézus elé, és alázatosan megkérdezem: „Jó tanító, mit cselekedjem, hogy az örök életre eljussak?”[13] Az Úr Jézus nekem is azt fogja válaszolni, amit a gazdag ifjúnak: „Ha az örök életre be akarsz menni, tartsd meg a parancsolatokat.”

Tehát a földi élet erkölcsi feladatainak teljesítésétől függ az örök élet. Mikor az evangéliumi ember földbe rejtett kincset talált, elment, eladta mindenét, és ezért az árért megvette azt a földet. Csak a föld árát fizette meg, és így a nagy kincs ingyen jutott birtokába. Nekem is így kell tennem: megtaláltam az égi kincset, az örök életet – ezért el kell most a lelkigyakorlatban adnom mindent, mit eddig bűnösen szerettem. Csak ezért az árért tudom megvenni az égi földet, a mennyek országát, az égbe menő Jézustól nekem készített lakást.

Ez a tisztán értékelő lelkület szólalt meg Szent Bernát legkisebb öccsében: Nivard-ban, mikor bátyjai levetve a lovagi páncélt, kolostorba léptek. Szent Bernát így szólt otthon egyedül maradó kis öccséhez, Nivard-hoz: „Édes kis testvérem, mi most mind elmegyünk Isten szolgálatára. Mindenünket itt hagyjuk neked. Ezentúl tied a vár, a birtok, a paripák, a fegyverek. Mi mindenről lemondunk a te javadra.” A kisfiú rövid gondolkodás után fölkiáltott: „Nem jó csere! Ti elviszitek az örökkévalókat, és nekem itt hagyjátok a mulandókat?! Hadd mehessek én is veletek!” Így mindenüket a szegényeknek hagyva, együtt léptek kolostorba a testvérek, és megreformálták a cisztercita rendet. Micsoda mulandókat kell nekem elhagynom, hogy ezért az árért megnyerhessem az örökkévalókat?

III. Az élet értelme

A legfontosabb, legmélyebb kérdés, melynek megoldatlansága miatt a pogány ókor legnagyobb bölcselői lettek öngyilkosokká – a kis katekizmus első kérdése: „Mi végre vagyunk a világon?”

Az élet ezer apróságával törődünk, magának az életnek rendeltetésére alig gondolunk. Sok ember sírfelirata lehetne: „Élt és gondolkodott, csak az életről nem gondolkodott.” – Ezért a lelkigyakorlatokon szemébe kell néznünk ennek a kérdésnek, mert életünk új iránya mindenesetre ama cél felé kell, hogy haladjon, amely felé rendeltetett.

A tapasztalat azt mutatja, hogy minden, ami eredetében mástól van, rendeltetésében is másért van. Ami tehát nem magától van, az nem is magáért van. Ami a létesülésben másra szorul, az egész élete irányával nem önmagát, hanem a neki kiszabott rendeltetést, célt, eszmét szolgálja. A múlt század végén a darwinizmus azért fáradt annyit azon, hogy az embert élete kezdetén elszakítsa a Teremtőtől és az állattól eredeztesse, hogy azután rendeltetésében annál könnyebben elszakíthassa tőle. Logikája egészen helyes volt: ha az ember léte kezdetén nem Istentől van, úgy létének célja sem lehet az Isten.

A keresztény lelkület a földi élet értelmét az örök életben keresi. A földi élet Jákob létrája, mely első fekhelyünktől: a bölcsőtől égbe nyúlik, fokai a napok, hetek, évek, melyek skáláján Istenhez közeledhetünk, vagy távolodhatunk tőle. Keresztény szemmel nézve, a földi élet úgy viszonylik az örök élethez, mint a régi könyvben a díszes, ékes kezdőbetű az utána következő hatalmas szöveghez. A kezdőbetűnek önmagában nincsen értelme, hanem csak hangja. A gazdag ember, tehetséges ember arannyal festett miniatűr, a szegény, tehetségtelen, szenvedő ember egyszerű, nyomtatott kezdőbetű. De mindegyik „mással”-hangzó: önmagában nincs értelme, nem lehet elszakítani az utána következő betűktől, gondolatoktól.

A földi életnek, mint kicsiny résznek, csupán az egész szempontjából van értelme, a kezdőbetűnek csak a rákövetkező gondolatokkal együttolvasva van létjoga. Az egész földi életnek csak az örökkévalósággal egyesítve, csak annak szempontjaiból nézve van értelme, magyarázata.

I. Közelebbről nézve a földi élet rendeltetése, az örök élet helyes munkálása: Isten akaratának teljesítése. Hol van meg mármost Isten akarata? – Két helyen:

a) a törvényben, kőben, tízparancsolatban és

b) a lelkiismeretben, a szívben, a betlehemi üzenetben.

Isten akaratának rövid foglalata a tízparancs. Ez nemcsak örök üdvösségünk útja, hanem földi boldogulásunknak is egyetlen lehetősége. A tízparancs két táblája ugyanazt mondja, amit a betlehemi éjszaka angyalai: dicsőség a magasságban Istennek – ez az első tábla; és béke a földön a jóakaratú embereknek – ezt akarja a második. A kettő tehát szét nem szakítható, sőt összetartozik: ami Istennek dicsőségére van, csak az szolgálja az ember békéjét, és fordítva: ami Isten ellen bűn, az az egyén életében és az emberiség együttélésében is boldogtalanság, bomlás, békétlenség.

Rendkívül fontos ennek az igazságnak teljes átértése, lelkünkbe építése, mert minden bűn boldogságot, örömet, gyönyört ígér Isten szolgálatán kívül, sőt annak ellenére. Ezért meg kell magamat győznöm: életem célja boldogulásom, de ezt más úton nem kereshetem, mint csak egyedül Isten dicsőségének szolgálatában, mert csak az, ami Istennek dicsőségére van, lehet nekem boldogításomra, és fordítva: ami Isten dicsőségén csorbulás: tehát a bűn, az nekem is békétlenség, nyugtalanság, boldogtalanság. Isten tehát nem önző, mikor teremtményeinek célul önmagát tűzi ki, mikor számukra életfeladatul az ő dicsőségének szolgálatát jelöli meg, mert ezt az utat teszi teremtményei boldogsága útjának egyúttal és így a legteljesebb mértékben önzetlen.

Nézzünk szemébe tehát az ellentétes álláspontnak: valóban szöges, végzetes ellentét volna az ég és föld törvényei között? A természetfölöttiség feláldozza a természetest?

Sokan így gondolják.

Wagner Richard, a modern zenedráma megalkotója vetette a kereszténység szemére a vádat, hogy míg a jó lelkeket az örök élet felé tereli, a föld szépségeit, értékeit prédául hagyja a gonoszoknak. Most is lehetnek sokan, akik népgyűlésektől földi szempontból többet várnak, mint a népmisszióktól; akik bizakodóan néznek a parlament felé, de vállat vonnak a templomok előtt. „A prédikáció nem ad munkát, az imádság nem ad kenyeret!”

Tény, hogy a kereszténység az ég vallása. De míg a lelkeket az ég felé irányítja, számtalan földi bajt hárít el, kultúrát teremt: nem közvetlenül új társadalmi keretek kovácsolása által, hanem közvetve: nemesítve a szíveket, nevelve a gondolkodást, szeretetre, önzetlenségre tanítva, képesítve a lelkeket. A kereszténység olyan, mint a folyó, amelynek célja a tengerbe jutni, de amíg odajut, számtalan szolgálatot teljesít útközben: hajtja a malmokat, lebonyolítja a kereskedelmet, közlekedési út a hajónak, megélhetési forrás a halásznak, – öntözi a mezőket, hajtja a turbinákat stb. A kereszténység is ilyen: célja tényleg az égbe jutni, mint a folyónak a tengerbe, – de amíg odajut, addig számtalan földi, társadalmi, közjóléti, kulturális értéknek lesz produkálója, megmentője, nagyra nevelője. A kereszténység templomainak tornyai elsősorban az égre akarnak mutatni, de másrészt a tűzvészt is meg lehet figyelni belőlük. A kereszténység harangjainak célja az istentisztelet idejét hírül adni, imádságra felhívni, – de azért arra is jók, hogy az árvízveszedelmet, a tűzvészt is jelezzék. Ezért építette a katolikus német középkor mindig a város főterére a Münster-t és a Rathaus-ot, a dómot és a városházát: ezzel azt is jelezte, hogy a földi jólét és az örök üdvösség nem idegenek egymásnak, hanem összetartoznak. Wagner Richard pedig volt olyan nagy lélek, hogy később maga vonta vissza vádját a kereszténység ellen, mikor azt mondta: „Ahhoz, hogy tudjuk, a földön merre kell menni, elég Krisztusra és az égre nézni.”

Ezért nekem is, ha egészen befolyásolatlan szemmel nézek önmagamba és múltamba, – be kell vallanom, hogy lelkemnek, egyéniségemnek, földi életemnek soha igazi haszna, sikere, gyarapodása, zavartalan öröme bűnből nem volt, sőt ellenkezőleg: a bűn nekem földi vonatkozásban, ennek az életnek síkján is legalább igazi következményeiben mint kár, zavar, boldogtalanság, szégyen jelentkezett, valahányszor elég szerencsétlen voltam belebotlani. És viszont minden erénygyakorlat, visszavert kísértés, Isten szándéka szerinti állásfoglalás a mellett, hogy örök boldogságomat biztosította, földi boldogulásom, jellemem, egyéniségem szempontjából is legjobban javamra szolgált.

Be kell tehát látnom, hogy Istent – mikor nekem valamit parancsol vagy tilt – nem szeszély, zsarnokság, önzés vezeti, hanem kizárólag az én földi boldogulásom és örök üdvöm. Vele kapcsolatban az önzetlenség a legokosabb önzés, mert míg az ő dicsőségének valósításán fáradok, ugyanakkor saját boldogulásomat is legjobban mozdítom elő.

a) Isten dicsősége a kizárólagos imádás (I. parancs), az ő szent nevének tisztelete (II. parancs) és az ő külön napjának megszentelésében valósul (III. parancs). Isten teljes hódolatot kíván: imádást az ő személyének, tiszteletet az ő nevének, és pihenést, munkából való kikapcsolódást az ő napjának.

Isten dicsőségét elsőrangúan tehát az imádság valósítja meg. Ez bekapcsolódás Istenbe a gondolatok kezével, a vágyak, érzések ölelésével, mint az igazságok tárházába, mint az erők kifogyhatatlan középpontjába. Az imában ott remeg a hit, az alázat, az Istenre-szorultság tudata, a bizalom, az áhítat, a szeretet. Szentek sohasem voltak, lehettek imádság nélkül.

A második az ő szent neve, melyre égiek, földiek és földalattiak térde meghajlik, mely üdvös jelszó, bájos köszöntés, csodát művelő varázsige az azt kiejtőknek ajkán. És viszont átok azokra, akik káromolják, megvetik, gyalázatos dolgokkal összefüggésben emlegetik. Isten neve logikai mása, helyettese az ő lényének, ezért az ő személyét megillető tiszteletben részesítendő. Tehát dicsértessék az Úr Jézus Krisztus, szenteltessék meg az ő neve és ne káromoltassék.

A harmadik Istennek napja, ünnepe. Oly jó, hogy vannak szent helyek, szent idők! Az élet két nagy egyetemes kategóriája: a tér és az idő is Istené. Mi teszi szentté az időt? Ünnepi tartalom, a keresztény katolikus hit eseményeinek történetisége, emlékei, hangulatai, harangszó, orgonabúgás, ünneplő ruha, pihenő műhely, családiasabb, emberi élet!

Ez volna az első rész: a Gloria Dei.

A második fele a tízparancsnak mesteri kézzel szedi össze, állítja sorrendbe a földi élet, az egyéni és társadalmi boldogulás alapjait, a haladás, a kultúra legfőbb tényezőit, a közjó és közrend legnagyobb értékeit. Ez a „Béke a földön az embernek”. Már ez az áttekintés is azt mutatja, hogy Mózes törvényalkotása, a Szentírás följegyezése nem lehet emberi mű. Mert az élet sokágú, bonyodalmas, kuszált szálait, irányait ennyire végső alapjaira visszaterelni nem volt képes sem a Hammurabbi Codex, sem a Solon-i törvényhozás, sem a római jog.

A negyedik parancs azt mondja: tiszteld az élet múltját, forrását, eredetét: a családot. Szeresd szüleidet, a legtermészetesebb subordinatio értelmében rendeld magadat alája az ő akaratuknak. Ez az egyetlen vár, mely mindig véd téged; az egyetlen fészek, ahol téged hibáid ellenére ingyen szeretnek.

Az ötödik parancs azt mondja: tiszteld az élet jelenét! Tekintsd benne az érdemszerzés idejét, a nappalt, míg nálad van az élet világossága: a lumen vitae. Ha hosszú fogságból szabadulnál, ha kínos betegségből épülnél fel, ha a halálos ágyról jönnél ismét az életbe vissza, – hogyan örülnél az élet egészen jelentéktelen apróságainak is. Szeresd az életet, ne éjszakázz, ne gyűlölj, ne tivornyázz, ne párbajozzál, óvd az életet: kölcsön kaptad, nem a tiéd: az Istené.

A hatodik parancs azt mondja: tiszteld az élet jövőjét: a gyermeket. A nemi erőkben, a nő hivatásában láss isteni titkot: a mindenhatóság részét, a teremtő erő mását, az idővel, a mulandósággal dacoló megörökítését önmagadnak! Az életet, amit a szülőktől kaptál (IV. parancs), amit megőriztél (V. parancs), add tovább, alapíts családot, legyenek gyermekeid (VI. parancs). De éppen ennek érdekében őrizd meg magadat tisztán, érintetlenül, ne pazarold el idő előtt erőidet, mert magad, jövőd és gyermeked ellen vétkezel.

Az élet többi értékeit védik a többi parancsok. A hetedik a vagyont, a nyolcadik a becsületet, a kilencedik az élettársat. A vagyon anyagi támasz, a becsület lelki, szellemi bázis, az élettárs pedig mindkettő egyszerre: testi és lelki kiegészülés, égmegfelezés, megosztott és mégis megkétszerezett élet.

Kell az élethez valamelyes vagyon, paupertas magna meretrix: a szegénység nagy bűnalkalom. Kell becsület, lelki értékeink elismerése a köztudatban, jóhírnevünk, lelki vagyonunk. És kell élettárs: szentségi rangra emelt, örökre megpecsételt szerelmi élet, mely megsokszorozza, összeolvasztja, megtoldja életünket: gyermeket ad.

A tízedik parancs az Evangélium előhíre: mindez: becsület, vagyon, feleség annyira a tied, hogy azt senki el nem tulajdoníthatja tőled még vágyban, még gondolatban sem.[14]

Ez volna a második rész: a Pax hominibus.

Nemde földi értékek is ezek? A család, a szülők, az élet, a gyermek, a vagyon, a becsület, a feleség? S aki a tíz parancsolatot megtartja, nemcsak az égre néz, de a földre is; nemcsak örök boldogságán dolgozik, hanem a földi jólétnek is legnagyobb, leghasznosabb előmozdítója.

Van-e élet, erkölcsi kapcsolat, gondolat, érzés, tett, – ami kívül esnék a tízparancson? Nincs. Ez az örök emberi természet alapjainak legmélyebb ismeretét árulja el, és ezért legyen egy kor, egy életsors még oly kuszált, a tízparancson nem jut túl: új értékeket kitalálni, új bűnöket elkövetni nem lehet. Ne lopj! éppoly biztos fönséggel hangzik a cserekereskedés idején, a nomád életben, mint a mai komplikált börzevilágban. Ne ölj! Nemcsak a rablóvilág betyárjaira, hanem a mai kokainistákra, abortőrökre, morfinistákra stb. is áll.

A tízparancs az erkölcsi élet metafizikája. Rajta nyugszik az emberiség lelke és teste: az Egyház és az állam, a Münster és a Rathaus, amit a középkor mélyen érző lelke joggal épített csodás művészettel városának főterére egymás mellé testvérekül és nem ellenségekül. Tanúságául annak, hogy amint egybeesik a Gloria Dei és a Pax hominibus, úgy a lélek és a test érdekei és értékei legfelsőbb fokon azonosak, összeesnek, ha látszatra ellenkezőknek tűnnek is fel.

Az Evangélium nem felbontotta a törvényt, hanem tökéletesítette, kiterjesztette a lélekre is és a farizeusi elemberiesítéstől megóvta.

b) Isten akaratának teljesítése annyira fontos, hogy kétszeresen vannak kinyilatkoztatva az erkölcsi rend legfőbb pillérei: a törvényben: a kőben – ezt láttuk – ezenkívül a lelkiismeretben, a szívben is, hogy senki se mentegethesse magát azzal, hogy nem jutott tudatára annak: mi az Isten szándéka vele.

A paradicsomból kiűzött ember magával hozta az édenkert tiltott fáját, melynek megsértése volt az ősbűn. A lelkiismeret nem más, mint a lelkünkbe ültetett jó és gonosz tudás fája. Erről tudjuk meg: mi a jó, mi a rossz. A törvény szava elvont és általános; pl. ne lopj – a lelkiismereté konkrét és egyéni: neked itt most nem szabad lopnod. A lelkiismeret teszi tehát tudatossá a törvényt és akkor jó, ha a törvény szavát hűen, kellő időben, alkalomkor, kísértésben azonnal, megvesztegethetetlenül és pontosan idézi eltiltva attól, amit a törvény tilt, és követelve azt, amit a törvény parancsol. A külső törvény mellett tehát ott van a belső törvény: a lelkiismeret és ennek követése a pogányok üdvözülésének útja, akiknek Szent Pál szerint bár külső törvényük, tízparancsuk nincsen, természetüknél fogva mégis azt teszik, amit a törvény tart és ezáltal megmutatják, hogy szívükbe van írva a törvény rendelése.[15] A lelkiismeret lelkünk veleszületett vezére, szerepe ugyanaz, ami a hajón a kis iránytűé, ami az égitestekben a gravitációé: mindent egyensúlyban tartani, helyes irányba vezetni. Ez a lángpallosú kerub, akinek csodálatos fegyverét nem lehet átlépnünk lelkünk szárnyainak, tehetségeinek súlyos sérelme nélkül.

A lelkigyakorlat az igazi lelkiismeretvizsgálat: jó-e az én lelkiismeretem? Nem kopott-e el bizonyos szokásos bűnnel szemben? Nincs-e megvesztegetve legjobban dédelgetett szenvedélyemtől? Helyesen és azonnal idézi-e a törvényt? Nem tág-e, nem aggályos-e? És követem-e hűségesen szavát? Nem tekintem-e belső ellenségnek, nem küzdök-e ellene önámítással, elhallgattatva szavát éppen ott, ahol legjobban szükségem lenne rá: leggyakoribb bűnömmel, lelkembe csontosodott gyengeségemmel szemben? Végül melyik az a bűn, amelyik ellen legtöbbször emeli föl tiltakozó szavát, amelyik miatt legtöbbször illet belső szemrehányással, idézve már nem is a törvényt, hanem Isten büntetését?

Az életem célja tehát Isten dicsősége, és ami ezzel egyenlő: saját boldogságom. Ennek valósítása pedig Isten akaratának teljesítése, mely kétszeresen van tudtomra adva: a törvényben és a lelkiismeretben.

II. De ha körülnézek – azonnal látom, hogy nem vagyok egyedül. Körülöttem ezer és ezerféle más lény él, ezeknek közös neve: teremtmények. Minden, ami Istenen kívül és rajtam kívül van: teremtmény. Embertársak, természet, idő, tudomány, művészet, a föld, a kultúra ezer java. Mi ezeknek rendeltetése, hozzám való vonatkozása?

Mivel ugyanaz az Isten, aki engem teremtett, alkotta a teremtményeket is, nem tűzhetett ki számukra más célt, csak olyat, mely az én célommal megegyező. A teremtmények Istentől kijelölt célja az, hogy engem fönti célom elérésében segítsenek, támogassanak. Ha valamely teremtmény engem Istenhez közelebb segít, úgy használnom kell, élnem kell vele, ha pedig az örök célom elérésében gátol, – kerüljön bármily áldozatba is – elvetendő. A teremtmények értékmértéke Szent Alajos jelszava: Quid hoc ad aeternitatem? Mit használ ez – vagy az – az örök életre?

A teremtményeket tehát nem önmagukért, hanem Istenért kell szeretnem. Ilyen értelemben mondja Kempis Tamás: „Mihelyt a teremtményekre fordítod tekintetedet, azonnal elfordul tőled a Teremtő.” Már az Úr Jézus megmondta egészen világosan: „Senki két úrnak nem szolgálhat.”[16] Ami különbség a világosság és sötétség között, a jó és a romlás között, Krisztus és Bélial között – ugyanaz Isten szeretete és a világ bűnös szeretete között. Semmi címen sem szabad, hogy teremtmények vétkes szeretete töltse el, foglalja le szívemet Isten szeretete helyett. Ha a világosság meg akarja tapasztalni a sötétséget, azt csak úgy teheti, hogy megszűnik világosság maradni. Ha a jó a romlást meg akarja látni – semmire sem való többé, mint kivettetésre, hogy eltapossák az emberek.

