Ferencz Győző (szerk.)

Hang szólít

Isten-kereső versek a

huszadik század világirodalmából

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Ferencz Győző (szerk.)

Hang szólít

Isten-kereső versek a huszadik század világirodalmából

A kötetet szerkesztette és az előszót írta:

Ferencz Győző

A verseket válogatták:

Bojtár Endre, Ferencz Győző,

Kalász Márton, Kiss Szemán Róbert,

Lator László, Pór Judit, Rába György

A borítón:

Borsos Miklós: Naphimnusz

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyv 1993-ban jelent meg a Vigilia Kiadó gondozásában az ISBN 963 7964 06 1 azonosítóval. Az elektronikus változat a Vigilia Kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektornikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Vigilia Kiadó tulajdonában marad.

A könyv szövegét Lovász László kalocsai egyházmegyés másodéves kispap és Szabó L. Éva vitte számítógépbe.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Áttekintés

Előszó

Ecce homo

Pásztornép jövel

Karel Toman: Ádvent

Federico García Lorca: A tűz a tágas konyha mélyén...

Robert Lowell: Újév napja

Szergej Jeszenyin: A kisded Jézus

Stefan George: A szövetség csillaga

Stefan George: Zárókórus

Borisz Paszternak: Karácsonyi csillag

T. S. Eliot: A háromkirályok utazása

André Frénaud: Háromkirályok

Paul Claudel: Karácsonyi ének

Allen Tate: Karácsonyi szonettek (1934)

William Carlos Williams: Ajándék

William Everson (Antoninus testvér): Menekülés a sivatagban

Paul Claudel: A prágai gyermek Jézus

E. E. Cummings: (fácska)

T. S. Eliot: A karácsonyfa-kultusz

Szöget vertek belé

Charles Péguy: Az éj

Anna Ahmatova: Virágvasárnap

Rainer Maria Rilke: Az Olajfák kertje

Borisz Paszternak: A Getsemáné kertje

David Gascoyne: Ecce homo

John Berryman: Ecce homo

William Everson (Antoninus testvér): A kereszt készítése

Ezra Pound: A jócimbora balladája

Anna Ahmatova: A megfeszítés

Pierre Jean Jouve: Ma meghal Krisztus

Jiri Wolker: A keresztre feszített szív

Pierre Emmanuel: Cibus viatorum

Oszip Mandelstam: Csillapíthatatlan szavak

Borisz Paszternak: Baljós napok

T. S. Eliot: Hamvazószerda

Pierre Emanuel: Nagypéntek este

Paul Celan: Húsvéti gomolygás

Vladimír Holan: Feltámadás

Josef Weinheber: Corpus mysticum

Az Úr küldötte

Nelly Sachs: A kürtők

Gertrud Kolmar: A ninivei állatok

Peter Henisch: Jób első zsoltára

Peter Henisch: Jób utolsó zsoltára

Eugenio Montale: Ezekiel Saw The Wheel

Paul Claudel: A figyelmes Szűz

Paul Claudel: Délben a Szűzanyánál

Rainer Maria Rilke: Pietà

T. S. Eliot: Simeon éneke

Hars Benzmann: A kánai menyegző

William Robert Rodgers: A vízen járó Krisztus

Jiri Wolker: Vendég áll a házhoz

Borisz Paszternak: Mária Magdolna I.

Borisz Paszternak: Mária Magdolna II.

James Wright: Szent Júdás

Pierre Emmanuel: Tamás

Stevie Smith: A légi Krisztus

Stefan George: „Sunt animae rerum”

Paul Claudel: Assisi Szent Ferenc

Thomas Merton: Szent Malakiás

Paul Claudel: Szent Cecília

Az erősebb lét közelébe

Mint sugár a lelke

William Butler Yeats: Hajózás Byzantiumba

Thomas Hardy: Azután

Szergej Jeszenyin: Lelkem, az égből száműzött

Pierre Jean Jouve: Földönkívüli

Georg Trakl: Napnyugati dal

Ion Pillat: Post mortem

Sima Pandurovic: A sötétség éneke

Miquel de Unamuno: Álmatlanul

Federico García Lorca: Van lélek...