És a teremtmények nem is engedik magukat Isten helyett szeretni. Hányszor halljuk: csalódtam ebben az emberben, abban az ideálban, ilyen vagy olyan földi törekvésemben. Az ember tragédiájá-nak színei folyton egy gondolatot ismételnek. Az ember mindenben csalódik, míg boldogságát Istenen kívül keresi. Mi ez a csalódás? A teremtmények Istentől nekik adott feladatukat teljesítik, mikor megcsalnak, mikor kiábrándítanak minket magukból, mikor saját ideiglenes, üres voltukat előttünk leleplezik – amivel mintegy azt mondják: ne minket, semmiségeket keressetek, hanem a szeretetre valóban érdemes dolgokat szeressétek!

A teremtmények között úgy kell élnem, mint ahogyan az Úr Jézus élt itt a földön, aki próféta, pap és király volt, és az ma is és mindörökké. Nekem is a teremtmények között prófétának, papnak és királynak kell lennem.

Mit tesz a próféta?

Azokból, amik láthatók, előre mondja a láthatatlant, az eljövendőt, az ígért Megváltót. Számomra a teremtmények között prófétának lenni tehát azt jelenti, hogy nem szabad elmaradoznom mellettük, hanem belőlük, róluk, általuk a láthatatlanra, az igazi jóra, az Alkotóra kell következtetnem. A Bölcsesség könyve eszteleneknek mondja azokat, akik a művekbe, az alkotásokba temetkeznek, és nem gondolnak az Alkotóra. Mindent Istenre kell tehát vonatkoztatnom, visszavinnem, mert ha szép, vonzó, szeretetreméltó a teremtmény, még sokkalta inkább az a Teremtő. Ez a prófétai tiszt az, amit a karácsonyi prefáció is említ: „… Ut dum visibiliter Deum cognoscimus per hunc in invisibilium amorem rapiamur: a megtestesült Isten Fiának láttán a láthatatlanok szeretetére ragadtassunk.”

Mi a pap legfőbb teendője?

Az áldozatbemutatás. Áldozatot bemutatni, valamit áldozatul hozni annyit jelent, mint valamiről Isten javára, Isten kedvéért lemondani, magunktól elvenni és Isten oltárára tenni. A teremtmények között tehát akkor vagyok Krisztus mintájára pap, ha ezeket Istennek áldozom, ha lemondok róluk, mint Ábel legszebb bárányáról, ha időmet, munkaerőmet, életemet és mindenemet Istennek adom. Káin lelkülete szól azokból, akik életük roncsait: öreg napjaikat akarják csak Istennek adni, ami az élet derűs napjaiból megmaradt, és mint már mindenkitől visszautasított, hasznavehetetlen, értéktelen maradék, senkinek sem kell. Nekem nem szabad így cselekednem, hanem éppen azt a teremtményt, mely engem Istennek, a Teremtőnek szolgálatában akadályoz – mint papnak áldozatul kell hoznom Isten oltárára.

Végül mi a királyok tisztje?

Az uralkodás. Bizonyos cél szerinti föltétlen intézkedés alattvalók felett. Tehát nekem kell uralkodnom a teremtmények felett, és nem azoknak én rajtam. Királyi hitlevelemet ősszüleimtől örököltem, ők viszont magától Istentől kapták a „növekedjetek” (önfenntartás ösztöne), „sokasodjatok” (fajfenntartás ösztöne) mellé az „uralkodjatok” királyi jogosítványát. A teremtmények tehát nekem alá vannak rendelve, nem szabad, hogy fölibém kerekedjenek. Ennek a teremtmények feletti uralkodásnak pedig csak egy módja van: Isten szolgálata. Deo servire regnare est: Istennek szolgálni annyi, mint – a teremtmények fölött uralkodni. Ha tehát Isten szolgálatát vállalom – uralkodom a többi lény felett, – míg ha Isten édes és könnyű igáját levetem, uralomvágyból Isten helyére törekszem – az a büntetésem, hogy azonnal szolgája leszek a teremtményeknek, melyeknek igája súlyos, terhes és elviselhetetlen.

Melyik mármost az a teremtmény, mely Isten és én közém áll, melyik bitorolja azt a helyet, melyet Istennek kellene betöltenie, elfoglalnia lelkemben? És viszont, melyik az a teremtmény, mely ha birtokomban lenne, ha becsülném, szeretném, bizonnyal elvezetne engem Istenhez?

Életem célja tehát Isten dicsősége és ettől elválaszthatatlanul saját boldogságom. Ennek elérése a parancsolatoknak és a lelkiismeret szavának betartása. Ez jelöli meg teendőimet a többi teremtmény irányában, melyeknek prófétájává, papjává és királyává kell lennem.

A kereszténység életszemléletétől tehát távol van minden könnyelmű felelőtlenség, de minden pesszimista életgondolat is. Hitből fakadó, kegyelemre is hagyatkozó, bizakodó optimizmussal tekint a keresztény katolikus szem a világba. Helyes önvizsgálat ez a kérdés: boldog vagy-e? Ha nem – úgy vagy hited kevés, vagy valami mulandó teremtményt Istennél jobban szerettél – innen van boldogtalanságod.

A tengeren egy vitorlást elért a szélcsend, a személyzetnek már minden élelme, vize elfogyott, és még mindig petyhüdten, mozdulatlanul függtek a vitorlák. A szomjúságtól végsőkig elcsigázott emberek kétségbeestek már egészen, mikor füst tűnt fel a látóhatáron: egy gőzhajó. Mikor nagy integetésre hozzájuk ért a gőzös, a vitorlás legénysége átkiáltott: adjatok vizet. Erre fura válasz jött: Merítsetek a tengerből és igyatok! Ti őrültek – felelték innét vissza – éppúgy tudjátok, mint mi, hogy a tenger keserű és ihatatlan! A gőzös emberei újra átkiáltottak: Ti vagytok az őrültek, mert nem tudjátok, hogy hol vagytok! Ti a világ legnagyobb folyójának, az Amazonnak torkolatában álltok, mely ott, ahol a tengerbe ömlik, kilométerekre megédesíti a tengert! A vitorlás matrózai tehát édes vízben álltak és majdnem szomjan vesztek.

Az élettel is úgy vagyunk, mint a tengerrel. Sokakra illik: nem tudjátok, hogy hol vagytok!

Az élet ugyan keserű, de Jézus keresztjének tövéből az evangélium, szentségek, malasztok, a megváltó vér oly hatalmas, édes folyama árad bele, hogy mi mind voltaképpen édes vízben állunk.

Csak az alázatosság lehajlása kell, hogy ihassunk belőle.

IV. A bűn

Ha életem Istentől kitűzött céljától eltérek, ha tudatosan és szándékosan Isten törvénye, lelkiismeretem szava ellen cselekszem – az bűn. Ha teremtményt szeretek, keresek, szolgálok a Teremtő helyett, ha földi boldogságomat Isten dicsőségének megkerülésével vagy mellőzésével akarom elérni – az bűn.

Itt és az alábbiakban csak a halálos bűnt értem, mikor bűnről beszélek.

Minden bűnnek három előfeltétele van: tárgyi oldalról Isten parancsa, alanyi oldalról pedig ennek áthágásában tudatosság és szándékosság. Mivel pedig Isten parancsát a lelkiismeret teszi számunkra tudatossá, a bűn legrövidebb meghatározása: a helyes lelkiismeret megsértése. Minden bűn megegyezik ebben a paradicsomi ősbűnnel: valamennyi a jó és gonosz tudás fájának: a lelkiismeretnek megsértése. A tiltott rossz cselekvése és a parancsolt jó elmulasztása.

Az Egyház legelső és legnagyobb hittérítőjének: Xavéri Szent Ferencnek életében olvasható az alábbi példa, melyet Mikes Kelemen is leveleinek egyikében kedvesen elbeszél.

A Szent egy bennszülöttet megtanított a keresztény hit elemeire, alapfogalmaira, többek közt imádságra is. A keresztény hitben még egészen járatlan ember azonban mindig összezavarta az imádságot és az átkot, mert így imádkozott: „Átkozott legyen az Isten!” A Szent többször kijavította: Helyesen mondd: „Áldott legyen az Isten!” A bennszülött megtanulta, de rövidesen megint a régi imaformáját használta. Mikor Xavéri Szent Ferenc útra kelt, hogy hajója más országba is elvigye a szent kereszt hitét, e szerencsétlen híve utána úszott a lassan távolodó hajónak és felkiáltott: „Atyám, hogyan is kell helyesen imádkozni? Már megint elfelejtettem!” A Szent lekiáltott a hajó födélzetről: „Imádkozz csak, ahogyan tudsz.” Meghagyta a rossz, sőt hangzása szerint bűnös imádság gyakorlatában, mert e szegény, primitív léleknél a szándék az imádás volt.

E példa azt igazolja, hogy a bűn kérdését elsősorban nem a külső törvény, hanem a belső bíró: a lelkiismeret dönti el. Mint ahogyan az Apostol mondja: „Ami nincs lelkiismeretből, az bűn.”[17]

Végig kell tekintenünk a bűn eredetén, lélektanán, teológiáján – hogy tőle való elfordulásunk teljes és végleges legyen.

I. A bűn eredete a sátán, a gonoszlélek. Nézzük az ő személyét, műveit és országát.

a) A gonoszlélek azért igazi eredete a bűnnek, mert ő az, akiben kísértés nélkül fogamzott meg az első bűn: a kevélység bűne. Ez a bűn nem maradt meg egyedül őbenne, hanem másokra is kiáradt, ezért mondja a Szentírás, hogy mikor lezuhant Lucifer az égből, nem egyedül esett le, hanem magával rántotta az ég csillagainak, Isten kiváltságos angyalainak egyharmadát. Ezzel elárulja programját, ami nem más, mint Isten országának kisebbítése, Isten terveinek meghiúsítása. Félelmes nagy erejéről maga az Úr Jézus tanúskodik, mikor azt mondja: „Ne féljetek azoktól, akik a testet megölik, mert a lelket meg nem ölhetik. De féljetek attól, akinek hatalma van mind a testet, mind a lelket a gyehennába vethetni.”[18] Van kulcsa minden ajtóhoz, nincs előtte zárva a kolostorok és szívek klauzúrája, nincs oly szent hely, hogy ott meg ne jelenhetnék. Van bűn az égben, van a paradicsomi ősállapotban, van – mint Júdás, Péter esete mutatják – Krisztus közvetlen közelében. Mint a Szentléleknél, úgy a gonoszléleknél is megvan a nyelvek csodája: ért minden nyelven: a gyermekekhez dadog, az ifjakhoz lelkesítőleg beszél, a komolyaknak érvel, az öregeknek hazudik. Megszállja a szónokot és megigézi a hallgatókat. Minden bűnt örömért kínál: övéi a nemi élvezetek, az ital, a pénz, amit Jézus sohasem fogott kezébe, ő minden eretnekség, szakadárság atyja; az Egyháznak: Krisztus varratlan köntösének elszaggatója. Hatalma csodálatos. Csak annyi van neki megengedve, hogy a Szűzanyának és az ő ivadékának sarkai után leselkedjék és ez Jézusra a megostoroztatás kínjait, a kereszthalál borzalmait, Máriára pedig szívét átszűrő hét tőrt jelent. Miatta kell félelemmel és rettegéssel munkálnunk üdvösségünket.

b) A sátán művei megejtő hazugságok és bámulatos átváltozások.

Az Úr Jézus adja neki e nevet: „hazugság atyja”.[19] És méltán, mert ő mondta ki itt a földön az első szándékos hazugságot, mikor ősszüleinkhez így szólt: „Olyanok lesztek, mint az Isten” – pedig önmagához hasonló szerencsétlenekké akart tenni bennünket. Hazugságai nemcsak szóban, hanem cselekedetekben, magatartásban, elcserélt szerepekben is nyilvánulnak. Az igazság, szépség, jóság mezébe öltözik, a vallásosság címén gyalázatos bűnökbe keveri az ókort, poétikusnak mutatja a fajtalanságot, hősiességnek a kevélységet, hasznosnak a lopást, ostobaságnak mutatja az alázatot, lefokozott, terméketlen életnek a szüzességet, szolgaságnak az engedelmességet. Segíteni látszik a jót, pedig káros a szándéka. Jóbarát színében jön, pedig örökös ellenség. Az ősszülőknek azt mondja: olyanok lesztek, mint az Isten. És nem ez-e a lelkiélet igazi alapja: „Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok is tökéletes?”[20] Első kísértése Jézushoz egy átváltoztatásra szóló ajánlat. És nem volt-e Krisztus legelső, legutolsó és legfőbb csodája az átváltoztatás? Második ajánlata egy leszállás, nem szállt-e le Jézus is a mennyből az istállóba, amikor megtestesült? És azóta is hány lelket változtat át szentből bűnösre, hányat szállít le a templom magasából a föld porába, hány lélekkel imádtatja magát nevetséges ígéretekért? Első eszköze: a kígyó azóta is az állatvilág réme és a halál eszköze. Azóta ő az okkult jelenségek színfal-tologatója, a spiritizmus bolondító és idegölő izgalmainak szerzője. Ő kígyó: alattomos és síkos, hacsak egy kis rést talál a szív kapuján, biztosan becsúszik; amit gyűrűivel össze tud törni, azt megfojtja; amivel így nem bír, azt megmarja. Ha nem tud egyenesen bűnre venni, megelégszik azzal, hogy becsap, hogy valami drága kegyelemtől elüt, mint a balga szüzeket, mint Ézsaut. Ő kiált fel a megszállott ember ajkaival: „Mi közöm hozzád, Krisztus?”[21] Minden farizeizmus atyja, ő jön bárányok ruhájában, de belül ragadozó farkas, ő jön a jó pásztor szerepében, pedig haszontalan béres, országának levegője a sötétség, a zenéje sírás és fogak csikorgatása. Ő az az ellenséges ember, aki az égi Magvető tiszta búzája fölé az alattomosság éjszakájában konkolyt szór. Ő a régi kígyó, ivadékai: a viperák fajzatai, akik nyolcszoros jajt hallanak Krisztus ajkairól, és akikre a Legszentebb ostort fonni és ostort fogni kényszerül, mert latrok barlangjává változtatják át Atyja házát.

Műveinek másik része: átváltozások. Láttuk, hogy a lelkigyakorlatok célja is átváltozás a rosszról a jóra, a jóról a jobbra. A gonoszlélek célja is átváltoztatás, de a jóról a rosszra, a rosszról a még rosszabbra. És ezen a területen Istennek jó célra adott képességeit változtatja át különös törekvéssel romboló erőkké. Az önfenntartás ösztönéből, mely a testet fenntartani volna hívatva Isten szándéka szerint – testi életet emésztő mértéktelenséget csinál. A fajfenntartás ösztönét, Istennek az élet folytatására adott csodálatos ajándékát – a fajtalanság, a szemérmetlenség gazdag skálájára változtatja át, a nyugalmi ösztönből pedig lustaságot, tétlenséget alakít. Isten a nőt segítőtársul teremti a férfi mellé; – a sátán épp ezt teszi rontása eszközévé: lásd Éva, Mirjam, Putifár neje, Beetsabee, Dalila, Lót felesége, leányai, Heródiás, Salome, a Szent Pétert csábító szolgáló és még sokan. Isten a zsidóságot választott néppé teszi, – a sátán épp ezt teszi Krisztus megfeszítőjévé, a kinyilatkoztatás hordozóit annak megtagadóivá, ő a nagy átváltoztató: Lucifer, a fényhozó a sötétség fejedelmévé vált, lakása a mennyország helyett a pokol lett, a paradicsomból siralomvölgyet csinált, amelybe három bútort hozott: az ásót, a jármot, a koporsót. (Munka, szenvedés, halál.) Az ő átváltoztató keze teszi azt, hogy a szemérem fala közüle és a bűnös közül eltűnt és Isten és az ember közé került, aminek következtében elkövetni a bűnt nem szégyelljük, de megvallani nagyon is restelljük. (Bossuet.) Holott fordítva kellene lennie: a bűnt elkövetni szégyen, megvallani dicsőség. De az ördög műve, hogy a bűn elkövetésekor a szégyenérzet hallgat, a penitenciás beismerés alkalmával viszont elemi erővel lép fel, és útját szegi megtérésünknek, javulásunknak.

Ez az átváltoztató munkája sohasem pihen: aki rossz, azt még rosszabbá teszi, csodálatos démoni crescendójának soha sincs vége. A Dél-Amerikát meghódító spanyolok az ottani derék, jellemes őslakókat mindenáron ki akarták irtani, hogy ércekben, terményekben gazdag országukat magukévá tegyék. Ezért közéjük vitték a pálinkát, generációkat tettek tönkre, de a nép még mindig erős volt és élt. Ekkor ópiumot hoztak be, és azzal rontották a bennszülöttek testét, lelkét. Mikor ez sem volt rájuk végzetes, akkor kínai pestises járványkórházakból odahozták az elhaltak ruháit, felöltöztették belé a civilizáció nevében a szegény őslakókat, míg ki nem pusztultak valamennyien. Ilyen a bűn crescendója: mámor, kábulat és ragály váltják fel egymást, igazi pusztító mivoltát csak a végső fokon árulva el – mikor hazánkat: a mennyországot már végképpen eljátszatta velünk.

c) A harmadik a sátán országa, melyről azt mondja az Úr Jézus, hogy széles út, tág kapu vezet oda és sokan járnak arra. Említi, hogy fennáll, terjeszkedik Belzebub országa. Ennek területe oly kicsiny volt, mint a kígyó feje, és később megmutathatja a hegyről Krisztusnak a világ minden országait és gazdagságát, mint a sajátját. Ő az, aki megkívánja Krisztus híveit, aki megrostálja az apostolokat, mint a búzát, aki megszállja a testeket, aki a megtisztult lelkekbe hetedmagával visszatér. A betegség az ő munkája, hisz az Evangélium a sátántól megkötözötteknek nevezi a betegeket. Még a legszentebb helyen: a Kálvárián is, mikor végbemegy a világ megváltása, mikor elömlik a piszkos földön és Ádám szennyes koponyáján Jézus tisztító vérének árja, mikor a gonoszok is mellüket verik és a pogányok is hitvallást tesznek, még akkor is és ott is van egy talpalatnyi helye: a bal lator lelke az övé! Jézus őt mint villámot látta lezuhanni az égből. Tehát gyújt, rombol, éget. Az ő kincse a jó és gonosz tudás fájának gyümölcse, az ő szerszáma Káin dorongja, az ő vára Bábel megátkozott tornya, az ő alkotása a zsidó nép aranyborjúja, az ő tava a Holt-tenger, a halottak tengere.

II. A bűnnek megvan a maga pszichológiája és teológiája. Minden halálos bűnben és minden halálos bűn következményeiben ott vannak az ősbűn lényeges jegyei és hatásai.

Ősszüleink egyszerű vétkében valójában háromszoros vétek van.

a) Engedetlenség Isten világos, nyílt parancsával szemben; ne egyetek a jó és gonosz tudás fájáról és ők mégis ettek. Benne van ebben az engedetlenségben Isten parancsoló tekintélyének megvetése: nem szolgálok, vagyok a magam ura, azt teszek, ami nekem tetszik. b) Hitetlenség, mert Isten azt mondta: ha esztek, halállal haltok meg; a hazug sátán pedig: dehogy haltok meg, sőt olyanok lesztek, mint az Isten. Tehát több hitelt adtak a sátánnak, mint Istennek. Isten iránt hitetlenekké; a sátán iránt pedig hiszékenyekké váltak. c) Roppant kevélység van vétkükben: azért vétkeznek, hogy olyanok lehessenek, mint Isten. Letaszítani Istent a fölség trónusáról és odaültetni a teremtményt: magamat. Itt a bűn igazi súlyossága. És azóta is minden bűnben benne van ez a három elem: engedetlenség, mert Isten parancsolja, ne tedd, és te mégis megcselekszed; hitetlenség, mert inkább hallgatsz a kísértő szavára, mint Istennek a lelkiismeretben megszólaló szavára; végül roppant gőg, mert olyan akarsz lenni, mint Isten, akit semmi sem korlátoz.

A következmények, a lélektani hatások is megegyeznek minden bűnnél az első bűn szomorú és végzetes kíséretével.

a) Értelmük elhomályosult, … megijedtek és elrejtőztek, mondja a Szentírás.

Az emberi lélek királya az akarat, az történik, amit az ember akar. De ez a király vak; mindentlátó tanácsosra, miniszterre van szüksége és ez az értelem. Mihelyt az értelem valamit jónak mond, ajánl – a vak király: az akarat azonnal kinyújtja feléje kezét. Mármost a bűn esetében az ész világosan tudja, hogy annak elkövetése tilos és káros, a vak király azonban letolja vezéri, tanácsosi szerepéből az észt, és udvari intrikusokra, megvesztegetett betolakodókra: szenvedélyekre hallgat. Bűn tehát csak az értelem veresége, mellőzése árán lehetséges.

Innen van, hogy minden bűn butít; az akarat az élet lámpását: az észt detronizálja és gonosz lidércek után tájékozódik, nem csoda, ha ingoványba jut. Ez az elhomályosult értelem aztán azt hiszi, hogy Isten elől el lehet bújni, rejtőzni, hogy a felelősséget át lehet másra hárítani, mint ezt a paradicsomi bűn esetében oly emberien világosan tárja elénk a Szentírás. Mikor az iskolában a serdülés éveiben hirtelen tanulmányi hanyatlás ér addig egészen szépen haladó gyermekeket, az értelmi tisztalátás homályosságából, az elmék kopásából egészen biztosan következtethetünk titkos bűnökre, melyeknek rabjai lettek. Hány ferde életszemlélet, félrevezetett, elnémított lelkiismeret, elhibázott élet, kátyúba jutott tehetség, boldogtalanság eredete a bűn! Hányszor látjuk, hogy úgynevezett jó emberek szó szerint egyik parancsolat ellen sem vétenek – mégis egész életük egyetlen nagy mulasztás, nagy önzés, szeretetlenség – egyszóval bűn. Micsoda alkuk, megalázó engedmények kínpadjára jut a hű tanácsos: az értelem, – a lélekország vértanúja – mert meg merte mondani az igazat, mint Keresztelő Szent János Heródes udvarában, vagy mint Morus Szent Tamás VIII. Henrik előtt, neked ezt nem szabad tenned. Bizony a vak zsarnok sokszor azzal bünteti, hogy megvakítja …

b) Akaratuk a rosszra hajló lett, … észrevették, hogy mezítelenek … írja tovább a Szentírás.

A bűn másik lélektani hatása, hogy nemcsak butít, hanem gyengít is. Isten és a lélek harmóniájának megbomlása magával hozza a lélek belső erői, tehetségei közötti egyensúly, rend megzavarodását is. Addig ismeretlen vad vágyak törnek elő, megzavarják a tisztalátást, ösztönök kusza hínárja fonja be a lelket mindenfelől. Bűnalkalom lesz sok minden, ami az ártatlan állapotban, a tiszta szem tükrében nem volt az. És főként gyengül a jellem, az elvek iránti hűség, minden bukásból nehezebb fölkelni, mert az ösztönös nehézkesség következetesen húz lefelé.

A biblia mély pszichológiával mutat rá erre a második következményre is: észrevették, hogy mezítelenek. A bűn elkövetéséig ruhátlanságuk nem volt kísértések forrása, az ártatlan léleknek szemében tiszta volt Isten legszebb alkotása: az emberi test. A lélek belső összhangja azonban felbomlott, a romlott és szenvedélyektől vezetett akarat bűnös kívánkozásai már kiszabadultak rejtekükből, és buja vágyakozással nyújtották ki kezüket új tiltott és bűnös gyönyörök felé.

A bűnös lélek sokszor lát, keres rosszat ott, amiken a tiszta szív nyugodt ítélete és világos szemlélete sértetlenül lép keresztül, sokszor úgy, hogy még ruhája szegélye sem ér a sárba. Mindez a rosszra hajló akarat bizonysága.

c) Az Úr kitiltja őket a paradicsomból … ez a bűn további következménye a Szentírás szerint.

A tiszta lelkű ember még itt a siralom völgyében is békés, mély harmóniában él környezetével. Paradicsomi béke kísérte mindig a szenteket, akik madaraknak, halaknak prédikáltak, és testvérnek, nővérnek nevezték a vizet, a tüzet, a napot. (Assisi Szent Ferenc, Páduai Szent Antal, Szent Balázs, Szent Vendel stb.) Az Istennel fönnálló béke kiáradt lelkükből a természetre is, a környezetre is, és mindent kedves aranyderűvel vont be körülöttük.

Ezzel szemben a bűnös ember örökös harcban él nemcsak Istennel, hanem környezetével is. Mert boldogságát itt, a földiekben keresi, és mert csalódik bennük, pesszimista lesz, gyűlölködő szemmel tekint környezetére, kedélyi sivatagban él: elvesztette a paradicsomot. Bosszankodik játszó gyermekekre, tüskés, sértő, ellenséges lelkületű lesz minden iránt. Nem csoda, ha a környezet, a természet is így tekint vissza rá, mert a világ úgy néz ránk vissza, ahogyan mi gondolkodunk, érzünk felőle.

Az elveszett paradicsomban ott volt az élet fája. A halálos bűnben élő emberre kétszer akkora probléma a halál gondja, mint az erényes hívő lélekre. Fél tőle, minden gondolata mögött ott lappang, minden törekvését ez vonja árnyékba, minden sikerére ez terít fekete gyásztakarót. Az új életforrás: az Oltáriszentség, mely mostani állapotunkban mulandóságunk orvossága, halhatatlanságunk záloga – el van zárva előtte. Gyűlölet és meghasonlás ássa le magát mindig mélyebbre lelkében.

Ami Istennek nem dicsőség – az nekünk is békétlenség, boldogtalanság.

d) Ábel meghalt, Káin pedig elbujdosott – ez a bűn utolsó következménye.

Szent hitünk szerint a halálos bűn nemcsak a lélek természetfeletti életét veszi el, hanem megfoszt minden addig szerzett érdemeinktől is. Az érdemek a lélek igazi gyermekei, minket a síron túlra is elkísérő kincseink, melyek a halálos bűn által meghalnak, számunkra elvesznek. Itt állunk legnagyobb értékeinktől kifosztva, mint Ádám és Éva Ábel sírjának domborulatán.

Ez a bűn pszichológiája és teológiája. A bűn valóban Isten templomának megfertőzése, Krisztus újra megfeszítése, a Szentlélek megszomorítása.

Senki sem gondolhatja őszintén és okosan önmagáról, hogy számára a bűn kérdése el van egyszer és mindenkorra intézve. Lehet, hogy a bűn – mikor a maga kaszárnyai brutalitásában áll elénk – visszataszító, talán nem is vallási, hanem esztétikai ízlésünk, nevelésünk is visszatart tőle, de halálosan veszedelmes lehet számunkra ugyanaz a bűn, mikor szalonformákat ölt; mikor vonzó, poetikus, nagy élményt ígérő – halálosan veszedelmes mindannyiunk esendő, botladozó lelkületére. Ezért mondja mély igazsággal Szent Jeromos: „Ne bízz magadban! Te sem vagy Dávidnál szentebb, Sámsonnál erősebb, Salamonnál bölcsebb!” Ha ezek elestek, neked sincs más teendőd, mint a krisztusi tanács: vigilate et orate: vigyázzatok és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek!

Melyik az én legnagyobb bűnöm, mely annyi kárt okoz lelkemnek, életemnek, örökkévalóságomnak? Micsoda állandó kereszteshadat kell viselnem ellene, hogy megszabaduljak tőle? Bevezetem a naponkinti lelkiismeretvizsgálatot, gondoskodom bűnalkalmak távollétéről, megszüntetek káros kapcsolatokat személyekkel, szórakozásokkal, olvasmányokkal. És főként imádkozom a bélpoklos hitével és alázatosságával: „Uram, ha akarod, megtisztíthatsz engem!”[22]

A bűn és megtérés legszebb példabeszéde az evangéliumbeli irgalmas szamaritánus.

Az ember, aki lement Jeruzsálemből Jerikóba, én vagyok. Jeruzsálem: a szent város, a béke városa, az erény világa, Jerikó: holdváros: a hazugság, megtévesztés, bűn városa – nem csoda, ha onnét ide lefelé, lejtőn visz az út.

Rablók kezeibe esett. Ezek a kísértések, bűnalkalmak, melyeket csak vigyázat, imádság és a keskeny út, a szűk ösvény választásával lehetett volna elkerülni.

Ezek mindenéből kifosztották őt … Mit vett el tőlem a bűn? Az ártatlanság fehérneműjét, a megszentelő malaszt menyegzős ruháját, eddig gyűjtött érdemeimnek kincseit, erényeim fegyverzetét és az örök élet belépő jegyét.

És sebekkel borították … Ezek a sebek: értelmem eltompulása, akaratom legyengülése, szívem elvakultsága, megátalkodottság a rosszban, közönyösség a lélek, az üdvösség, az erény világával szemben.

Félholtan otthagyták. Egy kis élet még maradt bennem a halálos bűn után is és ez: a hit pislákoló mécsese, a megtérés kegyelmének lehetősége.

Elment mellette egy zsidó pap és egy zsidó levita. Ezek a nem igaz vallások, a hamis világnézetek, melyek szenvedésre nem képesítenek, bajról lábra állítani, erőt és kegyelmet közölni nem tudnak. Ezek csak az élet derűs napjaira valók, mikor önerejében tetszeleg az ember, és ilyen fogalmakat, mint bűn, erény, üdvösség, kárhozat gyerekesnek tart és lenéz. Mikor azonban sajátmagán érzi ezeknek az igazságoknak súlyát – éppúgy otthagyják a hamis világnézeteknek papjai is, mint a kísértések rablói.

Jött az irgalmas szamaritánus, olajat és bort töltött sebeibe és föltette barmára. Ez az Úr Jézus maga, akit eddig idegennek, lenézett szamaritánusnak tekintettünk, de akiben egyedül van a bűnös iránt könyörület, jóllehet ő a megsértett. De ő keresni és üdvözíteni jött azt, ami elveszett. Az ő jósága, szeretete, bennünk a megtérés gyógyulását elősegítő kegyelme az olaj és a bor, amit sebeinkbe önt és elhomályosult értelmünk lassan látni kezdi a gonoszlélek taktikáját, saját nyomorult voltát, inaszakadt akarata lassan támolyogva, Krisztusra támaszkodva összeszedi magát.

És bevitte a szállásra. Ez a szálló, fogadó az Anyaszentegyház, ennek egyik szobája ez a lelkigyakorlat. A fogadós a lelkipásztor, az én gyóntatóatyám, aki engem fölápol. Amit rám fordít, nem a magáéból adja, hanem az irgalmas szamaritánusnak dénárjából. Ha azonfelül költ rám valamit, megadja neki Jézus bőségesen. Találj rám irgalmas Szamaritánus, hívlak, várlak és bízom benned!

V. A bűn forrásai

Ismeretünk annál tökéletesebb, helyesebb, minél inkább átfogja az ismereti tárgy okait, gyökereit és forrásait is. Így a bűn ismeretében is; védekezésünk akkor lesz egészen helyes és eredményes, ha a bűnt forrásaiban el tudjuk kerülni, el tudjuk nyomni, még mielőtt káros hatását lelkünkre kifejteni tudná.

A bűnnek a gonoszlelken kívül három forrása van: a) a kísértés, b) a bűnalkalom és c) a korszellem.

a) A kísértés belső unszolás a bűn elkövetésére. Még nem bűn, hiszen más neve is van, – csak lehet belőle, ha befogadjuk, ha beleegyezünk, mint ahogyan a mag sem kalász még, csak azzá lehet, ha engedjük gyökeret verni. Még ha a kísértés érzéki természetünknek első pillanatra tetszik is, még akkor sem bűn, mert ez a tetszés nem tudatos és szándékos, hanem önkénytelen. Minden kísértés, mielőtt a lelkiismeret cenzúráján átment volna – kísértés marad és még nem bűn.

A kísértés magában véve nem rossz, hiszen ha az volna, az Úr Jézus nem engedte volna magát megkísértetni. Ez próba, vihar, mely gyenge fákat, jellemeket kitördel, erőseket azonban még erősebbé tesz, és megszilárdít a földhöz kapaszkodásban, az Isten iránti hűségben. Oly tökéletességre eljutni, hogy soha kísértésünk ne legyen – földi életünkben nem lehet. Luther egyéni tragikuma ott kezdődött, mikor az ágostonrendi kolostorban igen szigorú aszkézist kezdett gyakorolni azt gondolva, hogy akkor nem lesznek többé kísértései. Mikor pedig látta, tapasztalta, hogy ez elérhetetlen ábránd, akkor vert benne gyökeret tévtana, mely szerint emberi természetünk az eredeti bűn folytán teljesen megromlott, semmi érdemszerző cselekedetre nem képes; egyetlen, amit tehet: az Úr Jézus érdemeibe vetett bizakodó hit.

A kísértés tehát egyenesen jó jel: azt jelenti, hogy még nem vagyunk a gonoszlélek birtokában. Új alkalmat jelent érdemszerzésre, Isten iránti hűségünk, szeretetünk kimutatására. Nem szabad vele sokáig törődnünk, határozottan, gyorsan ellen kell neki állnunk, – mint az Úr Jézus tette; fölismerve, akármilyen alakban közelít is felénk.

b) A bűn második forrása a bűnalkalom, mely lehet személy, könyv, játék, környezet, társaság, élethelyzet, melynek kapcsán a legnagyobb valószínűség szerint bűnbe esünk. Általános bűnalkalom is van, mely mindig mindenkire bűnveszélyt jelent és ez a tétlenség, a lustaság, mely a régi közmondás szerint az ördög párnája. Általában a bűnalkalmakra az áll, amit a teremtményekről mondottunk: ha valami – legyen egyébként bármi – örök üdvösségünket veszélyezteti, közém és Isten közé áll, kerüljön bármibe is, le kell róla mondanom. Igen sok lélek kerül ugyanis a kárhozat örvényébe azért, mert nem kerülte a bűnalkalmakat. Dávid házasságtörő és gyilkos lett a tétlenség bűne folytán. Szent Péter a Kaifás udvarán tűz körül melegedő csőcselék közé vegyült és – megtagadta Jézust. Szent János viszont hű maradt Mesteréhez, mert gondosan kitért a bűn alkalmának ragálya elől.

Tehát el kell kerülnöm az engem bűnbe vivő alkalmakat. Viszont keresnem kell a jó emberek társaságát, az erény gyakorlásának alkalmait.

c) A bűn harmadik forrása – mellyel bővebben kell foglalkoznunk – a korszellem.

Bár nem vagyunk Hippolit Taine miliő-elméletének föltétlen hívei, mégis való, hogy legnagyobb és legészrevehetetlenebb befolyássál a korszellem van ránk. Ez szellem: benne élünk, mozgunk, vagyunk, áthatja gondolkodásunkat, ízlésünket, vágyainkat. Azért az egyéni lelkiismeretvizsgálat mellett szükséges most egy társadalmi lelkiismeretvizsgálat: hadd lássuk, mit ront, mit veszélyeztet bennünk a korszellem és viszont keresztény hitünk – mely minden idők, korok erjesztő kovásza – mily orvosságokkal szolgál eme kor fiainak, a korszellemmel szemben hogyan adja, árasztja lelkünkre a Szentlélek üdvös szellemét.

Korunk lelkének legnagyobb hibái ezek:

1. Az alanyiság túltengése. Mindenki önmagának és életének mértéke, szabálya akar lenni. A gondolkodás és cselekvés autonómiájának korát éljük. Hitelét veszti minden régi, mások által kipróbált tradíció és túlteng a kritika, az előzetes gyanakvás minden konzervatív felfogással szemben. E túlzó szubjektivizmus dogmája ez: nem az a fontos, ami igaz, hanem ami tetszik. Tehát az objektív, adott, tárgyi valóság helyett az egyéni tetszés az igazság mértéke. Ezért érthetetlenek a mai modern alanyi költők, a futurista festők, – mert szerintük a művészetnek nincs semmi vonatkozása a tárgyi világgal, a fontos az, hogy ők így látják, nekik ez tetszik, nem adnak semmit a közönség ítéletére.

Vallási téren ez a túltengő alanyiság két vonatkozásban is káros: a hit helyébe teszi a babonát, az erkölcsi világ főparancsának: a szeretetnek helyébe pedig a szimpátiát. Válogat a hit tételei, igazságai között, egyéni tetszésének ítélőszéke elé von mindent és a higgadt, befolyásolatlan értelem megszűnik náluk az élet vezére lenni. Hányan vannak, akik az örök életben nem hisznek, de szellemeket azért idéznek, a keresztény erényeket lenézik, de „altruista, szociális érzékük” birtokára büszkék. Hazug álhumanizmus tölti el a lelkeket, emberpusztítással megfér az állatvédelem. Hányan pusztulnak el gázoktól, éhségtől, háborútól – a korai ősz miatt ittrekedt fecskéket viszont repülőgépen viszik le délre.

Az erkölcs világában a mai ember előtt teljesen érthetetlen, hogy a szívnek is mer parancsolni a kereszténység! Hogy ellenszenves, ostoba, rosszakaratú, hozzám ellenséges embert, iszákos szülőt, elzüllött gyermeket is kell szeretni! Ez a két szó: kell szeretni – hogyan fér meg egymás mellett?! A szerelem témáját agyonkoptató írók, színdarabok, annyira beleásták a köztudatba az érzelmi élet ösztönösségét, hogy egyenesen lázadoznak széles körökben minden ésszerű szeretet, vagy egyenesen természetfeletti parancsból eredő szeretet ellen.

A keresztény katolikus hit a korszellem eme hibájával szemben megalkuvástalan, fönséges következetességgel képviseli és hirdeti a kinyilatkoztatott igazság és a megparancsolt szeretet objektív világnézetét. Elénk diktálja hitigazságait, melyekben nem ismer alkut, és erkölcsi parancsolatait, melyekből egy jottányit sem enged. Van Szentháromság, eredeti bűn, megváltás, örök élet stb. – ezek adva vannak, Istentől kinyilatkoztatva vannak, ezeket fenntartás nélkül tudomásul kell venned, ezek közt nem válogathatsz, mert ez az isteni tekintély szava. A hit motívumai lehetnek egyéniek, de hit tárgya soha, az adva van. Hogy miért vagyok hívő, ennek lehetnek egyéni, múltamban, lelkületemben adott okai, de hogy mit higgyek, azt Isten írja elő számomra.

Ugyanígy az erkölcs terén: Isten mer a szívnek is parancsolni. Nem arról van szó, hogy neked ki rokonszenves, ki nem, szeresd, mint tenmagadat. Az érzelemvilágot se ösztön, szeszély, pillanatnyi tetszés, egyéni hajlam vezesse tehát, hanem isteni parancs, természetfeletti erkölcsi rend.

Így segít korunk túlzó alanyiságával szemben a mi szent hitünk komoly tárgyilagosságra, segít és tanít belehelyezkedni mások világába, és kiemelkedni a mindig önzően látó „én”-ből.

2. Korunk második baja a szenvedésre való képtelenség. Élvezeteket hajhászó, elpuhult korban élünk, mely a testkultúra jelszavát követi, és vitázva fordul el mindentől, ami önmegtagadás, önlegyőzés, kereszthordozás, áldozat. Ez az oka, hogy a három nemzetrontó bűn: az egyke, a házassági elválás és az öngyilkosság oly hihetetlenül általános és gyakori lett. Hány diák lesz kis dolgokért öngyilkossá, hány házasság borul fel a legkisebb alkalmazkodó készség hiánya miatt, hányan irtóznak pusztán kényelemből a gyermekáldástól! Ehhez a szenvedésekre képtelen korhoz bizonyos vonatkozásban maga az Egyház is alkalmazkodni kénytelen: hol van a régi középkor böjti fegyelme, vagy az ókor bűnbánati fegyelme a maitól! Ma szenvedéseket legföljebb hiúságból vállalnak az emberek, szenvednek szűk cipők miatt, böjtölnek a divat szeszélyei kedvéért, de szenvedést, vagy üldöztetést viselni az igazságért, áldozatosságból Isten országáért – azt nem.

Ezzel szemben a keresztény katolikus hit megalkuvás nélkül hirdeti, amit Jézus mondott: „Aki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye föl keresztjét és kövessen engem.”[23] A kereszt nemcsak teher és iga, hanem nyomorúságunk mankója, üdvösségünk zászlaja és örök hazánk ajtajának kulcsa is egyúttal. A mi szent hitünk azonban erőforrás is a szenvedésben, nemcsak kívánja az áldozatokat, hanem képesít is áldozatokra. „Jöjjetek hozzám mind, akik fáradoztok és terhelve vagytok, és én megenyhítlek titeket.”[24] Roppant erőforrás a gyóntatószék, ahol egy hősi önfeljelentéssel megszabadulunk a legnagyobb tehertől: a múlttól; az Eucharisztia, mely vértanúkat nevelő kenyér és szüzeket ihlető bor, mely gyermekeket tesz hősökké az élet arénájának küzdelmeire. És végül általában a kereszténység túlvilági szemlélete, mely az élet súlypontját: a boldogságot nem ezen a világon keresi, mely penitenciás lélekkel jár itt a földön, ahol tudja, hogy nincs maradandó lakása, hol küzdés és szolgálat, gyűjtés és érdemszerzés az élethivatása.

3. Következő baja korunknak a hazugság szelleme. Amint lépten-nyomon látjuk, ma a hazugság nemcsak a nyelv bűne, nemcsak szóban él, hanem cselekedetté, magatartássá, hamis életfelfogássá lett közöttünk. Ma a regényeket nem írják, hanem élik. A tisztességes élet túl prózai, a valóság költőietlen, tehát mindenki egy képzeletbeli drámának tekinti az életet, ahol hazug helyzetekben, mint főhős, az egész világot közönségének nézheti. Ruha, mely nem födi be a testet, hamis ékszer, nívón felüli költekező élet, meg nem szolgált, megfizetett cím, befolyásosság vagy beavatottság látszatának keltése másokban – mind hazugságok. Mennyien élnek csak kifelé: az utcának, a vendégeknek, a társaságnak, a látszatoknak, és ha e hazug lepel lehullik róluk – erkölcsi halálnak érzik, mely elől öngyilkosságba illik menekülni. Hogy annyira irigyelt státusz lett a színészek, színésznők, sztárok világa – kiknek egész élete más egyéniségébe való behelyettesítés, Schauspielerei: látszat szerinti játék – ez is hazugságra hajlamos korunk egyik tünete.