Jurij Kuznyecov: Hullám

William Butler Yeats: Énem és lelkem párbeszéde

Marie Under: A szülők bibliája

Robert Penn Warren: Kis Örökkévalóság

Paul Valéry: Tengerparti temető

Jan Zahradnícek: Sírfelirat

František Halas: A halott katona

Randall Jarrell: A túlélő a sírok között

Jules Supervielle: Mikor a vízbefúlt fölébred

Nehéz órámban

Rainer Maria Rilke: Duinói elégiák

Rainer Maria Rilke: Már egyedül

Czeslaw Milosz: Hit

Czeslaw Milosz: Remény

Anna Ahmatova: Hát ittmaradtam

Christian Morgenstern: Tedd fel, hogy él egy égi hatalom

Paul Claudel: Sötétség

Pierre Emmanuel: Láthatatlan

David Ignatov: Ő nyugtat el

André Frénaud: A kegyelemről

Czeslaw Milosz: Oeconomia divina

Alfonso Gatto: A Santa Maria Novella kolostorában

Wolfgang Bächler: Elhagyott templom

Jules Supervielle: Egy ház áll jobbomon

Wystan Hugh Auden: Achilles pajzsa

Donald Davie: Egy testvéremhez a misztériumban

Max Jacob: Egyházközség alapítása Brazíliában

Oszip Mandelstam: Köd takarja

Jeannie Ebner: Éhség

Jiri Wolker: Koldusok

Jiri Wolker: Nehéz óra

Paul Celan: Tenebrae

Andrej Belij: Aggodalom

Pierre Emmanuel: Ó ha én a Galamb szárnyán szállnék

Gottfried Benn: Egy éjjel

John Berryman: Nóna

Vilém Závada: Szorongás

Hanuš Bonn: Szoronság

Jan Zahradnícek: Elmerülés

Alekszandr Blok: Fejünk felett lecsapni készen

Jurij Kuznyecov: Ha rég feledett rettenettel

Francis Jammes: Nagy, nyugodt vonalak

Torvas Venclova: Sestina

Ivan Bunyin: Mit mond egy messzi part varázsa

Robert Penn Warren: A kereszt

Ingeborg Bachmann: Bécskörnyéki tájkép

Guillaume Apollinaire: Égöv

Hallgass meg, Uram

T. S. Eliot: Te Deum

Otokar Brezina: Mindenható...

Czeslaw Milosz: Veni creator

Antonio Machado: Az ibér isten

Tudor Arghezi: Zsoltár

Ernesto Cardenal: XXI. zsoltár

Anna Ahmatova: A 137. zsoltárra

Else Lasker-Schüler: Hallgass meg, Uram

Else Lasker-Schüler: Hallgasd meg a helyet

Gabriela Mistral: Könyörgés

Jules Supervielle: Imádság az ismeretlenhez

Louis MacNeice: A még meg nem született imája

Maurice Maeterlinck: Ima

Stanislaw Grochowaik: Imádság

Francis Jammes: Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba

Francis Jammes: Imádság egyszerűségért

René Guy Cadou: Életgyónás

John Berryman: Ima mindenek után

Pierre Jean Jouve: Járj át engem Uram

Pierre Jean Jouve: Valódi test

Jiri Orten: Látomás

Richard Weiner: Párbeszéd

T. S. Eliot: Kórusok „A sziklá”-ból

Pierre Emmanuel: Nada

Nelly Sachs: Oly elhagyatott az ember...

Szergej Jeszenyin: Lombok zöld temploma

Thomas Merton: Dal

Vladimír Holan: Az utolsó

Rainer Maria Rilke: Őszi nap

Rainer Maria Rilke: Az áhítat könyve (részletek)

Jules Supervielle: Öldöklés

Borisz Paszternak: Hamlet

Megsejtett szerelem

Gerard Manley Hopkins: A teljesség köntöse

Edna St. Vincent Millay: Isten világa

Konsztantyin Fofanov: Stancák

Julio Herrera y Reissig: A templom

Francis Jammes: Kék esernyőddel

Emil Boleslav Lukac: Csillagok

Jacint Verdaguer: E tüzes szív rejtekén

Countee Cullen: Mégis furcsállom

Konsztantyin Balmont: Az igazság útja

Theodore Roethke: Sötét időben

Pierre Jean Jouve: Nem beszélek neked

William Carlos Williams: A katolikus harangok

Oszip Mandelstam: Ímé a szent kehely

Federico García Lorca: Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Töredék)