Ezzel a bajjal is szembeszáll katolikus hitünk és a belőle táplálkozó igaz lelkület, mely annak nyomába lép, aki azt mondta magáról, hogy ő az út, az igazság, az élet. Aki a képmutatókra mondta legsúlyosabb ítéleteit, aki festett koporsókhoz, fehérített sírokhoz hasonlította a cselekedetben, magatartásban hazugokat. Ő tanított minket szóval és példával lélekben és igazságban imádni az Istent. Első oltalmazójáról, nevelőatyjáról: Szent Józsefről keveset szól a Szentírás, de azt kiemeli, hogy igaz férfi volt. Őt pedig igaznak kénytelen nevezni éppen akkor, mikor súlyos bűnösként a hazugok elítélik – az ellenséges Júdás és a közönyös Pilátus felesége.

Az Egyházban él ez az igaz szellem, mely a Szentlélekből: az igazság Lelkéből árad. Az Egyház tiltja a művirágot az oltáron, az arany helyett a csiszolt rezet – mert ezek hazugságok, és nem méltók az eucharisztikus igaz Isten közelségére. A gyóntatószékben pedig az őszinteség akadémiáját állítja fel, ahol minden hazugság, elhallgatás, hamis kertelés szentségtörés, viszont minden bánatból fakadó alázatos őszinteség feloldozás, kegyelemforrás.

4. Korunk arcán még van egy súlyos seb: és ez a pietástalan lelkület. Valami általános dekadencia, lecsúszás, szellemi csőd fogott el széles néprétegeket. A mai ember érzi, tudja ezt, de mégcsak nem is restelli. A szellemi világ legnagyszerűbb teljesítménye sem tud ma akkora tömegeket megmozgatni, mint egy nemzetközi futballmérkőzés. Általánossá lett a tiszteletlenség az élet titkai: a születés, a halál iránt: gúnyt, reklámot, ostoba szellemeskedést szokás ma ezekről kegyeletlen beszédstílusban mondogatni. Az ifjúság ideáljai fiúknál az atléta, lányoknál a színésznő. Hányan tudják a világbajnokok nevét, rekordjait, de Dantét és munkásságát nem tartják érdemesnek megjegyezni. Sofőr-kultúra korát éljük: a félműveltség valuta-filozófiája, a moderneskedő elvtelen művészet, az atonális néger muzsika, a strandok ruhátlansága, a bálok előkelő nyomora jellemzik két sarkán bolsevista lánggal felgyújtott korunkat.

A katolikus hit szelleme ellenkezője ennek a lelkületnek, mert a pietás, a kegyelet, a szellemvilág, az igazság, az eszme, az elv, a lélek elévülhetetlen értékeit hirdeti, hangsúlyozza – forduljon bármerre is a világ divatja. A kereszténység a gyárkéményekkel szemben templomtornyokat emel, a bányákkal szemben katakombákat épít. Nem az evilági haszon a fontos előtte, mert ez füstöl és rongál, hanem a lélek érdeke és túlvilági üdvössége. Ezért első helyet kíván a szellem szavának, követeli a jóság, az áhítat nyilvánosságát, keresztet tesz az asztalra, szentképet a falra, szentolvasót a zsebbe, imakönyvet a kézbe. Szervez jámbor, lelki célt szolgáló társulatokat, jóváhagy és támogat önmegtagadásban élő szerzetesrendeket, együttélést sürget az Egyházzal, a liturgiával. Roppant harcot folytat az erény, a tisztesség polgárjogáért sajtóban, közéletben, politikában, gazdasági rendszerekben. Kemény büntetések kilátásba helyezésével óv a rossztól és egészen új szellemű nemzedéket akar nevelni a romlottság közepette – akár az ókorban.

Minél jobban él bennem a tiszta keresztény jellem, minél inkább a Szentlélek tiszta szellemében élek, annál kevesebb van felfogásomban, érzésemben, ítéleteimben e világ kárhozatos levegőjéből. Ha tehát bűneim e világ, e kor lelkéből fakadnak, nincs más mit tennem, mint visszatérni a gyermekkor alázatos, ártatlan, Istenre néző lelkületéhez, melyet még nem fertőzött meg e világ túlzóan egyénieskedő, szenvedésekre képtelen, hazug, pietástalan szelleme.

Szent János, a legtisztább lelkű apostol a bűn forrásait így összegezi: a test kívánsága, a szemek kívánsága és az élet kevélysége. Ezek hárman osztozkodnak életünk három korszakán: az ifjúkorban a test kívánsága, az érzékiség a legtöbb bűn forrása. A felnőtt korban az élet kevélysége, az önhittség, a természetfeletti világrend lenézése és megvetése. Az öregkorban viszont a szemek kívánsága, a pénzvágy, a fogyatkozó életnek a múló élet javaiba való kapaszkodása a főbűn, melyre vonatkozólag igen találóan mondja Nagy Szent Gergely, hogy az öregedő emberrel minden együtt gyengül, együtt öregszik, csak a kapzsiság növekszik, fiatalodik, erősödik.

Alaposan körül kell tehát néznem lelkem házatáját, mint gondos sekrestyés életem templomát, és meg kell tudnom, honnét származik az én szokásos bűnöm? Mely kísértés veszélyes rám nézve, melyik bűnalkalom visz romlásba, mennyi van bennem korunk nyavalyájából, a test, a szemek kívánságából és az élet kevélységéből? És mit akarok, tudok, fogok tenni mindezek ellen?

Az egész keresztény tudományos világnak hatalmas eseménye volt, amikor egy öreg kolostorban a Szentírás egyik legrégibb kéziratát a XV. században megtalálták. Fölfedezésének körülményei az esemény jelentőségét még csak emelték. Egy öreg, a pergamennel takarékoskodó szerzetes a Szentírás egyik legrégibb szövegét lemosta és fölébe írta a szír Szent Efrém prédikációit; de sok száz év múltán a régi, eredeti írás betűi mégis előütöttek, földerengtek a szír betűk alól. Mikor azután bizonyos kémiai eljárással sikerült a régi írást teljesen előhívni, olvashatóvá tenni – kezünkben volt a Szentírásnak egyik legrégibb kézirata, mely ma az egész katolikus világnak legértékesebb kincsei közé tartozik. (Codex Parisiensis.)

Így vagyunk mi is. Az élet, akárhogy vegyük is – mégiscsak az Isten kolostora. Ennek a kolostornak cellái az évszázadok, a bennük lévő könyvek pedig a lelkek. E lelkek tiszta fehér lapjaira maga az Isten eredeti keze vonása írta meg nemesi oklevelünket, mennyországra való jogunkat, az ő keze vonalazta meg lelkünk tehetségének irányát, vágyaink szövedékét. De bűnbeesésünk óta e kolostor minden cellájának ajtajához van a kísértőnek kulcsa. Amelyik lélek megnyitja neki könyvét – azt irgalmatlanul telefirkálja, elrontja, megmásítva, meghamisítva benne Istennek keze vonásait. A lelkigyakorlatok célja mármost ezt a ráfirkált, sok téves írást eltüntetni, és az itt-ott előderengő eredeti, hiteles isteni kézvonásokat egyre biztosabban földeríteni, hogy jövendő egész életünknek örök irányítója lehessen.

VI. A bűn következményei

Isten végtelen jósága és mindenható szeretete a rosszat is jóra változtatja, a bűnből is éppen annak következményei által gyógyít ki. Mert a bűn igazi arca, valósága csak következményeiben lép elénk leplezetlenül, így ezeknek szemlélete a legalkalmasabb arra, hogy a bűntől visszatartson, Istenhez visszavezessen.

A bűn következményei: a szenvedés, a halál, az ítélet és a kárhozat.

1. Az Istennel, környezetével lelki békében élő ember – mint láttuk – boldog, mert Isten dicsőségét szolgálva, saját földi és örök boldogságát is legjobb értelemben biztosítja. Az Isten, a túlvilág irányában a hit, a teremtmények irányában az igazságosság és a szeretet, önmagával szemben a mértékletesség tartják egyensúlyban a lelkét. Ha szívünk boldogságának tárgya Isten, akkor – miután ez elveszíthetetlen – nyugalmunkat, lelki békénket, a bűnt kivéve, nem veszélyezteti semmi. Viszont, ha Isten helyett valami teremtményt szeretünk, ha bűnben élünk – természetes, hogy első társunk lesz a szenvedés, a törődés, a gond.

Ez nagy szerencse! Szent Ágoston írja Vallomásaiban tévelygéseiről: „Nyomon kísért engem akkor irgalmas haragod és tilos örömeimet igen keserű csapásokkal zavartad, hogy rávezess az ürömtelen öröm keresésére, és megértesd velem, hogy ezt kívüled sehol meg nem találom. Kívüled Uram, ki a fájdalomból faragsz nekünk törvényt, sújtasz, mert gyógyítani akarsz, halálra hajszolsz, mert nem akarod, hogy nyomorultan elpusztuljunk.”[25] Ugyancsak ő mondja mély hálával vergődéseiről: „Magad felé teremtettél bennünket Uram, és nyughatatlan a mi szívünk, míg benned meg nem nyugszik.” Tehát a bűn elvezet Istentől, de a bűnből kisarjadó első következmény: a szenvedés verejtéke, fájdalma, könnye visszavezet hozzá.

A szenvedések a jó Pásztor kutyái. Ha a bárányok nagyon messze kerülnek szent lábaitól és az egy akoltól és vadonban, árokparton mérges buja növények közt legelnek, és már nem hallják hívó szavát, akkor utánuk küldi kutyáit: a szenvedéseket, ezek visszaugatják, visszamarják, visszakergetik az eltévedteket. A legtöbb ember tényleg úgy viselkedik a szenvedésekkel szemben, mint a kutyával szemben: botot fog rá, kővel dobálja, szitkokat, átkokat, káromlásokat szór feléje. De amint a kutya csak annál jobban támad, úgy cselekszik a szenvedés is, nincs más menekvés, mint visszafutni a jó Pásztorhoz, aki egyedül tud parancsolni e kutyáknak.

A lélek Isten harangja, ha a bűn következtében megrepedt, Isten lesújt rá a szenvedés villámával, attól újra összeforr. Az emberi lélek Isten húrja, ha meglazítja, nyirkossá teszi a bűn, Isten a fájdalom hegedűjére feszíti, és kell neki imádkozni, énekelni. A lélek Isten orgonája: a tehetség sípjait, a vágyak regisztereit ő építette. Ha nem telik meg lelkem a Szentlélek levegőjével, – mert az isteni áram: a kegyelem nem hajtja fújtatóját, majd a tisztítóhelyen Isten oda küldi hozzám a szenvedést: e vak, csízmás fújtatót, aki tiporja lelkem orgonáját és így énekelni, könyörögni, imádkozni kényszeríti.

A szenvedés tehát a bűn első következménye, mely éppen azért nagy kiábrándulás, mert a legtöbb lélek örömöt és boldogságot keresett a bűnben. Mindjárt itt a kezdetben hitelt vesztett lesz a gonoszlélek minket félrevezető szava. A szenvedés Isten hű szolgája. Nincs előle menekvés. Vádló lelkiismereted mint fata morgana eléd rajzolja bűneid régi városát; hát mi lett belőle: valótlanság, ostobaság! Mert megvetetted az Isten szívéből áradó, tisztító, edző, nemesítő drága szent tüzet: a szeretetet, elér Isten másik tüze: a szenvedés villáma, mely gyötör, pusztít, kínoz, éget és ezáltal tisztít.

Bizonyára kedves gyerekkori olvasmányunk volt Jancsi és Juliska meséje. A szegény favágó, mikor már nem volt semmi keresete – elvitte gyermekeit: Jancsit és Juliskát az erdőbe, és ott magukra hagyta őket. De a kisfiú szemfüles volt, és kavicsokat tett a zsebébe, elhullatva azokat az úton megjelölte magának az utat. Így a kavicsok nyomán pár nap múlva hazataláltak. A szegény favágó már megbánta, hogy gyermekeit így kitette, és nagy örömmel fogadta őket. De mikor újra kopogtatott kunyhója ajtaján a szükség, ismét csak erre vetemedett: messze elvezette gyermekeit az erdő vadonába, és ezúttal arra is vigyázott, hogy Jancsika meg ne ismételhesse múltkori ügyes kísérletét. A kisfiú ezért az útravalóul kapott kenyeret őrölte zsebében morzsává, ezt szórogatta jelül az útra, de bizony hiába tette, mert hangyák fölették, madarak fölszedték, másnapra nem maradt belőle semmi. Így jutottak bolyongásukban a vasorrú boszorkány varázsvárához, ahol életveszélybe kerültek.

E kedves Grimm-mese nem történelmi, hanem szimbolikus igazság. Azt mondja: ha Isten életünk útját csak kenyérrel, vagy kaláccsal szórná be, senki sem találna közülünk haza, aminthogy a gazdagok valóban nehezen üdvözülnek. De mert a szenvedések köveivel szórja tele, melyekbe megbotlunk, melyek járásunkat nehézzé teszik ugyan, mégis biztosan haladunk hazafelé: a szenvedők, a sírók, az üldözöttek vannak jó úton a hegyi beszéd szerint.

Isten tehát saját fegyverével veri meg a sátánt, amikor a bűnből a szenvedést engedi kikelni, mely visszahozza azokat őhozzá, akiket elcsábított tőle a gonoszság. A szenvedés éjszakájában újra egyetlen érték lesz a hit csillaga, mely a bűn heródesi udvarában eltűnt. Most újra felkel és biztosan vezet előre.

2, A bűn második következménye a halál.

A katolikus keresztény szemlélet szerint a halál a bűn következménye, zsoldja még a paradicsomi tilalom óta: „Amely napon eszel a tiltott fának gyümölcséből, halálnak halálával halsz.”[26] A bűn kitárja, a halál pedig becsukja mögöttünk a kárhozat kapuját. Jó tehát, ha most rám köszönt a hamvazószerdai intés: memento mori! Az utolsó kenettel megkent szem a halotti gyertya fénye mellett tisztán lát és helyesen értékel.

Eljön az idő, amikor Isten elolvassa életem kezdőbetűjét, mikor megszakítja a napok, órák lépcsőfokait, és személyesen szembeáll velem. „Amely órában nem vélitek, eljön az Emberfia.”[27]

Nem véletlen, hogy a föld első halottja nem természetes halállal múlt ki, hanem egy bűnnek, egy gyilkosságnak volt áldozata. A halál a bűn következménye, zsoldja. Isten engedelmes szolgája: életem templomának sekrestyése, ebben a templomban, ha nincs istentisztelet, eljön, eloltja a gyertyákat, letakarja az oltárt és bezárja a kapukat. Isten vincellérje, aki a gyümölcstelen fákat kivágja, hogy ne foglalják hiába a helyet. Isten kaszás aratója, aki a jó Pásztor vetését az aratás napján levágja, nem kerülve el a konkolyt sem. Isten nagy igazolója, a földi értékek próbája, mert semmit nem enged magunkkal vinnünk, amit moly, rozsda, enyészet megrágnak, tolvajok elérnek.

A halál az érdemszerzés vége. Az Úr Jézus mondotta: „Munkálkodjatok nem oly kenyérért, mely veszendő, hanem mely megmarad az örök életre.”[28] És másutt: „Munkálkodjatok, míg világosságtok van, eljön az éjszaka, mikor senki többé már nem munkálkodhat.”[29] Addig kell dolgoznunk tehát Isten szőlőjében, míg le nem száll az est, mert az a napszám, a bér kiosztásának ideje, azután már sem lelkünk javára, sem kárára semmit sem tehetünk. A jelen életet tehát a halál tanít meg igazán becsülni, helyesen értékelni, jó irányban fölhasználni. Aki a középkorban súlyos beteg volt és az utolsó kenet szentségében is már részesült – ha felgyógyult – további életét egészen lelke üdvösségének szentelte, világi ügyekbe nem bonyolódott, családot nem alapított, hogy amit elmulasztott, azt most minden erejével pótolhassa. Ezért nagy bűn a keresztény katolikus szemlélet szerint az öngyilkosság, mert az élet Urának legsajátosabb fölségjogát bitorolja, mert önkényesen az érdemszerzésnek végét szakítja, sőt mert utolsó cselekedete már jóvá nem tehető súlyos bűn. Ez pedig azért nagy baj, mert halálunk órájától függ örökkévalóságunk.

A jó halált jó élettel lehet és kell biztosítani. Qualis vita, mors est ita: amerre a fa nől, arra dől, mikor levágják. Esztelenek lennének azok a favágók, akik arra számítanának, hogy majd a levágáskor éppen vihar lesz, a szél majd belekapaszkodik a recsegő-ropogó faóriásba és éppen az ellenkező oldalra dönti. Éppígy esztelen, ki haszontalan, bűnökben eltöltött élet után jó halált vár abban bízva, hogy majd a Szentlélek támaszt egy égből áradó pünkösdi kegyelemvihart, mely roskadozó életünket az utolsó percben átdönti Krisztus baljáról jobbjára, a kárhozottak oldaláról az üdvözültek oldalára. Lehet, hogy megtörténik, de vakmerő bizakodás Istennek ily rendkívüli nagy kegyelmére számítani, melyet életünkben semmi sem tesz indokolttá. Szépen mondja Szent Ágoston a jobb latorra célozva: „Egy ember kapott kegyelmet az utolsó órában, hogy senki kétségbe ne essék, de csak egy, hogy senki vakmerően el ne bizakodjék.”

Mivel pedig amily bizonyos a halál ténye, éppoly bizonytalan az ideje, nem lehet más feladatunk, mint állandóan készen lenni. „Vigyázzatok, mert nem tudjátok sem a napot, sem az órát”[30] – int az Isten Fia. Itt van a halál gondolatának nagy hatása erkölcsi életünkre, bölcsen mondja a Szentírás: „Gondolj utolsó dolgaidra és mindörökre nem vétkezel.”[31]

Ha benézünk éjjel egy tűzoltókaszárnya ablakán, látjuk, hogy az emberek ruhástól, csizmástól alusznak, fölszerelésük mind kezük ügyében, a lovak kantárban abrakolnak, minden úgy készen áll, hogy bármely pillanatban indulhassanak. Lehet, hogy elmúlik több hosszú év a nélkül, hogy tűzvész ütne ki, mégis készen kell mindig lenniük, mert ha kényelemben heverve találja őket egyszer a hír, hogy tűz van, mire felkészülnek, elkésnek és már nincs mit menteniük, mert megemésztette a pokol eleme: a tűz.

Így van nálunk is. Nekünk is állandóan felöltözötten: a megszentelő kegyelem ruhájában kell járnunk, kelnünk, pihennünk, úgy útra készen kell lennünk, mint az Egyiptomból menekülőfélben lévő zsidóknak. Lehet, hogy hosszú évek elmúlnak, a nélkül, hogy tényleg mennünk kellene, akkor is csak nyertünk ezzel az óvatossággal, hiszen a legnagyobb karrier a tisztességes élet. Ha azonban hirtelen mennünk kell, nem szabad, hogy készületlenül találjon az Isten követe: a halál, mert akkor már nem lesz időnk kellőképpen szabadulni terheinktől, összegyűjteni érdemeinket, és valamelyik gyóntatónál megváltani az örök élet belépőjegyét.

Senki se áltassa magát azzal: igaz, hogy a halál ideje bizonytalan, de még emberi számítás szerint messze van. Lássuk csak ezt a messzeséget. Alighanem megvan már a fa, melyből koporsóm készül. Valószínűleg áll a templom, ahol értem a requiemet mondják, biztosan megvan a göröngy, mely koporsómra hullik, talán már megvan a harang, mellyel nekem csendítenek, a pap, ki engem eltemet. Talán már a könny is megvan azok szemében, akik megsiratnak engem.

Egy tengerész, ki egész életét hajón töltötte és e miatt templomba, szentmisére, szentségekhez csak nagyon ritkán juthatott – mégis állandó kegyelmi életet élt. Mikor egyik kikötő gyóntatója ezen csodálkozva a tengerésztől ennek okát tudakolta, a matróz így felelt: „Hogyne vigyáznék a lelkemre, hiszen állandó életveszélyben élek.” Pedig ágyban többen halnak meg, mint tengeren, és voltaképpen mi is állandó életveszélyben, halálközelségben élünk. Mindannyiunknak szól tehát az élet kikerülhetetlen és előre kiszámíthatatlan végének komoly intése: Legyetek készen!

Meg kell magamtól újra kérdeznem: melyik az a bűn, az a teremtmény, az a szenvedély, mely miatt a halál gondolata nekem rémület, félelem? És mit kellene föláldoznom, miről kellene lemondanom ahhoz, hogy nyugodtan szembenézhessek a halállal, mert abban lehet igazolt bizalmam, aki a halálnak is parancsol: Istenben.

Így lesz a halál a bűnnek nemcsak szomorú következménye, de egyúttal üdvös ellenszere, orvossága is.

3. A halál után jön az ítélet.

Mindig aggodalmat okoz, ha mérlegre kell állnunk, ha fölötteseink rólunk, munkásságunkról, eredményeinkről ítéletet mondanak. Pedig ők az életnek csak egyik-másik külső vonatkozását látják és ellenőrzik; ami egyéniségünket, értékünket tulajdonképpen teszi: belső világunkat nem is ismerik. Micsoda pillanat lesz, midőn a szívek ismerője, a vesék vizsgálója, a mindentudó Isten, életem valódi tulajdonosa áll szembe velem és felszólít: most adj számot sáfárkodásodról! Számon kéri a talentumokat, keresi a kamatokat, a sok reám fordított kegyelemnek, üdvös környezetnek, jó példának, saját értem kiontott vérének eredményét. Az ítélet mérlege lesz a nagy végső, döntő szó meghatározója: üdvözültem, vagy elkárhoztam. Ez lesz az aratás utáni szétválasztása a búzának a konkolytól, az akolnak: az Egyháznak szerepe befejeztével a bakok különválasztása a juhoktól, az Egyház hajójának révbe érése után a jó halak elkülönítése a rosszaktól. Az ítélet képe ihleti Michelangelo, Rubens ecsetjét, a Dies irae szerzőjének: Celanói Tamásnak tollát, mikor így ír:

Mily irtózat fog az lenni,

Ha a bíró el fog jönni

Mindent híven számbavenni!

Mikor az Úr Jézus állt mint vádlott az emberi törvényszék előtt, ismételten hivatkozott a fordított szerepre, mikor majd ő jön el ítélni eleveneket és holtakat az ég felhőiben nagy hatalommal és fönséggel. Kínszenvedése és halála csodás képekben rajzolja elénk, milyen lesz az ítélet, melyen nekünk át kell esnünk.

Elsötétült a nap. A természet betöltötte Istentől neki szánt szerepét. Nekem is be kell burkolódznom a bánat borulatába, el kell vakulnia bennem az önszeretet szemének, hogy akkor majd rám ne szakadjon a kárhozat örök éjszakája.

A templomkárpit meghasadt. Ez annyit jelentett, hogy nyitva van a megváltás befejeztével a pokoltornác börtöne és a mennyország kapuja. Meg kell hasadnia számomra is annak a válaszfalnak, melyet magam és Isten közé emeltem, nehogy az ítéletben, mint a balga szüzek, mindörökre kirekesztessem Isten országából.

Földrengés történt, sziklák megrepedtek. Oh üdvös félelem! Meg kell bennem is rendülnie az önhittség földjének, a közöny szikláinak, nehogy az ítéletben én is azt kiáltsam: „Hegyek, omoljatok reám! Völgyek, temessetek el engem!”[32]

Sírok felnyíltak, halottak feltámadtak. Nekem is most lelkileg föl kell támadnom, a lelkemben rothadó, porladó hullát, rég meg nem gyónt bűnöket, ki kell vetnem magamból, különben én kerülök az örök halál birodalmába, melytől – mint sokszor énekeltem – ments meg engem, Uram!

Az Úr Jézus pedig függ a kereszten, két lator között, kik közül a jobboldali üdvözült, a baloldali elkárhozott. Ezen a képen a kereszt két ága kétfelé mutat: a múltba, melynek beteljesülése, és a jövőbe, melynek elővételezése. Itt teljesül az előkép egyiptomi Józsefről, aki szintén ártatlanul volt két gonosz között a börtönben, kik közül az egyik visszajutott hivatalába, a másik akasztófára került. De nem kevésbé fontos, amit a Kálvária a jövőről előre mond, mikor kereszt helyett bírói trónusán ül Jézus és jobbján az üdvözültek, balján a kárhozottak gyűjtetnek egybe. Amazokon szent vére áldás, emezeken átok. Három nagy szó hangzik el jobbra is, balra is: Jöjjetek! – távozzatok! Ti áldottak! – ti átkozottak! az örök életre! – az örök tűzre!

Kiknek fog szólni ez a szó: jöjjetek? Kétségtelenül azoknak, akik követték Jézus hívó szavát itt a földön, valahányszor hívta őket harangszó, belső intés, lelkiismeret szava, kegyelmi érintés által és utána mentek. A Krisztus követésének pedig itt egy módja van: megtagadni magunkat, fölvenni keresztünket, követni hűen hivatásunkat, járni a keskeny utat, melyet az ő keresztje húzott a porban, törekedni a szűk kapu felé, állandóan a hit csillagára nézni. És hogy mit jelent Jézussal együtt lenni? Arról meg kell kérdezni a tanítványokat, kik mellette éltek, a jobb latort, ki közelében halt meg, Szent Pétert, ki a „jöjj” felszólításra a tengeren tudott járni, Bethániát, mely annyiszor élvezte jelenlétét, Betlehemet, mely istállóból szentéllyé változott, mikor megszületett benne.

A „távozzatok” pedig azokat illeti, akik itt a földi életben a Jézussal való találkozást állandóan kerülték, halogatták, akik hívó szavát süketen soha nem hallották, akik szent tanítását, üdvös szentségeit nem igényelték. Hogy pedig mit jelent tőle távol lenni, arról tanúskodhatnak a démonok, kiket elűzött, a betegségek, melyeket elkergetett, a bűnbe, tévedésbe, babonába süllyedt Krisztus előtti, vagy Krisztus nélküli népek, országok, kultúrák.

Ti áldottak, Atyám áldottai. Mit jelent Jézustól áldottnak lenni? Meg kell kérdeznünk a Boldogságos Szent Szüzet – ki áldott az asszonyok között, a kenyereket, melyek áldására megsokasodtak, a vizet, mely borrá változott, a tengert, a szeleket, melyek lecsendesültek, az apostolokat, kik magukat féltő, gyáva emberekből vértanúságra kész hősökké lettek. És az Istentől megátkozottak? Kevesen vannak: Káin, aki homlokán az Isten bélyegével bujdosó lett a földön. A bábeli torony, mely befejezetlen maradt és összedőlt. A fügefa, melyen az Úr nem talált gyümölcsöt és ezért azonnal elszáradt. Akik nem vallották meg Jézust soha az emberek előtt, és akiket ő sem vall most meg mennyei Atyja előtt.

Ti az örök életre, mely nektek készíttetett, ti az örök tűzre, mely készíttetett nem is nektek, hanem az ördögnek és az ő angyalainak. Isten senkinek sem készít börtönt a kárhozatban, nem igaz a kálvinista előrerendelés a pokolra. De igenis a sok lakás közt helyet készít nekünk az égben, oda szánja összes lelkes teremtményeit, akikért megtestesült és meghalt a kereszten. Bizony nagyon sok gonoszság kell ahhoz, hogy a jóságos, irgalmas Jézus örök kárhozatra taszítsa azokat, akiket örök életre és boldogságra szánt!

Melyik az a bűn, az a teremtmény, szenvedély, mely engem Jézus baljára állít? Mely átkozottá tesz, mely az örök kárhozatra taszít? És melyik volna az az erény, az az áldozat, az a hősi lemondás, az a bűnbánat, mely engem Jézus jobbjára tesz át, és Isten áldottjaként az örök életre segít?

4. A bűn utolsó következménye, végkifejlete a kárhozat.

Nagy kín cél nélkül élni, de még sokkal nagyobb cél nélkül szenvedni. Szenvedni a nélkül, hogy az áldozat volna valami célért, önzetlenség volna valamilyen eszme, vagy személy iránt, vagy legalább saját nevelésem, tisztulásom lenne, mint a tisztítóhelyen. Pedig ez történik velem a kárhozatban.

Dante nagyszerű képzelete helyett az evangélium igazsága vezessen végig minket a kárhozat egyre mélyülő gyűrűin, börtönein, tartományain.

Az Úr Jézus a keresztút nyolcadik állomásán találkozik a rajta részvétre induló, könnyező jeruzsálemi asszonyokkal. Az Úr vállán a roppant kereszttel megáll előttük egy pillanatra, és ezt az ünnepélyesen komoly figyelmeztetést intézi hozzájuk: „Jeruzsálem leányai, ne sírjatok rajtam, hanem magatokon és fiaitokon. Mert ha ez történik a zöld ággal, mi történik a száraz ággal?”[33] E súlyos szavak belevilágítanak a kárhozat torkába, és azt hirdetik, hogy a pokol szenvedései rám nézve súlyosabbak lesznek, mint a Kálvária minden szenvedése volt Jézusnak. Mert ha ő, a zöld ág, ki annyira teljes a kegyelem életnedvével, ki a jócselekedetek termését oly dúsan hozza – ennyit szenved, mi lesz akkor velem, száraz ággal, aki rajta vagyok ugyan névleg mint keresztény Krisztuson, a törzsön, de akit összefurkált a bűn kukaca, akiből rég kiveszett a törzzsel fönnálló éltető összefüggés, akin tanyát ütött a közöny, nemtörődömség redves mohája?

Itt a földön a lélek sokfelé keresi boldogságát, békéjét, nyugalmát, milyen kín neki, ha ebben vagy abban a reményben, életcélban csalódott, ha a várt sikert elszalasztotta. Kétszeresen nagy lesz ez a szenvedés a pokolban, ahol az élet boldogító célja felől többé nincs kétség, – ahol tudni fogjuk, hogy az egyetlen lehetséges boldogság Isten látása és bírása, – és mi épp ezt hibáztuk el, ezt nélkülözzük!

Hogy mekkorák a pokol szenvedései, megtudjuk, ha a földi szenvedésekkel összevetjük, egybehasonlítjuk őket. A föld nagy szenvedései tulajdonképpen nem is szenvedések, csak küzdések. Mi a küzdő Anyaszentegyház tagjai vagyunk, és minden csapás, ami minket itt látogat, nem a szenvedés, hanem csak a küzdés címén illet meg minket. És mégis mennyit panaszkodunk, jajgatunk, siránkozunk! Mi lesz, ha majd bennünket mint elkárhozottakat fölkeresnek az igazi szenvedések!

A kárhozatban tűz van és örökös szenvedés a lelkiismeret mardosó szavától. „Férgük meg nem hal és tüzük el nem alszik”[34] – mondja az Úr Jézus. A pokol az egyetlen állapot, ahol meg nem hallgatott imádságok, fohászok szakadnak ki a lélekből; az evangéliumban csak egyetlenegy visszautasított imádság van: az elkárhozott dúsgazdagé, aki hiába eped, kérlel, könyörög egy ujjhegyen hozható csepp vízért a pokolban. A tűz, mely éget, de nem világít, mely a lelket is éri, kínozza – a kisebb szenvedés. Bár a Szentírásból ezt kidisputálni nem lehet, oly világosan beszél róla az Úr, az Egyház pedig elítélte azt a felfogást, mely szerint a kárhozatbeli tűz csak belső láz, lelki égés, lángoló vágyódás lenne az elérhetetlen után. A nagyobb szenvedés az örökös önvád: ergo erravimus, a hozzánk láncolt múlt, melytől szabadulni nem tudunk. A görög mitológia is rátalált erre az igazságra: a Léthe vize a feledés vize, amelyből Charon, az agg révész, aki a megholtakat az alvilágba átfuvarozza, – nem engedi inni a gonoszokat. A kárhozatban Fúriák és Erinnysek szerepelnek ördögök helyett, akiknek egyetlen föladatuk, mint nevük is mutatja, az emlékeztetés, hogy a kárhozottak múltjukat el ne feledhessék, és ennek tudatában folyton gyötrődjenek. Szent Péter kapott ízelítőt ebből a kínból, mikor Jézus meghalt, mielőtt neki megbocsátott volna. Amint állandóan maga előtt látta Veronika kendőjén a vádló Krisztus-arcot, úgy van a kárhozottak szeme előtt állandóan saját lelkiismeretük szörnyű vádja: csak magadnak köszönheted sorsodat, nincs többé ki föloldozzon, megbocsásson!

Ami azonban a mennyei boldogságnak és a pokolbeli kínnak lényegét megvilágítja, az földi és örök életünknek alkotmánya, a hegyi beszéd prelúdiuma: a nyolc boldogság. A nyolc boldogság, mint nyolc nyitott ablak betekintést enged a mennyek országába, megvilágítja a mennyei boldogság elemeit és megjelöli azokat az erényeket, amelyeknek a mennyei boldogság a jutalma. A nyolc boldogság megfordítottja pedig: a nyolc boldogtalanság, nyolcszoros betekintést nyújt a kárhozatba, megvilágítja a kárhozat kínjait és megjelöli ama bűnöket, melyeknek büntetése a kárhozat tüze.

Boldogok a lelki szegények, mert övék a mennyek országa. És boldogtalanok a kevély gazdagok, mert ki vannak zárva a mennyek országából. A kárhozat kínjainak első lényeges eleme tehát az Isten országából való örök száműzetés, a bűn pedig, amelynek ez büntetése, minden bűn kezdete: a kevélység, mely magát gazdagnak tartja és javításra nem szorulónak hiszi. A lelki szegények, azaz az alázatosak joggal kapják kárpótlásul a mennyek országát, a kevély gazdagok viszont joggal záratnak ki abból, hiszen Krisztus szavai szerint elvették jutalmukat.

Boldogok, akik sírnak, mert ők megvigasztaltatnak. És boldogtalanok, akik Isten parancsait, tanításait, szentjeit lemosolyogják, mert örök vigasztalanságban lesz részük. A kárhozat a teljes elhagyatottságnak, vigasztalanságnak és kétségbeesésnek állapota. Akik komoly igazságok fölött gúnyolódtak, mosolyogtak, mások szenvedéseinek láttán örültek, azoknak örökké tartó szenvedés, vigasztalanság a sorsuk.

Boldogok a szelídek, mert ők bírják a földet. Tehát boldogtalanok a durvák, a gorombák, mert az örök ígéretföldjéből, a mennyországból egy talpalatnyival sem bírnak. Akik itt a földön, hogy jogokhoz, vagyonokhoz juthassanak erőszakosak, durvák voltak másokhoz, azokat a túlvilágon, a kárhozatban gyötörni fogja mindenük elvesztésének, főként mennyországi polgárjoguk eljátszásának tudata.

Boldogok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot, mert ők megelégíttetnek. E csalhatatlan szent szavak szerint, a kárhozat boldogtalanságának nagy tényezője az örök kielégítetlenség, a szomjúság a bocsánat, a megigazulás után, a lelkiismeret foltjainak eltüntetése után, mely szomjúság azonban soha el nem csitul, el nem csendesül. Akik itt a földön lenézték azokat, akik az üdvösség vágyát komolyan ápolták magukban, akik magukat, mint tudósok igazsággal jóllakottnak gondolták és Krisztus egyszerű keresztjét ostobaságnak minősítették, azok most a kárhozatban folyton és hiába éhezik a múlt elfeledését, hiába szomjazzák Isten kegyelmét, Krisztus sebeinek csak egyetlen csepp vérét, éppúgy nem lesz részük ebben, mint a dúsgazdagnak, aki Lázár ujja hegyén hozott egyetlen csepp víz után is hiába sóvárgott.

Boldogok az irgalmasok, mert ők irgalmasságot nyernek. E szerint boldogtalanok az irgalmatlanok, mert ők sem részesülnek Isten irgalmában, csupán igazságosságának súlyát érzik. Akik tehát itt a földön másokhoz soha irgalommal nem voltak, akiknél e sajátosan keresztény erény: a könyörületesség teljesen hiányzott, azok Isten irgalmára sem számíthatnak többé. Akik kegyetlen testvérek voltak a tékozló ifjakhoz, azokhoz nem kegyetlen, hanem csupán igazságos lesz a mennyei Atya. A kárhozat tehát Isten büntető igazságának végkifejlete azokkal szemben, akik mint a könyörületlen szolga itt e földön nem voltak könyörületesek szolgatársaikhoz.

Boldogok a békességesek, mert ők Isten fiainak hívatnak. A kárhozottak viszont azért boldogtalanok, mert Istennek fiai lehettek volna, de Isten kitagadta őket. Minden béke és boldogság az istenfiúságból forrásozik. Az ember és Isten viszonya nem baráti, nem jegyesi, nem házastársi, hanem atya-fiúi viszony. Isten malasztja révén természetfölötti vérrokonság áll be Isten és az ember között, innét van rendben lelkünk egész organizmusa és innét a béke. Amint pedig már itt a földön a bűn, az atya-fiúi viszonynak: az istenfiúság állapotának meglazulása, megbomlása nyugtalanság, éppúgy az Istentől kitagadottaknak, vagyis a kárhozottaknak sorsa örök békétlenség, boldogtalanság.

Boldogok a tiszta szívűek, mert ők meglátják az Istent. És boldogtalanok a tisztátalan szívűek, mert Isten látását örökre nélkülözniük kell. A mennyei boldogság lényege tehát Isten boldogító látása és bírása. A kárhozat kínjainak lényege viszont Isten boldogító látásának örök nélkülözése.

Boldogok, akik üldözést szenvednek az igazságért, mert övék a mennyek országa. Tehát boldogtalanok a kárhozottak, akik földi életükben soha az örök élet felé nem vágyódtak, érte semmi áldozatot nem hoztak, és minden igaz ügyért való szenvedést, világ előtti megszégyenülést elkerültek, mert ki vannak zárva Istennek házából. Hogy mekkora jó Isten országának bírása és mekkora rossz az abból való száműzetés, világos onnét, hogy Krisztus mint az egész emberiség egyetemes vágyát jelölte meg az örök életet, amikor a Miatyánkba ezt is beletette: jöjjön el a te országod! Akik tehát e világon az igazság ügye miatt talán földi országokból számkivetést szenvednek, azok Isten túlvilági országának teljes jogú polgárai lesznek. Akik viszont az igazság szolgálatában semmiféle keresztet nem hordtak, semmit sem verejtékeztek, semmit sem szenvedtek, azok a mennyországból vannak száműzetve.

A kárhozat kínjainak tényezői tehát a következők: Isten országából való száműzetésnek, az örök vigasztalanságnak, az örök megelégítetlenségnek állapota, az istenfiúságnak, Isten látásának örök nélkülözése és Isten büntető igazságosságának érvényesülése. A bűnök pedig, melyek a kárhozatba visznek, a kevélység, Isten ügyeinek lenézése, semmibevevése, irgalmatlanság, földiekbe temetkezés, békétlenség, tisztátalanság.

Utolsó kérdésem önmagamhoz: melyik az a bűn, amely miatt kárhozatba juthatok? És mit kell tennem a legnagyobb bűn ellen, hogy az egyedül szükségest: az örök életet, a mennyországi nyolc boldogság egyikét elérjem, biztosítsam?

Most fölmagaslik előttem a kereszt és rajta a megfeszített Jézus. Ez az új jó és gonosz tudás fája: ezen látom, mekkora gonoszság a bűn és mekkora jóság az Isten. És az ítélet mérlege mellett itt van a kereszt kétkarú mérlege, melyen megmérte Isten az ő szent Fiának, ártatlan Bárányának szeretetét és e világ bűneit. Amikor a haldokló Krisztus feje jobbra hajlott – az Isten irgalmának túlsúlya győzött a világ gonoszsága fölött.[35]

Az igaz bánat középút Aquinói Szent Tamás szerint a félelem és a remény között. Amily üdvös félelemmel töltenek el a bűn következményei: a szenvedés, a halál, az ítélet és a kárhozat – éppoly áldásos, melengető reménnyel hatja át kérges, fagyos lelkemet a szent kereszt és Isten bocsánatra hívó, kitárt karú, érettem életet adó végtelen szeretete.

Ezért mély megszégyenüléssel, alázattal, de egyúttal bizalommal elsuttogom magam elé a tékozló ifjú szavait: „Fölkelek és Atyámhoz megyek, és megmondom neki: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened, nem vagyok méltó, hogy fiadnak nevezz, csak szolgáid közé fogadj vissza engem.”[36]

VII. Megtérés

Láttuk a bűn Egyiptomát, előttünk van az erényes élet áldott ígéretföldje, nincs más számunkra hátra, mint a pirulás vörös-tengere – azaz a gyónás. A bűn mint árnyék kúszik utánam, bárhová meneküljek is, mindenüvé elkísér, csak akkor tűnik el mögülem, ha beborul az ég; ez a borulat most a bánat szomorúsága, felhője. Olyan a lelkem, mint a nagyszombati sír: meg van bennem ölve Krisztus, ég rajtam a szégyen pecsétje, nyom a bűn kövének rettenetes terhe, és őrt állnak e halott merevségen a félelem, az emberi tekintetek, földi, alacsony szempontok katonái.

Hol a temető, hová múltamat, bűneimet, szégyenemet, egyszóval lelkem romjait temessem? „Tartsatok bűnbánatot, mert elközelgett a mennyek országa”[37] – mondja nekem is egyetlen megoldás gyanánt az Úr előhírnöke: Keresztelő Szent János.

Mikor az Úr Jézus egyszer egy egészen zsúfolt házban prédikált, egy inaszakadtat akartak bevinni hozzá, de a tömeg miatt nem tudták. Ezért felbontották a keleti ház lapos tetőzetét, és onnét bocsátották le négy kőtélen a magával tehetetlen embert az isteni Csodatevő elé, aki látva a beteg nagy hitét, megdicsérte és meggyógyította őt.

Bizony mi bűnösök ily tehetetlen szíveszakadtak vagyunk, és Jézus elé jutnunk kissé bajos, fáradságos. De minket is négy kötél bocsát le Jézus elé, és ezek a jó megtérés tulajdonságai, tényezői: az őszinteség, a bánat, az erősfogadás és a megbocsátásban remélő bizalom.