Hans Egon Holthusen: Boldog halfogás

Ivan Bunyin: Giordano Bruno

Stefan George: A tanítvány

Paul Valéry: Hajnal

Georg Trakl: Megdicsőülés

Gerard Manley Hopkins: Aranyló aratás

Max Jacob: Az igazi csodák

Miroslav Holub: Rövid elmélkedés a térképekről

Mihail Berberov: A hitedet óvd meg

Nyikolaj Zabolickij: Átváltozások

A leghatalmasabb hatalom

Sugárzó inda, égi vágy

Salvatore Quasimodo: Az új holdhoz

Jules Supervielle: A világ hajnala

Jules Supervielle: Isten az emberre gondol

Jovan Ducic: Teremtés

Iwan Goll: Az ember teremtése

Pierre Jean Jouve: Nem jött özönvíz még a földre

Jules Supervielle: Egy pálmafa születése

Paul Valéry: Pálma

Gerard Manley Hopkins: Tarka szépség

Gerard Manley Hopkins: Kikelet

Alekszandr Blok: Zsenge ágát rázogatta

E. E. Cummings: Sugárzó inda égi vágy

Paul Celan: Zsoltár

Theodore Roethke: Dugványok

Robinson Jeffers: Madarak és halak

Robert Frost: Madarak így nem dalolnak megint

Vytautas Macernis: Ősz van, a vágy virága rőt

Nyikolaj Zabolickij: Szeptember

Pierre Jean Jouve: Isten áldjon

E. E. Cummings: Köszönöm néked Isten e remek...

Juvencio Valle: Szabad lélek

Otokar Brezina: Dal a Napról, a Földről, a vizekről s a tűznek titkáról

Otokar Brezina: Ó, eksztázisok ereje és álmoké...

František Halas: A szó dicsősége

E. E. Cummings: !remény

A bűn kígyója

Federico García Lorca: Prológus

Tudor Arghezi: A  csillagokhoz

Pierre Emmanuel: Az igazi arc

Georg Trakl: Luciferhez

Juvencio Valle: Az Éden fája

Jorge Luis Borges: Adam cast forth

Ted Hughes: Ébresztő

Giuseppe Ungaretti: Kain

Marianne Moore: Az érdemek hiábavalóságáról

Thomas Hardy: Végzet

Jorge Luis Borges: Töredékek egy apokrif evangéliumból

Pablo Neruda: Gothama – Krisztus

Valerij Brjuszov: A tékozló fiú

Milan Rakic: Elhagyott templom

Oszip Mandelstam: A félelemnek zuhanás a társa

Pierre Emmanuel: Megváltás

Dàmaso Alonso: A vér

Pierre Jean Jouve: Emésszétek szemeimet

Fernando Pessoa: A szörnyű éjszakán...

Paul Celan: Későn és mélyen

René Guy Cadou: Ördögi kísértet

Charles Péguy: A gazda és a vendég

Pierre Emmanuel: Bűnvallomás

Robert Lowell: Dies Irae

Alekszandr Blok: Hóförgeteg örvényesen

Oszip Mandelstam: Ősz mord homálya

A halál kertjei

Jules Supervielle: A halál kertjei

Janko Jesensky: Krizantémok

Émile Verhaeren: November

Edna St. Vincent Millay: Az üres partra térek meg

Jurij Kuznyecov: Mikor fára, kőtörmelékre

Marina Cvetajeva: Nomád sötétből

Marina Cvetajeva: Eljő a nap

Georges Duhamel: Florentin Prunier balladája

Maurice Maeterlinck: Megöltek három kisleánykát

Nyikolaj Gumiljov: Olvasóim

Lucian Blaga: Ti adjatok testet, hegyek

Sylvia Plath: Lázárasszony

Anna Ahmatova: Harangszó

Anna Ahmatova: Hang szólít nevemen

Georg Trakl: Az eltávozott éneke

Tudor Arghezi: Töredelem

Josef Hora: Szívem testvére, az idő...