1. A szentgyónás elengedhetetlen kelléke az őszinteség, ez az őszinteség szentsége. Isten akarata, hogy attól, amit elkövettünk, annak őszinte bevallása által szabaduljunk. Isten szava ez: Ádám, hol vagy? Káin, mit cselekedtél? Nem azért kérdezi, mintha nem tudná, hanem azért, hogy a bűnbevallás alkalmát jóságosan felkínálja nekik. Jézus is utolsó mentőkísérletképpen megkérdezi Júdást az Olajfák hegyén: Barátom, mi végre jöttél? Ő sem azért kérdezi, mintha nem tudná, hiszen kevéssel utána mondja is: Csókkal árulod el az Emberfiát? – hanem azért, hogy bűnének bevallását elősegítse, hogy a lélekből kiszakadó vallomást – mely egyedüli útja a javulásnak – megkönnyítse. Az is nagy irgalma Jézus megbocsátani kész isteni Szívének, hogy a föloldozást nem tartotta fenn egyedül magának, jóllehet ő a sértett, hanem általános amnesztiájának megadására feljogosított minden papot: „Akiknek megbocsátjátok bűneiket, meg vannak bocsátva.”[38] Mikor Jézus meggyógyította a bélpoklost, az hálával borult le előtte, de az Üdvözítő azt mondta neki: még nem vagy készen; menj és mutasd meg magadat a papnak. Ma is Jézus akarja lelkünk megszabadulását a bűntől, nekünk is mondja, amit a bélpoklosnak mondott: akarom, tisztulj meg! De egyúttal e megtisztulás módját is közli, mikor megjelöli a kiengesztelődés útját: menj és mutasd meg magadat a papnak! És ugyanez a fölszólítás szól a papoknak is: számukra sincs más, kivételes, vagy könnyebb út a bűnöktől való szabadulásra – mint az, amit az Üdvözítő mindannyiunk számára megjelölt.

Persze ez az őszinte bevallás romlott emberi természetünknek nehéz. A szemérem, a szégyenérzet hallgatott bennünk, mikor a bűnt elkövettük, de most, mikor jóvá akarjuk tenni – tízszeres erővel lép föl és lebeszél, visszatart, rémületet kelt. Bizony nehéz régi magunkkal nyíltan, helytelenítő tekintettel szembenézni. A pusztai zsidókat bálványozásukért azzal büntette Mózes, hogy az aranyborjút porrá reszeltette, és ezt a port vízbe szórva megitatta a bűnösökkel. Ez a karcos ital bizonnyal rosszabb volt, mint a bálvány előtti pogány élvezet-kultusz. Nekünk is nehezünkre esik a bánatunktól széttört bálványok, bűnök porát torkunkban érezni. De a gonoszlélek műve ez az átváltozás: az igaz szégyen hallgatása a bűn elkövetésekor és az álszemérem felébredése a bűn bevallásakor. Mondja is a legenda, hogy a gyóntatószék mellett áll az ördög, és mindenkinek valamit osztogat: visszaadja a szégyent, amit elvett, amikor a bűnt elkövették. De az Úr Jézus egyik leghatalmasabb csodája a néma ördög kiűzése az emberből.[39] Bűneink elhallgatása az ördög némasága, Jézus azonban kiűzi belőlünk e némaságot, és isteni szóval illet bennünket: Effeta, azaz nyilatkozzál meg!

Istenem! ha a földi törvényszék is csak annyit kívánna, mint a gyóntatószék, ha az emberek is megbocsátanának a bűnét bevallónak – üresek lennének a börtönök! Hogy van mégis, hogy Isten börtöne: a pokol megtelik kárhozott lelkekkel? Hogy valaki földi törvényszék előtt elhallgat, eltagad bizonyos dolgokat – bár elítélem, de értem, mert ha bűnét nem lehet rábizonyítani – fölmentik. De hogyha a fölmentésnek éppen a beismerés volna a föltétele, aminthogy a gyóntatószékben így van – esztelen lenne, aki tagadna. Az Isten törvényszéke: a gyónás, a kegyelem, a megbocsátás, a kibékülés helye – valóban esztelen, ki ennyi jót oly olcsó árért megszerezhet, és mégis elmulasztja.

Az út menten egy kövön üldögélt a jerikói vak, mikor az út zajából megtudta, hogy Jézus arra megy. Elkezdett kiabálni: „Jézus, Dávid Fia, könyörülj rajtam!” Az összes körülötte állók csitítgatták: Ne hangoskodj, ne csinálj feltűnést, ne állítsd meg a Mestert, hiszen siet, mit szólnak majd az emberek stb. De az elhagyatott, szegény vak koldus csak annál inkább kiáltott: Jézus, Dávid Fia, könyörülj rajtam! Jézus odament és megkérdezte: Mit akarsz, hogy, cselekedjem neked? Uram, hogy lássak, felelte ez. És az Úr, hogy megjutalmazza a szegény vaknak nagy hitét, bizalmát – csodát művelt, visszaadta látását.[40]

Most a lelkigyakorlatokban elmegy előttem a csodatevő Úr Jézus. Sokan csitítanak: rossz szokásaim, az álszégyen, a gonoszlélek, rossz emberek – hogy hallgassak. Annál hangosabban, annál őszintébben kell megszólalnom a teljes hit és bizalom hangján: Jézus, Dávid Fia, könyörülj rajtam!

2. A második kötél, mely engem, szíveszakadtat lebocsát a csodatevő Jézus elé: a bánat.

Ez a megtérés lelke. Bánat nélkül nincs bocsánat. Ez az a söprő, mely lelkünk istállóját kitakarítja és Betlehemmé változtatja. Ez elítélése régi magunknak, nemcsak a sértésnek, de a sértő lelkületnek is visszavonása, sajnálkozás, sírás önmagunkon és fiainkon, azaz cselekedeteinken. Felpislogó bizalom és szeretet, üdvös szégyenkezés és készséges akarat mindent kijavítani, jóvátenni.

A gyónás többi kellékeiben segítségemre lehet a lelkiatya, a jó könyvek, imádságok – de a bánatot nekem kell magamban fölindítani, mert azt nem végezheti el helyettem vagy nevemben senki.

Sajnos, időbe szorított létünk velejárója, hogy nincs kezünk a múltba. Igazíthatjuk, formálhatjuk a jelent, előkészíthetjük, irányíthatjuk a jövőt, de a múlt nincs hatalmunkban: ami megtörtént, megtörtént – ezen változtatni, ezt másmilyenné tenni most már nem lehet. Ezért emberek nem is bocsátanak meg soha, sokkal kegyetlenebbek és szigorúbbak ebben a pontban, mint az Isten. Aki egyszer megbotlott, azt el nem felejtik, aki börtönben volt, az nem kap többé állást, kenyeret; legjobban teszi, ha kivándorol, ha új országot keres, ahol senki nem ismeri. Éppen ezért Istennek végtelen kegyelme, hogy csak egyetlenegy ponton: vele való vonatkozásban ad nekünk kezet a múltba: a bánat kezét, mely visszamegy tegnapra, öt héttel, tíz évvel, ötven évvel előbbre és meg nem történtté teszi azt, ami egykor sajnos megtörtént. Tisztára törli a lelkiismeret tábláját és Isten adósainak könyvét. Ez az a csepp víz: a bűnbánat könnye, mely ha a dúsgazdag szempilláin itt a földi életben megcsillant volna, legalább az utolsó percben, nem kellett volna neki Ábrahámot arra kérni, hogy küldje ki Lázárt az üdvözültek közül ujja hegyén egyetlen csepp vízzel.

Páduai Szent Antalt – e kedves szentet tüntette ki Isten azzal a mélyértelmű csodával, hogy egy bűneit nagyon bánó gyónója, ki bűneit listáról olvasta fel – a végén üres fehér papirost tartott a kezében. Mindegyik bűn a megvallás után eltűnt a jegyzékből, mire az utolsót is elolvasta, a fehér lap megtisztult lelkének legszebb bizonysága volt.

A bánat nem annyira érzelem, mint inkább helytelenítő ítélet cselekedeteinkről, magatartásunkról. Nagy kegyelem, ha érezzük is a fájdalmat, mely eltölti lelkünket azért, mert Istent – akit szeretnünk kellett volna, aki hozzánk annyira jó volt – megbántottuk. De e nélkül is lehet mély, igaz és hatásos bánatunk, mely őszinte megtérésünknek, átváltozásunknak lehet kiindulópontja.

A bánat fölindításának legjobb módja a szent keresztúti ájtatosság, mely bemutat csaknem minden bűnt, elénk állít csaknem minden elmulasztott erényt, és az Úr Jézus szenvedésének láttán igaz, mély megilletődésre, bánatra hangol.[41]

3. A harmadik kötél, melyen a lelkibetegek a csodatevő, megbocsátó Úr Jézus elé juthatnak: az erősfogadás.

A bánatról azt mondtam, hogy Isten különös kegyelméből kéz a múltba. Az erősfogadás kéz a jövőbe. Miután Isten megbocsátott a múltért, miután bűneinket eltemette irgalmasságának feneketlen tengerébe, amire a mi erőnkből valóban nem tellett volna, most rajtunk a sor, hogy a jövőt, mely bizonyos tekintetben tőlünk függ és hatalmunkban van, másként igazítsuk, Isten hűséges szolgálatára lekössük. Ezért erősen fogadom, hogy többé nem vétkezem és a bűnre szolgáló alkalmakat is elkerülöm.

Elfordulásomnak a bűntől és annak udvarától tehát tökéletesnek, föltétlennek kell lennie. Aki a bűn országából megszabadult, annak nemcsak visszatérni, de visszanézni sem szabad. A Szodomából menekülő Lót és családja adja ennek a képét: aki hátravágyódik, visszasandít, visszanéz – azt utoléri a bűn, a kárhozat kénköves esője. Az Úr Jézus is mondja: „Aki kezét az eke szarvára tette, és mégis hátranéz – nem alkalmas Isten országára.”[42] Az Istennel szemben is lehet valaki jellemtelen, hazug, hálátlan – ezért van, hogy a visszaeső bűnös állapota – mint az Úr Jézus mondotta – hétszeresen rosszabb, mint az első botlás utáni helyzete.

Mikor a hittérítő a félpogány indiánoknak a megszentelő kegyelemről beszélt, mint királyi ruháról, mint a lélek menyegzős köntöséről, mely nélkül nincs helyünk a mennyek országában – egy jólelkű bennszülött felszólalt: „Atyám, ne ruha legyen ez rajtunk, az leszakad, beszennyeződik, elveszhet, le is dobhatjuk, legyen inkább ilyen tetoválás, melyet tűvel égetnek testünkbe, mely onnét soha le nem kopik, el nem változik.” Az erősfogadásnak valóban ilyen lelki tetoválásnak kell lenni, mely lemoshatatlan, örökös és föltétlen beleégetése lelkünkbe a bűn utálatának és az erények szeretetének.

A hazatérő tékozló ifjúról nem olvassuk, hogy újra elhagyta volna atyját, a megkerült garasról, hogy újra elgurult volna, a sebesült emberről, hogy gyógyulva ismét rablók kezei közé esett volna, Mátéról, Zakeusról, Magdolnáról, Péterről, Pálról, Tamásról, hogy újra visszatértek volna régi bűneikhez, életmódjukhoz, mesterségükhöz. Nemcsak a megtérésben voltak nagyok, hanem a jóban való kitartásban is. Ami pedig döntő fontosságú, mert azt mondja a Szentírás: „Légy hű mindhalálig és akkor neked adom az élet koronáját.”[43]

4. Végül az utolsó eszköze az igazi megtérésnek a megbocsátó Jézusba vetett bizalom.

Mikor az Úr Jézus a bűnbocsánat szentségét alapítja, fönséges igéit ezzel kezdi: Pax vobis: békesség nektek! Ez ma is minden gyóntatószéknek felirata: nem a lelkek nyugtalanítása, fölzavarása a célja, hanem éppen ellenkezőleg: azok rendbehozatala, megnyugtatása, kibékítése. A pusztába menekülő Illést négy látomás éri, mikor a pogány királyné bosszúja elől fut: „És íme, az Úr előtt igen nagy sebes szélvész, mely a hegyeket fölforgatja, és a kősziklákat eltiporja, de a szélvészben nincs az Úr. A szélvész után földrengés, de a földrengésben nincs az Úr. És a földrengés után tűz, de a tűzben sincs az Úr. A tűz után pedig lágy szellő susogása … és íme … szózat lőn hozzá:… Eredj és menj vissza utadon …”[44] Ebben a mostani, Istennel való találkozásban is így vagyunk: rémületben, félelemben, lélekrengésben, izgalom lázában nincs az Úr. Az Isten beszéde hozzánk megbocsátó, harmatot hozó lágy esti szellő, mellyel finoman megérint, és azt mondja: menj vissza utadon a keresztségi ártatlansághoz, az elsőáldozási oltárhoz, a primíciai, az esküvői fogadáshoz, az élet forrásaihoz. Ebben bíznom kell, Isten sohasem a bosszú, a megtorlás, hanem sokkal inkább a bocsánat, a gyógyítás útjait járja, mikor közeledünk hozzá.

Ha Mindenszentek ünnepén áttekintünk az örök üdvösség országába, és elnézzük a szentek dicső galériáját, úgy látjuk, hogy ott vannak közöttük Isten kiváltságosai: az apostolok, a hős vértanúk, a bölcs hitvallók, a tiszta szüzek szép számban, de a többiekhez képest mégis kevesen. Mert legtöbben közöttük mégiscsak a bűnbánók vannak. A penitencia bizonyult annak az eszköznek, mellyel legtöbben üdvözülhetnek. Pedig közülük – Istenem – de sokan, de mélyen voltak a bűn rabságában! Ez tehát olyan eszköz, melyet mint égbevivő létrát meg kell ragadnom, nem lesz nehéz felmennem rajta: elém jönnek Isten angyalai: a bizalom, a remény, a szeretet, és segítenek.[45]

Sokan úgy vannak a gyóntatószékkel, mint Jákob testvérével: Ézsauval. Valamikor nagyot vétett ellene, csalással elvette előle az atyai áldást, az elsőszülöttségi jogot, és ezért idegenbe menekült bosszúja elől. De azóta évek múltak el, Jákob idegenben családot alapított, meggazdagodott, és fölébredt benne a vágy: látni a szülőföldet, az otthont, az édesanyát. Ekkor összeszedte minden vagyonát, és gyermekeivel, nyájaival útra kelt hazafelé. Minél inkább közeledett, annál jobban félt, az apai ház kerítése mögött ott sejtette a bosszúálló Ézsaut, aki meg fogja őt ölni. És Ézsau valóban eléje jött, de a helyett, hogy megölte volna – megölelte.

Sokan a gyóntatószék rácsa mögött szigorú, számon kérő bírót sejtenek, ezért félnek, reszketnek, mikor odatérdelnek. Pedig ott a szeretet lakik, mely végtelen, míg a bűnös gonoszsága is csak véges.

Adeamus ergo cum fiducia a thronum gratiae:[46] lépjünk tehát bizalommal a kegyelem székéhez: nagyobb öröm van az égben egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon.

Uram, ha akarod, megtisztíthatsz engem! Add hallanom üdvözítő igédet: Akarom, tisztulj meg!

VIII. Erényeink

Mikor Dante kilép az Infernóból és átmegy a Purgatorióba – így énekel:

Már boldogabb vizek hulláma vár rám

S készt lelkem kis hajóját fölszerelni,

Már túlvagyok a rémes tenger árján.

Most új országról kezdek énekelni,

Ahol az ember lelke rút bűnétől

Megtisztul és méltó lesz égbe kelni.

Ez lehet a mi hangulatunk is a lelkigyakorlatok második részében. Azt mondottuk az elején: ennek a lelkigyakorlatnak célja a bűn kiirtása és a szükséges erények elsajátítása. Bármennyire fontos az első, bármennyire jól sikerült is, csak félmunka, csak negatívum, csak kitisztítása a lélek templomának. A bebútorozás, fölékesítés még hátra van. Nem elég rosszat nem tenni, hanem bizony egyenesen jót kell tenni. Nem elég, hogy a fa nem száraz, nem korhadt, hanem lombokon kívül gyümölcsöket is kell teremnie. A lelkigyakorlat célja kettős tehát: megszabadulni a bűntől és lelkünkbe építeni az erényt.

A Szentírás elbeszéli, hogy Mózes holttestéért küzdelmet vívott egymással a sátán és Szent Mihály arkangyal. Hát még mekkora küzdelem folyik élő, halhatatlan lelkünkért! Hogy a gonoszlélek mit ront bennünk, azt láttuk, most az következik, amit Isten angyala épít.

Az erények a lélek állandó készségei a jóra. Amint a visszaeső bűnösben kifejlődik a hajlandóság, a fogékonyság a rossz iránt, éppúgy a jóra tudatosan törekvő lélekben készséggé, szokássá, megállapodott jellemtulajdonsággá lesz az erkölcsi eszmény követése. Erényes tehát az az ember, aki mindig kész jót cselekedni Isten, felebarát vagy önmaga iránti vonatkozásban. Isteni erények a hit, remény, szeretet; erkölcsi erények az alázat, szelídség, szerénység, tisztaság, stb. Ezek között kiemelkednek a sarkalatos erények: okosság, igazságosság, mértékletesség és lelki erősség.

1. Az erényekről mindenekelőtt meg kell jegyeznünk, hogy nem virágok, hanem fegyverek. Bármennyire megszokott és esetleg kedves is a hasonlat az alázatosság ibolyájáról, a tisztaság liliomáról – e hasonlatok csak nagyon kis részletmozzanatát mutatják az erénynek. Abban pedig egyenesen ellenkeznek vele, hogy míg a virágok szezoncikkek, addig az erények lelke állandóság, míg a virágok tehetetlenek, egyetlen időváltozás elfújja őket, addig az erények éppen a szenvedések idején nyilvánulnak meg és érvényesülnek legjobban. Míg továbbá a virágok csak gyönyörködtetnek, addig az erények – melyek inkább a gyümölcsökhöz volnának hasonlíthatók – örök életre megmaradó kincsei, érdemei lelkünknek.

Az erényekről, mint védő és támadó fegyverekről megemlékezik Szent Pál apostol, mikor arra inti az efezusi őskeresztényeket, hogy a sötétség hatalma elleni harcban öltsék magukra az Isten fegyverzetét. Ez az „armatura Dei” pedig: az igazságosság páncélja, a hit pajzsa, az üdvösség sisakja, a lélek, az isteni ige kardja.[47] – Ezt a felfogást támogatja az az igazság is, hogy mi valamennyien a küzdő Egyház tagjai vagyunk, tehát fegyverek nélkül nem küzdhetünk, nem is védekezhetünk, annál kevésbé győzhetünk.

A fegyverek általában védő és támadó fegyverek, így az erények is. De mégis tudnunk kell, hogy a keresztény katolikus erkölcsi élet mindig támadó jellegű, tehát nem fél és hátrál, hanem gyökerében, alkalmaiban és saját hajlandóságainkban támadja meg a bűnt. Minden félelem mögött gyengeség, gyengeségtudat lappang, márpedig a tiszta lelkület „mindenre képes az által, aki minket megerősít”.[48] Csak egyedül a nemi erkölcs terén védekező, defenzív jellegű ez a harc, mert itt mindegyikünkben annyi gyúlékony ösztönösség van, hogy a kísértést fölkeresni egyenesen biztos bukást jelent, Hiába van nagy elhatározás, sok jóakarat: a tűz mellett, ha nem is akarom – kénytelen-kelletlen melegszem. Ezért itt „in fuga salus”: menekülésben van az üdvösség.

Az erények tehát sokkal inkább fegyverek, mint virágok. A név is az erő-re mutat. Ez az erő a szentségekből és a hősök, vértanúk példájából árad. Ezért csókolja meg többször a szentmise folyamán a pap az oltárkövet, ahol márványban vértanúk ereklyéi vannak – mindannyiszor erőt szív magába a bűn kísértő, kéjes puhaságainak, az ördög pompáinak lenézésére és legyőzésére. Mert erényes életünk nem más, mint a keresztségben tett nagy ellentmondásunk folytatása a sátán személye, cselekedetei és pompái ellen.

2. Az erények szöges ellentétei a bűnnek úgy önmagukban, mint következményeikben. Ha a hazugság megszokott hibám – tudatosan törekszem igazmondásra és mindjárt most az őszinteség szentségében kezdem. Ha a tisztátalanság bűne megszokott bajom – a megengedett dolgokban is önmegtagadást gyakorlok, megfeszítve testemet a vétkekkel és kívánságokkal együtt. Mert ami Mária Magdolnánál a bűnnek eszköze volt, ugyanaz lett megtérésének tényezője is. Megtérése előtt sok bűnnek, csábításnak lehettek forrásai Magdolna illatszerei, dús haja, pillantásai. De megtérésekor ugyanezek lettek a bűnbánat kifejezői és Krisztus engesztelői. Az illatszer csupán kiönteni való, a haj Krisztus lábainak megtörlésére alkalmas csupán, a csók Krisztus lábnyomait illeti alázatosan, szemei pedig könnyek hullatásával teszik jóvá, amit a múltban vétettek. A test tehát eszköze, alkalma lehet a bűnnek, de az erénynek, önmegtagadásnak éppen úgy.

Ez az ellentét a bűn és erény között folytatódik a hatások terén is. A bűnről láttuk, hogy butít, gyengít, megrontja a léleknek Istennel, élettel fennálló harmóniáját, rémületessé teszi a halált és megfoszt minden addig gyűjtött érdemeinktől. Az erény ellenkezőleg: okosít és erősít, újra békét teremt a lélek és Isten, az élet és halál között, végül maga időtől, enyészettől el nem pusztuló, örök életre is megmaradó kincs.