Sergio Corazzini: A kis halott szív

Marina Cvetajeva: Ostyafehér nap

Dylan Thomas: Ne ballagj csöndben amaz éjszakába

Dylan Thomas: És nem vesz rajtuk erőt a halál

Eljött a végítélet

Stefan George: Úrnapja

Robert Frost: Tűz és jég

Christine Busta: Téli vigilia

Desimir Blagojevic: Nem lesz idő már arra sem

Pierre Jean Jouve: A vízözön

Günter Kunert: Vízözön

Pierre Emmanuel: A galamb

František Halas: Az egyiptomi tíz csapás

Vladimír Holan: Tükröződés

William Butler Yeats: A második eljövetel

Thomas Merton: Elégia a kolostor csűrjéhez

Yves Bonnefoy: Lefekszel majd

Thomas Merton: Reszponzórium, 1948

Stefan George: Az Antikrisztus

Rubén Dario: A remény éneke

Philip Larkin: Templomlátogatás

Max Jacob: Hit-halál

Wystan Hugh Auden: Részlet a „Jelenleg” című karácsonyi oratóriumból

Paul Claudel: Ballada

Salvatore Quasimodo: Auschwitz

Galway Kinnell: A holtak feltámadnak majd romlatlanul

Az örök szeretetig

Pierre Jean Jouve: A kezdet harmata

Robert Penn Warren: Három sötétség

Jiri Wolker: Búcsúzás

Robert Penn Warren: Az Isten-szeretet útja

Vladimir Vidric: Két lévita

Hermann Hesse: Elmélkedés

André Frénaud: Amit a pap mond

René Guy Cadou: Szeretet

Czeslaw Milosz: Szeretet

Betűrendes névmutató

Betűrendes címmutató

Áttekintés

Ecce homo

Pásztornép jövel

Szöget vertek belé

Az Úr küldötte

Az erősebb lét közelébe

Mint sugár a lelke

Nehéz órámban

Hallgass meg, Uram

Megsejtett szerelem

A leghatalmasabb hatalom

Sugárzó inda, égi vágy

A bűn kígyója

A halál kertjei

Eljött a végítélet

Az örök szeretetig

Előszó

„Kezdetben volt az Ige” – mi mással lehetne kezdeni a bevezetőt huszadik századi költők Isten-kereső verseinek gyűjteményéhez, mint János evangélista szavaival. S ha így, mit lehet hozzátenni? Saját folytatását, természetesen, hogy a testté lett Ige, a Logosz, ég és föld összekapcsolója, Isten és ember közvetítője teremtő erejénél fogva emberfölötti hatalom, de az embernek megadatott, hogy e hatalom részesévé váljék. Teremtő hatalom még töredékeiben is, furcsa ellentmondásaiban is. Az Ige jelen van és megfoghatatlan, sérthetetlen és kiszolgáltatott, kikerülhetetlen és keresni kell.

Aligha lehetséges emberi tartományainkban hosszabb utat megtenni bármely irányba, hogy így vagy úgy ne ütköznénk Isten létének kérdésébe. A találkozásból lehet viaskodás, szembenállás, maga-átadás, a megszólításra sokféleképpen válaszolhatunk, csak úgy nem lehet tenni, mintha el sem hangzott volna. Azaz lehet, hogyne lehetne; a Szót akkor is lehet használni, ha etimológiáját nem ismerjük, sőt, jelentéskörének valamennyi vonatkozásával sem vagyunk tisztában. De ez többnyire nem a költőkre jellemző, és általában nem ők tettetik magukat süketnek.

A Szó munkaeszköz lett papok, tanárok, orvosok és mások használatára bízva. És persze a költőknek is jutott az Igéből egy darab, amellyel korokon át valahogy mindig elboldogultak. A rájuk ruházott hatalmat manapság nem a romantikus módon óhajtják gyakorolni. Legalábbis kevesen képzelik magukat törvényhozónak. Azt azonban mégiscsak meg kell engedni, hogy amikor a költő használja a szavakat, olyan foglalatosságot űz, amely a teremtés erőivel hozza kapcsolatba. Csakhogy a modern költő másképp vélekedik a szavak használatáról, következésképp a hasznáról is. A költő akkor is dolgozik a szóval, ha nem találja éppen, akkor is őrzi, amikor továbbadja. Vagy épp azáltal. A költőnek a szó, ezt talán nem árt időnként újra megerősíteni, nemcsak eszköz, hanem cél is. Bárhogyan vélekedjünk a huszadik századi történelem menetéről, a tudományos fejlődés irányának megítéléséről, röviden arról a határhelyzetről, amelyben az emberiség önmagát látja (mint már annyiszor, de igencsak indokolt félelmében), bárhogy gondolkodjunk a nyelvi kifejezhetőség esélyeiről, tagadhatatlan, hogy a költő dolga: újramondani az Igét. Az Igéből azt, ami megragadható; hogy emlékezzünk rá, hogy legyen. Ha a szó összezavarodik, ha a hang elvékonyodik, akkor azt kell közölnie, közvetítenie. „Amit nem kommunikáltunk, az nincs” – Karl Jaspers feleli ezt mintegy Descartes-nak. „Csak a kommunikációban teljesedik ki minden igazság, csak a kommunikációban lesz életünk nemcsak élet, hanem teljes élet is. Isten csak közvetve nyilvánítja ki magát.” (Bevezetés a filozófiába, Szathmáry Lajos fordítása.)

Minden művészet transzcendens, mert a maga fogásaival, trükkjeivel létrehozza azt a közeget, amelyben jelenbe-zártságunk az örökkévalóba oldódik. Nem volt tehát nehéz feladat isten–kereső verseket gyűjteni századunk világirodalmából. Hogy a válogatás határait megvonjuk: isten-kereső verseket a zsidó-görög-keresztény kultúrhagyományban gyökerező irodalomból.

Ezek a versek, félreértés ne essék, nem feltétlenül Istenről szólnak, semmiképpen nem volt válogatási elv, hogy közvetlenül nyilatkozzanak meg Istenről. Az ember is, gyakrabban mint nem, csak közvetve nyilvánítja ki viszonyát a Mindenhatóhoz. Szólnak a versek, persze, Istenről, de méginkább Isten kereséséről, az Ige kereséséről. Szólnak hitvallásról és szólnak kételyekről, a hit megrendüléséről, mert a kor, amelyben születtek, ilyen. Szabó Lőrinc esete – ahogyan azt Baránszky-Jób László elmondja A józan költő című tanulmányában –, határán akaratlan megbotránkoztatásnak és beavatottságnak, éppen erről szól. „Amikor a Kisfaludy Társaságban, szinte tüntetően, ateista verseit olvasta fel, riadtan vette észre, hogy az előadó asztallal szemben az a református püspök ül, aki neki mindenkor atyai jóbarátja volt és szinte jótevője. Nem volt mit tenni, folytatni kellett a felolvasást, de bizony a hálátlan tapintatlanság érzetének a belső szégyenével. – Hát még amikor a felolvasás befejeztével látnia kellett, hogy a főpap felemelkedik a helyéről és odajön hozzá, s megdöbbenésére azt mondja: Megrendülten hallgattalak, Lőrinc. Ha tudnád, hányszor éltem át magam is ezeket a kételyeket. – Amikor ezt elmesélte, az intellektuális költőnek elhomályosult a könnyeitől a tekintete...”

Az elhomályosult tekintet azonban nem szokta zavarni azokat a költőket, akik szembe tudnak nézni önmagukkal, hogy tisztán lássanak. A belső elszámolás többnyire nem ilyen nyilvános alkalmakkor történik, hanem, hiszen költők, versben. Az isten-keresés versei tárgyukban, megformálásukban, hangvételükben erősen különböznek. Elsődlegesen a bizonyosság keresése, a kétely, vívódás, elfordulás, bűn, lelkifurdalás, megigazulás, megvilágosodás a főbb csomópontjai ennek a lelki folyamatnak; másodjára Jézus születése, tanítása, szenvedése, halála és feltámadása, Mária személye, a szentek példaadása főbb vonatkoztatási pontjai. Végül pedig, mintegy harmadszor rajzolva ki az Istenhez mutató út ívét, végigvezetnek a naptári ünnepkörökön. De nem valamiféle formális teljesség jegyében. A teljességet tekintve fontosabb, hogy ami bizonyosságként fogalmazódik meg az egyik versben, megkérdőjeleződik máshol, és fordítva. Talán ez ad némileg sajátos arculatot ennek a gyűjteménynek, ebben különbözik a világon szerte megjelenő istenes, vallásos versantológiák többségétől. Fókuszába nemcsak azokat a költeményeket gyűjti, amelyek az emberre sugárzó istenszeretet fényvisszaverődései, hanem, mellettük, megszólal a modern magánnyal, végső fenyegetettséggel, kommunikációs zavarokkal küszködő, szorongó ember hangja is, s minthogy zaklatott századunkban ez a hang szól hitelesen, kötetünkre is jellemző. Ha ritkább viszont a derűs felszabadultság, a felhőtlen lelkesültség – ez a hang meg annál tisztábban zeng.