Okossá tesz, mert előre gondolkodtat, kiemel a pillanatból, nem enged első benyomások, ösztönök szerint igazodni, hanem állandóan célokat, elveket hangsúlyoz, becsületet sürget, saját örök értékünkre figyelmeztet. Erőssé tesz, mert az erényes élet nem a görög bizánci egyházművészet által ábrázolt tétlenség, hanem fegyverek forgatása, gyengeségünk kiismerése, ezer és ezer apró küzdelemben és győzelemben lelkünk folytonos izmosodása. Ez az állandó erősödés jóleső önbizalommal tölt el, lelkileg egészségesnek érezzük magunkat, derűs optimizmussal nézzük a világot, a bennünk élő harmónia kisugárzik környezetünkre, nemes életbátorság vértezi föl lelkünket, mely szembe mer nézni pokollal, szenvedéssel, halállal. Ennek a tiszta lovaglelkületnek minden tiszta, és mert sehol nem keresi a bűnt, nem is találja meg, vagy ha szembekerül vele, nem oly veszélyes számára, mint annál, aki ezt keresve, már előre diszponálta magát a rosszra. Míg tehát a halálos bűnben lévő lélek halott, a bocsánatos bűnökkel terhelt beteg, addig az erényes lélek a természetfölötti egészség állapotát éli.

3. Az Úr Jézus számtalanszor figyelmeztet az erényekre bennünket. Nyolc boldogsága nyolc erény jutalmának tünteti fel a mennyországot, és ezek: az alázatosság, szelídség, bűnbánat, irgalmasság, béketűrés, tisztaszívűség és az igazlelkűség. Két erényt pedig különösen lelkünkre köt és saját szentséges Szívét ajánlja tankönyvül, mikor így szól: „Tanuljatok tőlem, mert szelíd vagyok és alázatos szívű.”[49] Egész élete, tanítása és szenvedése nem más, mint az összes erények hősies fokban nyilvánuló, példaadó gyakorlása.

Ha tehát a keresztény élet nem egyéb, mint Krisztus követése – akkor ez nem valósulhat csupán a bűn kerülésében, hanem az erények tudatos és programszerű gyakorlásában, elsajátításában kell testet öltenie. Az Úr Jézus iskolájának ezek a tantárgyai, ezek nélkül senki sem alkalmas Isten országára. Az erényes élet pedig olyan folyamat, mellyel soha készen nem leszünk, hiszen az ideál, melyet utánoznunk kell – a végtelenbe van kitolva, mikor Jézus azt mondja: „Legyetek tökéletesek, mint a ti mennyei Atyátok tökéletes.”[50] Senki sem mondhatja, hogy ezt már elérte, viszont ha még nem érte el, nem tökéletes, csak félmunkát végzett. Amint a legkeresztényibb kornak: a középkornak stílusa: a gótika nem tudta befejezni alkotásait, mert a végtelenre épített – úgy a keresztény élet sem lehet itt a földön sohasem befejezett. De amint a legnagyszerűbb alkotások a befejezetlen gót katedrálisok, – mint a chartresi, a strassburgi, a bécsi stb. – úgy a mennyei Atya tökéletességére törekvő emberi lélek is bár a célt itt sohasem éri el, a cél felé való törekvésében Isten legszebb alkotása lesz. Lehet tehát egész életünket betöltő életprogram az erényes élet.

Világosan mondja Szent Pál apostol: „Ez az Isten szándéka veletek: a ti megszentüléstek.”[51] Az életszentségre való törekvés pedig csak erénygyakorlatok által lehetséges. Így látunk tisztán célt, akadályokat, segédeszközöket, így ismerjük meg magunkat helyesen, így lesz önmagunk előtt is indokolttá úgy önérzetünk, mint alázatunk.

4. A lelkiélet kiváló mestere: Szalézi Szent Ferenc írja sokszor leveleiben és munkáiban, hogy az erényes élet voltaképpen a hivatásbeli kötelességek mintaszerű és Isten dicsőségére végzett teljesítésében áll. Tehát nem rendkívüliségekre kell vállalkozni, nem kell vértanúhalált halni, pogányok közé hittérítőnek menni, csak állapotbeli kötelességeinket kell nagy lélekkel végezni: kegyelmi állapotban, Isten nagyobb dicsőségére. Semmi rendkívülit, csak a közönségest rendkívül jól, minden hétköznapit vasárnapi lelkülettel, az élet prózai kötelességeit ideális, hívő lendülettel végezni – ez az életszentség. Ott kell nekem is megtalálnom Jézust, ahol élethivatásom csillaga áll, álljon bár istálló, konyha, iroda, iskola vagy bármilyen más egyéb helyen. Ez a rendes, folytonos vértanúság, ez az állandó kereszthordozás, ez a magatartásban, cselekedetekben élő igehirdetés, ez a „győzése a világnak”[52] – ahogyan Szent János mondja – éppoly nagy dolog, mint talán azok a rendkívüli teljesítmények, melyek ritkaságuknál fogva keltik fel figyelmünket, érdeklődésünket.

5. Az erények gyakorlatában rendkívül fontos és sohasem nélkülözhető az okosság sarkalatos erénye. Ez nem a velünk született értelmi tehetség, hanem a mindenkitől elsajátítható erény. Ez a nélkülözhetetlen erény több irányban is áldásosan érezteti hatását, mikor a javulás útján minduntalan sok akadályra bukkan jóakaratunk.

Az okosság első jó hatása az, hogy megóv minden hanyagságtól és sohasem engedi, hogy önszeretetünk a jó gyakorlásának látszata alatt megkerülje az erényt, és titkosan szenvedélyeinek hódoljon. A lélek rejtekeiben éles szemmel látó Szent Ágoston oly szépen írja Vallomásaiban, hogy mennyi erényes látszattal szokta magát kendőzni a bűn.

„Így a gőg a méltóság külső formájában szeret megjelenni.

A hatalmasok szigorúsága félelmet akar gerjeszteni.

A kíváncsiság a tudós érdeklődés köntösébe búvik.

Maga a tudatlanság és ostobaság szívesen meghúzódik az egyszerűség és ártatlanság neve mögött.

A gyáva nyugalomkereséssel mentegetődzik.

A csillogó jómód szeretné, ha bőségben való megállapodásnak neveznék.

A pazarlás a bőkezűség látszatát keresi.

A harag bosszulni akar.

A szomorúság annak vesztésén emésztődik, amiben a kívánkozás gyönyörködött, sóhajtozik, bár úgy ne lehetne semmit elragadni tőle, mint tőled nem lehet.”[53]

Tehát az okosság szemével kell látnunk és nem az önszeretet vakoskodó, mindenben a maga előnyét kereső, érdemeinket megcsonkító, hízelgő, észrevétlen befolyására kell hallgatnunk. Ugyanezt mondja Kempis Tamás is, mikor a természet és a kegyelem különböző jellegéről oly bölcsen, világosan és vigasztalóan ír. (III. könyv. 54. fej.)

Az okosság más irányú nemesítő hatása az, hogy bölcs mérsékletre tanít bennünket, és az erények gyakorlásában megóv minden túlzástól is. A bölcs szerzetalapító: Szent Benedek – kinek alkotása: a bencés rend – a legtöbb válságot kibírta, az élet és idő igazolását megszerezte – ezt a mértéktartást discretio-nak nevezte, és nagyon szigorúan előírta úgy az „imádkozzál” mint a „dolgozzál” területén. Hogy mennyire bölcsen cselekedett – éppen Luther tragédiája mutatja, aki mikor túlhajtott böjtöléseibe, virrasztásaiba, önmegtagadásaiba belefáradt – kimondta, hogy az eredeti bűn folytán természetünk teljesen megromlott, így nem képes semmi jócselekedetre. Ezek tehát fölöslegesek, sőt károsak, elég a hit, mely egyedül üdvözít.

Ez a túlzásoktól és szélsőségektől mentes erényes élet sohasem lesz kevély, egyoldalú, különösségekben magát kiélő és éppen ezért utánozhatatlan, hanem ellenkezőleg, mint a helyesen ismert természetre épített természetfelettiség, tartós gyakorlás által egészen jellemünkké válik és kifelé Krisztus édes illatát lehelve a tiszta életnek leghatásosabb propagandája lesz.

Végül az okosság mindig meg fog óvni attól, hogy erényeinket rosszindulatú emberek a mi kárunkra és a maguk előnyére kisajátítsák. Mi nem azért vagyunk alázatosak, szelídek, türelmesek, hogy mások szemtelenek, gorombák és szeretetlenek legyenek. Mindenkinek erkölcsi kötelessége erényes életet élni, nekik is elő van tehát írva mindaz, amit mi megtartani igyekszünk, ők viszont kihasználni szeretnének. Mikor a zsidókat a Makkabeusok korában üldözték, a pogányok mindig szombaton támadtak rájuk, mert ez lévén számukra a pihenés napja, ekkor nem fogtak fegyvert és nem védekeztek. De a hős Matatiás bizony látta, hogy így teljesen kipusztul a nép, és kiadta a parancsot, hogy ha megtámadják őket szombaton – igenis harcba fognak szállni, és megverik az ellenséget.[54] Nekünk is így kell tennünk, és nem szabad engednünk, hogy az erény állandóan mint megtört, kihasznált hamupipőke szenvedje a bűnösök terrorját, gonoszságát.

Két pont között legrövidebb út az egyenes – tanultuk a geometriában. A mi életünk számára is adva van két pont: a kereszteléskor fejünkre tett kereszt és a sírhalmon karjait fölénk kitáró szent kereszt. E két pont között az egyenes út az erényes élet. Ezen kell járnunk, mert ez az az út, melyet a szentek lábnyomai jártak ama vonal mentén, melyet Jézus keresztje húzott számunkra a porban.

IX. Vallásosságunk hibái

A megtérésnek görög neve: μετάνοια, ami annyit jelent, mint a gondolkodás megváltoztatása. Tehát új értékelés, új elvek szerinti igazodás, nemesebb, természetfölötti szemlélet a régi földies, kísértések és szenvedélyek, szokások és emberi tekintetek által befolyásolt bűnös élettel szemben. Arra kell tehát törekednünk, hogy javulásunk teljes és alapos legyen: új életünkbe semmi sem szivárogjon át a régi rosszból, mert akkor ennek értéke kevesbedik, boldogító hatása önmagunkra és toborzó hatása másokra egyre jobban elfakul. Azt mondja az Úr Jézus: „Én vagyok a szőlőtő, ti vagytok a szőlővesszők. Atyám a szőlőműves. Minden vesszőt – mely nem hoz gyümölcsöt, levág – ezek a bűnösök, kik erényeket, érdemeket nem teremnek – és minden általam termő vesszőt megtisztít, hogy még többet teremjen.”[55] Az erényes életet élő lelkek is tehát állandó gondozásra, tisztogatásra szorulnak, hogy a tővel: Krisztussal fennálló összeköttetésük zavartalan legyen és onnét az életnedv: a kegyelem az imádság, szentségek és szentelmények erezetén át akadálytalanul hatoljon el minden sejtbe, tehetségbe, cselekedetbe.

De a gonoszlélek nem hiába kígyó – átcsúszik a legkisebb résen és szomorú országából átcsempészi legalább az unalom penészét, mellyel rongálja lelki egészségünket. Ezért az Úr Jézus „vigilate!” őrködjetek! figyelmeztetését követve, gondosan szemügyre kell vennünk vallásosságunk hibáit.

1. Sokan szenvedjük a helytelen, rosszul ítélő és rosszul látó, eltolódott lelkiismeret betegségeit. Az általános megerőltetéstől húzódozó lusta lelkület okozza, hogy azok, akik egy esetleg áldozatokat kívánó területen helytállnak, más kisebb hibák elkövetésével kárpótolják magukat. A lelkiismeret ott kiélesedik, itt eltompul. Hány tisztalelkű ember lesz könyörületlen, szívtelen, szeretetlen! Hányan vannak napi áldozók és napi kötelességeikben, hivatásbeli teendőikben hanyagok! Hányan látjuk úgy a vallásosságot, mint az élet egyik területét a többi mellett, mint a lélek egyik fiókját a többi között, mint egy vasárnapot a hétköznapok között – holott a vallásosság egész életünket átszövi, aláfesti és minden cselekedetünkben, még az ajtónyitásban is benne kell, hogy legyen. És ismét hányan vannak úgynevezett jó emberek, akik egyetlen parancs ellen sem vétkeznek, de egész életük egyetlen nagy mulasztás, egyetlen folyamatos bűn a törvény szelleme ellen.

Lelki „egész”-ségre és egészben látásra kell törekednünk az isteni kegyelem tiszta, befolyásolhatatlan fénye mellett. Nem szabad felednünk, hogy az evangélium főparancsa a szeretet, mely lényegénél fogva minden más parancsot és kötelességet magában foglal Isten, felebarát és önmagunk irányában. Ez alól soha sincs felmentés. „Aki szeret engem – megtartja parancsaimat”[56] – tehát valamennyit, mondja az Úr Jézus. Nem szabad kicsinyes emberi szatócskodásból Isten műveiből semmit sem lealkudni és az erényes életet ily helytelen egyoldalúságokkal diszkreditálni. A lelkiismeretvizsgálat feladata esténkint a nyugodt szemlélet tárgyilagosságával tettünknek mögéje nézni, önmagunk iránti őszinteségre nevelni, és gyengeségeinknek semmiben sem engedni.

2. Másik gyakori bajunk: lelki önművelődésünk hiánya.

Nem lehet annak a lelkiélete hibátlan, korrekt, akinek vallási ismeretei fogyatékosak, márpedig e pontban a legtöbb ember hihetetlenül el van maradva; az iskolában tanultakat régen elfelejtette, újakkal pótolni pedig eszébe sem jutott. A legtöbb ember vallástalanságának is az egyik főoka: nem szereti a hitét, mert nem ismeri, sem saját kételyeit nem tudja megválaszolni, sem a környezet támadásait nem tudja visszaverni. Azt, amit az iskolában tanult, annál is könnyebben levetkőzi, mert éppen egyetemi, főiskolai éveiben – amikor egyénisége kialakul, megállapodik, amikor a legtöbb kísértés éri, mikor szenvedélyei is a legkövetelőbben lépnek fel, mikor minden téren fejlődik, tanul, csak éppen vallási ismeretek dolgában marad ott, ahol volt. Ezeket nem méri hozzá fejlődő egyéniségéhez, és mint a felnőtt nem jól érzi magát a gyerekruhában, mert mindenütt szűk neki – így van régi gyermekkorban szerzett hittani ismereteivel is: egy napon nem találja magához illőnek, és tudatosan, vagy öntudatlanul leveti. Mivel sajnos főiskolai hitoktatásunk nincs, mindenkinek magának kell e továbbképzésről gondoskodni. Mennyi könyvet olvasnak ma, hogy el ne maradjanak a kortól, vagy pusztán divatból, társaság kedvéért, és mily kevés komoly könyvet, vallásunkat, világnézetünket igazoló, elmélyítő, védő munkát! Így történik, hogy nagy katolikus néprétegek helytelen, téves fogalmat alkotnak hittételekről, felülnek történelmi hazugságoknak, hogy katolikus bérmaszülők baptista könyvet vesznek bérmaajándékul, hogy homályos vagy egyenesen ferde nézetük van indexről, párbajról, vegyesházasságról stb. Az emberi élet vezére az ész, tehát helyes és megalapozott katolikus hittani ismeretek birtokában képzelhető el csak komoly erkölcsi, erényes élet. Különben a hanyagoknál hitetlenség, a buzgóbbaknál babona fogja átvenni a hit helyét.

Gondoskodnom kell tehát – ha áldozatok árán is – vallási ismereteim pótlásáról, kiegészítéséről, elmélyítéséről, az Úr Jézus ismert követelményének megfelelően: „Szeresd a te Uradat, Istenedet teljes elmédből!”[57]

3. Vallásosságunk értékéből sokat levon a mindenüvé betolakodó földi érdek, mely mindig valami egyéni hasznot, előnyt keres még a legszentebb eszmékkel kapcsolatban is. Olyan a mai ember, mint az a kislány, aki a templomban az Úrfelmutatás csengőjét hallva, állandóan a fagylaltos bácsi után érdeklődött édesanyjánál. Mindenből valami kellemest keresni, valami jóhoz hozzájutni – ez az élet önzése, általános baja korunk vallásosságának is. Ezért megy sok ember csak a szép zene, a kellemesen éneklő kórus kedvéért szentmisére, ezért vannak divatos szónokok, sőt gyóntatok, és kialakul egy egészen természetes érdekű sztárrendszer. Különösen észrevehető ez a haszonkereső vallásosság egyes szenteknek – pl. Páduai Szent Antalnak, Lisieuxi kis Szent Teréznek ferde és nem katolikus kultuszában.

Kétségtelen, hogy a hívők ma is teljes joggal állítanak fel nagy igényeket az egyházi szónoklás, az istentisztelet külsőségei stb. dolgában. A fenséges tartalomhoz ez úgyszólván sohasem lehet elég szép, elég magasztos. Hogy mások megtérítésének is eszközei lehetnek, arról nagy bizonyság Szent Ágoston, akit megtérése útján Szent Ambrus milánói püspök beszédei hoztak Krisztushoz egyre közelebb. Mint maga írja: „Nagy figyelemmel hallgattam beszédeit. Szándékom nem volt igazi jószándék, inkább szónoki tehetségére voltam kíváncsi, hogy vajon olyan-e, mint híre; hatalmasabb-e szavainak árja, vagy gyengébb, mint beszélték róla. Szavai teljesen lekötötték figyelmemet, a tartalommal azonban nem törődtem, sőt lenéztem. Élvezettel hallgattam kellemes előadását. Jóllehet magyarázatait nem iparkodtam megjegyezni, hanem csak előadási módjára figyeltem, – nem hittem, hogy van hozzád ösvényünk, s így csak a hiábavalósággal törődtem – a kifejezések, melyeket szerettem, bevezették lelkembe a tartalmat is, amellyel egyébként nem törődtem, de nem tudtam őket egymástól különrekeszteni. S míg készséges lélekkel azt iparkodtam felfogni, milyen választékosan beszél, ezzel együtt az is besurrant lelkembe, milyen igazat beszél.”[58]

Tehát a szónoki ügyesség sok hatékonysággal tudja lelkünkbe vezetni az isteni igazságokat. De hogy valaki teljesen csak retorikai vagy zenei élvezetet keressen a templomban, egyéni udvariasságot a gyóntatószékben – ez az élet kevélysége, mely eleve kizárja azt a jószándékot, mely Isten ügyeinek szolgálatához és az eredményes javuláshoz kell.

E helyett az önző, mindenben magát kereső lelkület helyett tehát alázatos, készséges, Isten asztaláról lehulló morzsákkal is megelégedő lelket akarom magamban kialakítani. „Nem vagyok méltó, hogy fiadnak nevezz, hogy hajlékomba jöjj” – csak szolgádnak tekints és csak egy szót szólj – meggyógyul az én lelkem.

4. Végül a lélek haladásának is vannak törvényszerűségei, melyeket nem lehet kihagyni, elkerülni, átsietni. Az önmagunk iránti türelmetlenség, korunk élni-sietése valami gyökeres felületességet és sikervágyat ébreszt sokakban. A lelkiélet útjai bár átlátszóan egyszerűek, ezt az utat megjárni mégis egy teljes emberélet feladata; ezzel nem lehet máról-holnapra készen lenni. Amilyen végtelen türelemmel kezel bennünket, csetlő-botló bűnösöket a jóságos Isten, olyasféle türelemmel kell nekünk is önmagunk iránt viseltetnünk, és nem szabad soha kedvünket veszíteni, vagy kétségbeesni. A lelkiélet ápolása olyan legyen, mint a názáreti műhely munkája: csendes, békés, szorgalmas és Istennel szövetségben történő. Örökkévaló életünk házát építjük – nem lehetünk tehát felületesek, türelmetlenek; nagy munkához alaposság és lelkiismeretesség szükséges.

Tehát jót és jól – ez a helyes, egészséges lelkiéletnek is aranyszabálya. Van és lehetséges vallásos életünknek még sok más hibája – ezt az egypárat azért említettük, hogy lássuk: még a jó után haladókat is mennyi gyarlóság környékezi, mely érdemeikből levon, mely erényeiket kisebbíti, nemes elhatározásaikat akadályozza. Ezért mindenestől el kell magunkat jegyezni Isten akaratával, magunknak semmit sem tartva fenn, szeretve Istent teljes szívünkből, teljes lelkünkből, teljes elménkből és minden erőnkből. Mert mint a Szalézi Szent Ferenc jubileumára 1922-ben kiadott pápai körlevél mondja: „Az életszentség nem egyes kivételes lelkeknek kiváltsága, hanem általános, mindenkinek szóló katolikus életfeladat.”

X. A jóban való kitartás eszközei

Az Úr Jézusnak egyik csodáját így írja le Szent Máté evangélista: „Akkor hozzája vittek egy ördögtől megszállott vak és néma embert; és meggyógyította őt, úgyhogy szólt és látott.”[59]

Mi vagyunk ezek az ördög rabságából megszabadultak: a gyóntatószékben megoldódott némaságunk, a lelkigyakorlatokban pedig leesett a hályog szemeinkről, és most tisztán látjuk feladatainkat, rendeltetésünket, a gonoszlélek kelepcéit és Isten jóságos terveit velünk. Most semmi sem lehet számunkra fontosabb, mint megmaradni ebben a gyógyult állapotban, és újra vissza nem esni a gonoszlélek rabságába, a megszokott, minket újra kísértő halálos bűnbe. Mert az Úr Jézus éppen a fönt leírt gyógyítással kapcsolatban igen szomorú képet fest a visszaeső bűnös állapotáról. Azt mondja ugyanis: „Mikor a tisztátalan lélek kimegy az emberből, száraz helyeken jár, nyugalmat keres, és nem talál. Akkor így szól: Visszatérek házamba, ahonnét kijöttem! És eljővén üresen találja azt, kisöpörve és fölékesítve. Akkor elmegy, és magával visz hét más lelket, magánál gonoszabbakat és bemenvén ott laknak. És amaz ember utóbbi állapota rosszabb az előbbinél.”[60]

A megtért ember lelke ez a kisepert és fölékesített ház: a bűnök szennye ki van seperve, erényekkel, jószándékkal föl van ékesítve, be van bútorozva. Vigyáznunk kell tehát, hogy ezt a rohammal bevett várat meg is tartsuk, hogy állandósuljon bennünk a most oly szépen kialakult Isten országa.