Szólni kell még valamiről. A hit kérdése a költészetben – a mai irodalomfelfogós és ízlés szerint ez túlságosan is külsődleges, esztétikai szempontból tendenciózus rendezőelv. Nem mintha nem lehetne ilyen elvek alapján is összeállítani köteteket, sőt, nem mintha általában az antológiák egyéb válogatási szempontjai, korok, témakörök, irányzatok, nem lennének éppily külsődlegesek. Mégis fölmerül a kérdés a mű esztétikai értékének és erkölcsiségének kapcsolatáról. Egyszerűbben: fölmerül a didakszis problémája. A fentiekben kifejtett szempontok remélhetőleg elegendő biztosítékot nyújtanak az esztétikai mércét illetően. Ám még ha így van is, talán annál inkább megkérdezhető: valóban fordított arányban áll esztétikai színvonal és erkölcsi célzatosság, amint ezt a romantika óta, főleg pedig századunkban, ily leegyszerűsítve halljuk? A kérdés nem oly elvont abban a korban, melyben a művészet folytonosan ideológiai (és politikai) beavatkozásnak kiszolgáltatva létezett, melyben a művészetet hatalom és közönség – többnyire ellentétesen – e beavatkozás következményei szerint ítélte meg, értékelte át megannyi hullámban. Nem fölösleges tehát hatalom és közönség előtt elismételni: a mű erkölcsisége mindenkoron saját igényességén múlik. A művészi tökéletesség értelmetlenné teszi a problémafölvetést. Sík Sándor Esztétikájából kívánkozik ide zárásképp egy gondolat: „Az erkölcsi törvény egy és abszolút; de a gyakorlatban, a megvalósulásban ez az egy törvény különböző embertípusok számára nem jelenti mindig teljesen ugyanazokat a kötelességeket. A törvény szelleme egy, de ez a szellem többféleképpen ölthet testet. A vegyésznek szabad mérgekkel dolgozni, a sebésznek sokszor kötelessége embert csonkítani; de azért a törvény rájuk is áll: a vegyésznek sem szabad embert mérgeznie, a sebész is csak az arra szoruló beteget vághatja. A művészt is köti az egész erkölcsi törvény, de amikor alkot, akkor művész módjára tartozik megvalósítani ezt a törvényt. Művészi erkölcsének főtörvénye pedig azt parancsolja, hogy mondja, amit Isten mondania adott (...): alkossa meg a maga művét, megalkuvás, színlelés, könynyelműség nélkül a tőle telhető legtökéletesebben.”

Szándék és megvalósulás persze ekkor sem biztos, hogy tökéletes összhangba jut, de a művek, a maguk műviségében, amiként például ezek a versek, nem méltatlanok egyetlen kezdetükhöz, az Igéhez.

Ferencz Győző

Ecce homo

Pásztornép jövel

Karel Toman: Ádvent

Járt-kelt Csehországban Isten angyala,

ama hosszú borongós ádventi napokban.

Szelek hangversenye kísérte,

vándorolt láthatatlan kórusok énekére,

maguktól nyíltak minden otthonok.

Harmatozzatok, égi magasok.

S a küszöbökről Isten angyala

így szólt: Higgyetek, legyetek türelmesek.

Gyerekarcokat hevített a boldogság láza,

szemeket fényesített a mennyei fény varázsa,

nem szorított apát, anyát a félelem súlya.

Alleluja, alleluja.

És megáldotta Isten angyala

erővel az erőtleneket.

Higgyetek, legyetek bátrak.

Sorsuk, örökéletük kegyelmét elnyerik,

kikben a türelem, a hit meg nem szűnik.

A kemény hitűekre

megváltó virradat messzi pírja süt le.