Ezt a jóban való állandó megmaradást, ezt az erősfogadást folytató hűséget, ezt a kegyelmi életet állandóan ébren tartó kitartást szolgálják és biztosítják azok az eszközök, melyek legalkalmasabbak a bűn távoltartására és az erény megszilárdítására.

Ezek elsősorban a legméltóságosabb Oltáriszentség és a Boldogságos Szűz Mária.

Mikor Szent Józsefet fölkeresi az égi híradás a békés, kedves, csendes Betlehemben: „Kelj föl és menj Egyiptomba” – bizonyára nehezére esett odahagyni a csodák e megszentelt helyét és idegenbe menni. De az égi üzenet még azt is mondja: „Ne menj egyedül, vidd magaddal a Gyermeket és Anyját.”[61] Mikor most a lelkigyakorlatok kedves magányából, Betleheméből újra visszatérünk a munka műhelyébe, megszokott életkereteink közé – akkor nekünk is ez szól: vidd magaddal – biztosítékul, zálogul, segítségül, fegyverül – a Gyermeket és Anyját. Tehát az Eucharisztia mint útravaló és a Boldogságos Szűz mint útitárs kísérnek bennünket ismét haza, az élet sok ezer profán prózai gondja közé.

Az egyiptomi rabságból az ígéretföldje felé vándorló zsidók útját két dolog tette lehetővé: a manna, mely erőt adott, és a tűzoszlop, mely irányt mutatott. Így a bűn rabságából menekülő lélek is csak az Oltáriszentség erőt adó mannája segítségével és a legtisztább embernek: a Boldogságos Szűznek a kegyelem tűz- és a titok felhőoszlopának vezetése mellett találja meg a tiszta élet béke-városát: Jeruzsálemét.

1. Az Oltáriszentség a jóban való kitartás legfőbb eszköze. Azt tanultuk róla, hogy vétele által megnyerjük bocsánatos bűneink bocsánatát és oltalmat nyerünk a halálos bűnök ellen. Az Úr Jézus maga is mint az állhatatosság biztosítékát alapította az Oltáriszentséget: „Aki eszi az én testemet, énbennem marad, és én őbenne.”[62] „Atyám és én hozzá megyünk és lakást veszünk nála”[63] – mondja másutt az eucharisztikus lélekről. Az Úrnak állandó bennünk maradása, lakása szívünkben az erényes élet maradandóságának legjobb biztosítéka.

Az Oltáriszentség a legnagyobb ellentéte a bűnnek és a bűn következményeinek.

Láttuk, hogy minden bűnben benne van az ősbűn három eleme: engedetlenség, hitetlenség és kevélység. Az Eucharisztia csodálatosan gyógyítja mind a hármat.

Amíg ugyanis minden bűn engedetlenség, addig az Oltáriszentség az engedelmesség szentsége: a parancsolt étel alázatos vétele. A tiltott étel iránti engedetlenség volt a bűn, ezért a parancsolt étel iránti engedelmesség ennek legnagyobb ellentéte. Akkor ez volt Isten tilalma: „Ne egyetek, mert meghaltok” – most pedig így szól Isten parancsa: „Vegyétek és egyétek, és örökre éltek.” Amit rontott tehát a tiltott étellel szemben megnyilvánuló emberi engedetlenség, azt jóváteheti a parancsolt étel iránti alázatos engedelmesség.

A bűn továbbá hitetlenség a fenyegető Istennel szemben, és hit a kísértő hang hízelgő ígéretei iránt. Isten intő szavának: „Amely napon esztek, halálnak halálával haltok meg” – nem hisz az ember; az ördög szavának: „Dehogy haltok meg!” viszont igen. Itt is a legnagyobb orvosság az Eucharisztia, amely valóban az igaz hit titka, hitünk középpontja és éltető lelke, amelyben minden érzékünk – a hallást kivéve – csalódik, mert csak kenyeret és bort érez, tapint, ízlel és mégis annak a szónak hisz, amit Jézustól hall: ez az én testem, ez az én vérem. Ez nevel rá az Isten igéibe való belekapaszkodásra, az igaz hitre, ennek elfogadására még akkor is, ha az egész világ mást hirdet is, ha az érzékek csalódnak is. Így egyre több hitele lesz az Oltáriszentség révén előttünk Isten szavának, mint a kísértő, a világ, a test hazug érveinek és ígéreteinek. Ezért mondja szépen Pázmány Péter, hogy az öreg vak Izsák nem csalódott volna, ha annak hisz, amit hall: – „A hang Jákob hangja!” De mivel tapintani is akart: megfogva az Ézsau ruháiba öltözött Jákobot – csalódott. Így nekünk is elég, ha az Úr szavaira hagyatkozunk: „Ez az én testem”, aki ennél többet akar érzékelni, az nem megerősödik hitében, hanem elveszíti azt.

Végül a bűn, mint láttuk – kevélység, mert azért vétkezik ősszüleink óta minden ember, hogy „olyan lehessen, mint az Isten”. Ezt a nagy vágyat pedig úgy gyógyítja bennünk az Oltáriszentség, hogy megvalósítja. Nem a kevély függetlenségben, felelőtlenségben van az Istenhez való hasonlóság, nem erre visz az Isten megközelítésének útja, – hanem az Istennel egyesülni vágyó tiszta és mély szeretet emel bennünket önmagunk fölé, Istenhez közel. Isten viszont feleútra elénk jön: emberré, sőt kenyérré lesz, hogy ez az isteni eledel átistenítsen, valóban olyanná tegyen bennünket, mint az Isten. Az Eucharisztiában valósul meg az ószövetség Emmanuel-vágya: hogy velünk legyen az Isten. Isten még ennél is többet tett: velünk volt megtestesülve mint közösséggel, de az Oltáriszentség által mindenegyeshez is leereszkedik és mint álruhás király minden alattvalójának sátrába betér. Lehet a lelkem Betlehem, Názáret, Bethánia, fogadhatom mint édes kisdedet, mint orvost, tanítómestert, isteni vendéget, mint munkám műhelyébe égi segítséget. A bűn teher, az Eucharisztia enyhülés, a bűn eltávolít Istentől, az Oltáriszentség egyesít vele.

De gyógyítja az Eucharisztia a bűn forrásait és következményeit is.

A bűn egyik forrása a test, ez az ösztönös, földnek élő lusta érzéki társa, háza, börtöne lelkünknek. A test és vér bűnei ellen itt van a test és vér szentsége, az Istennel kötött vérszerződés, mely által mi: testből és lélekből álló emberek az Isten Fiának testvérei lettünk. Minden áldozás isteni vérátömlesztés, nemesítő beoltás érzéki testünk és vérünk javítására. Ez a vértanúk kenyere és a szüzek ihlető bora.

Elizeus prófétát országút mellett temették el. Később egy gazdag keleti kalmár utazott arra az úton megrakott tevékkel és amint a próféta sírja közelébe ért, rablók támadták meg, meggyilkolták, szolgáit szétkergették és vagyonát egymás között felosztották. A holttesttel pedig nem tudva mit kezdeni, hogy eltüntessék, felnyitották a próféta sírját és bedobták. De amint a kereskedő holtteste érintette a próféta tetemét, föltámadt, sebeit befogva lábra állt, ami úgy megrémítette a rablókat, hogy minden rablott kincset elhagyva, eszeveszetten menekültek.[64] Ha a próféta holtteste ilyen csodás hatással volt a vele érintkező testre, mennyivel inkább Jézus élő teste, az égből szállott élő kenyér, mely e világnak életéért adatott nekünk – meg fogja nemesíteni, természetfeletti életre fogja támasztani a mi mulandó, nyomorult testünket. Mint a mágnes a vele érintkező vasat mágneses erővel ruházza fel, úgy az Eucharisztiából élő lélek is magába veszi a tisztaságos Jézus isteni erejét.

Ez ad erőt a szenvedésben, mert nem hiába alapította Jézus a vidámság borának színe alatt, ez világít bele a halál sötétjébe, hiszen Jézus halála előtt, alkonyatkor alapította, és az emmauszi estén is, mikor már lehanyatlott a nap – erre figyelmeztetett.

Az Úr Jézus azoknak, akik három napon át őt a pusztába is követték – csodálatosan megszaporította a kenyeret. „Nem akarom őket étlen hazabocsátani; hiszen közülük többen messziről jöttek”[65] – mondja. Most a lelkigyakorlatok magános pusztaságában, pár napig mi is állhatatosan hallgattuk Jézust. Minket sem bocsát el régi munkaterünkre a nélkül, hogy meg ne szaporítaná, ki ne osztaná nekünk az élet kenyerét, hiszen többen bizony messziről: a bűn országából jöttünk. Ennek birtokában, ettől megerősítve tudunk – mint a bálványos királyné elől menekülő Illés – átmenni az élet sziklás sivatagán, míg meg nem pihenünk igazi otthonunkban: az örök hazában.

2. Az útravaló mellett a jó úton való megmaradásban segíteni fog bennünket az áldott útitárs: a Boldogságos Szent Szűz.

Mikor Jézus föltámasztotta halottaiból a naimi ifjút, azt mondja az evangélium: „És átadta őt anyjának.”[66] Minket is föltámasztott a lelki halálból az Úr Jézus csodatévő jósága, és most az új életre átad bennünket is gondozásra, ápolásra, vezetésre az égi Anyának: a Boldogságos Szent Szűznek. Ő lesz a most megkötött új frigynek szent szekrénye, az ő felszólalására ment végbe az első átváltozás a kánai menyegzőn, ez a bennünk végbement átváltozás sem történhet nélküle, ő lesz erősségem tornya, áhítatom jeles edénye, kitartásom eszközlője.

A Boldogságos Szűz gyermeki, lovagi tisztelete, a kongreganista lelkület nagy segítségünk életünkben és halálunkban egyaránt.

Életünk, mint láttuk, ezentúl az erények iskolája kell, hogy legyen. Hiszen a vallásos élet nem más, mint együttélés az Úr Krisztussal, és ebben nem találhatunk jobb példaképet, mint a Szűzanyát, ő foganta, méhében hordozta, e világra szülte, táplálta, ruházta az Úr Jézust, vele örült és vele szenvedett. Nekünk is be kell fogadnunk lelkünk hajlékába alázatos készséggel Jézust, az élet útjain mint élő úrmutatóknak, mindenüvé magunkkal kell vinnünk, hogy ne szomorú keresztjáró körmenet, hanem virágos, gyertyás úrnapi körmenet legyen az életünk, melynek során illatos lombsátrakban, Jézus szent Szívén tartunk pihenőket. De nem elég magunkban hordozni Jézust, hanem e világra kell hozni: meg kell vallani, be kell mutatni az emberek előtt. A nyilvános keresztvetés, a kalap leemelése, kereszt, templom előtt, vagy harangszó hallatára mind ilyen világra-hozatala Jézusnak, az ő igéi szerint: „Aki hallgatja és megtartja igéimet – az nekem anyám.”[67]

Szent Cyprián szerint az Úr Jézus varratlan köntöse az Egyház, ezt akarják eltépni, feldarabolni az eretnekek és ebbe vagyunk keresztelésünk óta mindannyian beleszőve: Jézus szent testének melege átjár és éltet minket. Aki tehát az Egyházat szereti, támogatja, aki jó papokért imádkozik – az a Boldogságos Szent Szűz mintájára ruházza Jézust. Aki bűnösöket térít, az mos rá, aki egyházi ruhákat készít, az mintegy ingecskéit varrja. Aki gyermekeket, szenvedőket gondoz, az mind a Szűzanya szerepét folytatja, hiszen úgy mondta az Úr Jézus: „Amit egynek a legkisebbek közül tesztek, azt nekem tettétek.”[68]

A Boldogságos Szűz nagy segítségünk a halálban is. Eljön bizony az idő, mikor kedves imádságunkból; az Üdvözlégy Máriá-ból kimarad az „és”; mikor majd így mondjuk: … imádkozzál érettünk most: halálunk óráján. A fájdalmas Anya, ki Jézus haláltusáit végignézte és végigszenvedte, ott fog állani mint a mi anyánk a mi halálos ágyunk mellett, és mint mennyországnak ajtaja, segít átmenni az örökkévalóságba.

Mikor egy győztes király bevonult az elfoglalt városba, egy hazafias diák rálőtt házuknak padlásablakából. De egy díszesen öltözött tábornokot nézett a királynak és az egyszerű ruhás uralkodó így megmenekült. A diákot elfogták, és halálra ítélték. A siralomházban felkereste édesanyja, és azt mondta neki; „Fiam, én nem búcsúzom tőled, mert lehetetlen, hogy ilyen fiatalon meghalj. Én elmegyek a császárhoz, és addig nem tágítok tőle, míg kegyelmet nem kapok számodra. De mivel arra már nem lesz időm, hogy visszatérjek, és az eredményről értesítselek, holnap reggel ott leszek a kivégzés helyén az első sorban. Ha fehér ruhában látsz, az annyit jelent, hogy kegyelmet kaptál, akkor ne félj, hiába kísérnek fegyveresen, hiába kötik be szemedet, vagy céloznak rád – mindez csak a nép megijesztését célozza, az utolsó percben felolvassák a császár kegyelmét. Ha azonban gyászruhában látsz ott elől állni, készülj a halálra, mert kérésemet elutasították.”

A fiú kétségek között töltötte az éjet, állandóan remény és kétségbeesés közt vergődött, hánykolódott, és folyton az a kérdés gyötörte: hogyan fogja reggel viszontlátni édesanyját: fehér vagy fekete ruhában? Mikor eljött a kivégzés órája, sápadtan haladt a szuronyos gránátosok között, de a vesztőhelyre érve már messziről feltűnt neki a fekete tömeg első sorában az ő édesanyja fehér ruhában. Ekkor mosolyogva, bátran, tele életreménnyel lépett a kijelölt helyre, derűsen tűrte, hogy bekössék szemét, úgyhogy mindenkinek feltűnt, milyen könnyű lélekkel néz szembe a halállal. Elhangzott a vezénylő tiszt szava, a fegyverek vízszintesre emelkedtek és a következő vezényszóra eldördültek. Az ifjú meghalt. Édesanyja nem kapott kegyelmet. De hogy szegény fiának végperceit megédesítse, megkönnyítse – fehér ruhába: az öröm színébe öltözött, és e jámbor félrevezetéssel elvette az utolsó óra halálverítékes lelki gyötrelmeit.

A mi halálos ágyunk mellett is ott fog állni édesanyánk: a Boldogságos Szent Szűz – kit annyi Üdvözlégy-ben kértünk erre – bizonnyal a remény, kegyelem, szeretet, megbocsátás fehér ruhájában, és ámbár a halált megakadályozni nincs hatalmában, – hisz ő is átment rajta – de a túlvilág boldogító sugarait, üdvösségünk hívó előízét éreztetni fogja velünk. Édesanyai pártfogása mélyebb, hathatósabb és eredményesebb lesz, mint azé a földi édesanyáé, és joggal hihetjük, hogy égi Anyánk az égi Királynál el tudja érni azt, ami a földi édesanyának a földi uralkodónál nem sikerült.

A bűn elleni küzdelemben tehát nem tudunk megállni a Boldogságos Szent Szűz segítsége nélkül, aki a kígyó fejét összetörte. A változékony, állhatatlan lelkület nem nélkülözheti annak oltalmát, aki a változékonyság örök jelképe: a hold felett áll, és aki tisztán fogantatott, élt és emeltetett az égbe. Míg a sátánnal lezuhant az égről a csillagok egyharmada, addig a Szent Szűz koronájában ismét felemelte őket.

3. E két istenadta segítséghez kell még adnom két jó tanácsot.

Mindig hűen kövessük a lelkiismeret szavát. Ez a jó és gonosz tudás fája bennünk, ez biztosan vezet. Ez az élet iránytűje, Isten lángpallosú kerubja, ezt megsérteni annyi, mint bűnt elkövetni, mint Isten kegyelméből kiesni, mint földi és örök boldogtalanságunkat elősegíteni. Szeressük, ápoljuk; ez Isten szava bennünk.

Azután találjunk sok örömet a lelkiéletben. Láttuk, hogy ez az igazi boldog élet, nem a bűn aljas gyönyörei. Hiába, boldogságra vagyunk teremtve, ez származásunknak: a paradicsomnak emléke és rendeltetésünknek: a mennyországnak gravitációja. Mikor az Úr Jézus evangéliumnak: örömhírnek nevezi tanítását, mikor nyolc boldogsággal kezdi a hegyi beszédét, mikor dicsőség – békesség beköszöntő és búcsúszava, mikor alleluja, hozsanna lengi át útját – akkor világosan ezt mondja: boldogságodról nem kell lemondanod az erényes élet elnyeréséért, sőt itt találhatod meg egyedül az igaz földi és örök boldogságot. Keressünk tehát sok színt, sok örömet, vigaszt, kedélyt a mi drága szent hitünkben, a tiszta lelkiismeretben, Jézus szentséges Szívében. Neveljük rá magunkat ezekre a magasabbrendű igazi örömökre, és tanuljunk meg ezekből élni.

Így a jó úton való megmaradásunk biztosítva lesz.

Mikor az Úr Jézus legnagyobb beszédét: a hegyi beszédét befejezte, így szólt: „Mindaz, aki az én igéimet hallja és azokat teljesíti, hasonló a bölcs emberhez, aki házát kősziklára építette. És szakadt az eső, jött az árvíz, a szelek fúttak és ama házra rohantak; de nem dőlt össze, mert kősziklára volt alapítva. És mindaz, aki ez igéimet hallja, de azokat nem teljesíti, hasonló leszen a bolond emberhez, ki házát fövényre építette. És szakadt az eső, jött az árvíz, a szelek fúttak és ama házra rohantak; és összedőlt az, és nagy volt romlása.”[69]

Tehát mindannyiunkat fognak látogatni szenvedések: a szélvész, árvíz, orkán egyformán rohannak a sziklára és a homokra épült házra. De míg a vallásos ember élete-háza kibírja az élet megpróbáltatásait, addig a vallástalan, hitetlen, erkölcstelen ember, ki talán a kísértőre, a világra vagy önmagára épített – kétségbeesik és elvész. Legyünk tehát mind bölcs emberek, a sziklaalap ez a lelkigyakorlat, erre biztosan építhetünk, ezen minden baj között biztonságban lakhatunk. Az Úr Jézus pedig velünk van mindennap a világ végezetéig.

1. Ez 37,9.

2. Jn 6,44.

3. Mt 8,2.

4. Jn 15,5.

5. Iz 1,18.

6. Jn 21,17.

7. Mt 10,28.

8. Mt 22,32.

9. Jn 11,25.

10. Jn 6,59.

11. Jn 12,26.

12. Lk 16,31.

13. Mk 10,17.

14. Lásd: Gálos: Szent az év 257. skk.

15. Róm 2,14.

16. Mt 6,24.

17. Róm 14,23.

18. Lk 12,5.

19. Jn 8,44.

20. Mt 5,48.

21. Lk 4,34.

22. Mt 8,2.

23. Mt 16,24.

24. Mt 11,28.

25. Vallomások könyve II. 2.

26. Ter 2,17.

27. Mt 24,44.

28. Jn 6,27.

29. Jn 9,4.

30. Mt 25,13.

31. Sir 7,40.

32. Oz 10,8.

33. Lk 23,31.

34. Mk 9,44.

35. Lásd Gálos: Szent az Úr. 303. old. skk.

36. Lk 15,18.

37. Mt 3,2.

38. Jn 20,23.

39. Lk 11,14.

40. Lk 18,35 skk.

41. Lásd Dr. Gálos L.: Vasárnapok–Ünnepnapok. 136–157. old.

42. Lk 9,62.

43. Jel 2,10.

44. 1Kir 19,11 skk.

45. Lásd még Dr. Gálos: Vasárnapok–Ünnepnapok c. kötetben a Septuaginta vasárnaphoz irt fejezetet.

46. Zsid 4,6.

47. Ef 6,11 skk.

48. Fil 4,13.

49. Mt 11,29.

50. Mt 5,48.

51. 1Tessz 4,3.

52. 1Jn 5,4.

53. Vallomások könyve. II. 6.

54. 1Makk 2,41 sk.

55. Jn 15,1 sk.

56. Jn 14,23.

57. Mt 22,37.

58. Vallomások könyve. V. 13.

59. Mt 12,22.

60. Mt 12,43 sk.

61. Mt 2,20.

62. Jn 6,57.

63. Jn 14,23.

64. 2Kir 13.

65. Mt 15,33.

66. Lk 7,15.

67. Mt 12,50.

68. Mt 25,40.

69. Mt 7,24 skk.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

I. A lelkigyakorlatok célja és eszközei

II. Van halhatatlan lelkünk

III. Az élet értelme

IV. A bűn

V. A bűn forrásai

VI. A bűn következményei

VII. Megtérés

VIII. Erényeink

IX. Vallásosságunk hibái

X. A jóban való kitartás eszközei

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38