Ágh István

Federico García Lorca: A tűz a tágas konyha mélyén...

A tűz a tágas konyha mélyén

mindent aranyszínűre fest át.

– De szomorú a mese, nagyapókám!

– Nagyapó, milyen ruhát viselt ő,

a mesebéli

szép keresztanyácska?

– Fájdalom volt

csupán a palástja,

nagyon sötét, nagyon rút palástja.

Házakszerte s utcaszerte enyhe

ünnepeste.

Jégbe öltözött Karácsonyeste

sugárzó tűznél ülünk,

nagyapó szavára lesve.

Újdonszült Jézusról énekel

falunkban egy béres sihederke:

Pásztornép, jövel!

Jöttön jöjjetek,

áldván a kisdedet,

ki megszületett!

– Láttam hajdanán ezen az estén:

csillag röpült ég felé kerengve...

– Mesélj, mesélj tovább, nagyapóka

úgy szeretnénk titkát tudni: merre?...

S a vénember fényeholt ezüstjét

pajkos gyerekhang kacaja fedte.

– Ugyan, minek, kedves kis pulyáim...

......................................

Amit csak Isten és én tudunk,

nem tartozik rátok, gyerekekre!

– Hogy hívták a csillagot, no mondd meg,

ami ég felé röpült kerengve...

– Szegények Irgalma volt a neve,

és fényes volt, mint gyerekségetek.

És a legény hangja harsog,

földeríti a szűkös sikátort:

Én lelkem Jézuskája...

kedves gyermek, aki... az embert...

ajkunk...

Krisztus betlehemi ólban

születik ma éjszaka.

Majtényi Zoltán

Robert Lowell: Újév napja

Ismét, ismét az év megszületett

Jégre, s halálra, és sosem kíván a

Kályhánál leskelni ablak zugán, hogy

Hallja: postáslány kürtje mint recseg,

Midőn dagálykor pattan a jéghártya.

Ne szeressük egymást! – itt ez dukál –, vagy

Csak holnap! A holnap rostálja még meg

Szándékaink. – Miért élünk? – A véres

Áldozat-füst-szaglásra! Cica hóban

Feldobta hátsó lábát, mintha ott

Beakadt volna, s megholt. Skatulyába

Fektettük, és rá égő gyomot szórtam,

Varjat riasztandó. Kígyó-farok

Tenger-szelek bőgtek baksist kívánva

A templom előtt, melynek dupla zárja

Vár Szent Péterre, elgörbült kulcsára.

Szent Péter csöndít, s az egyházi tenger:

Bűzével a ponyva-putriba zihál, hol

József hálót bogoz, s a körülmetélés

Vad Puer natus est-jére fülel fel,

S vészt újra élve, Jézusért sirámol,

Kit keze tart. A törvény mily nehéz még

Vadaknál! – Idő, malomkő? Isten kése...

Vérben történt a fiú születése!

Jánosy István

Szergej Jeszenyin: A kisded Jézus

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat,

szólván:

„Gyertek, égben szárnyalók,

imádkozni szálljatok

hozzám!

Hajtsátok meg térdetek,

oldjátok a vétkeket,

gyertek.”

Ház küszöbén üldögélt,

tejbekását eddegélt

a gyermek.

Leszállt hozzá a cinke,

éhenkórász, kicsinyke,

megállott:

„Imádkoztam már sokat,

a térdem is hasogat,

látod!”

A daru meg krúgatja:

„Te vagy mindünk szent atyja,

etess hát!”

Az istenke letette,

velük mind megetette

a kását.

Aranyházból Mária

nézi, merre jár fia

az égen.

Küszöbön a kisgyerek

alamizsnát kéreget

éhen.

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat,

mondván:

„Útra kerekedjetek,

hozzatok sok kenyeret

hozzám!”

Azok fölkerekedtek,

útban esők eredtek:

késnek.

Az istenke cibálja

édesanyját, hiába,

éhes.

Szűzanya a mezőbe

kiszaladt az esőbe,

vár csak.

A mezőn csak szél lobog,

mint a ménes, elrobog,

vágtat.

Küszöbön a kisgyerek

könnyet hullat, kesereg,

ó, jaj!

Ahogy ott ül, sírdogál,

arra száll egy nagy madár:

egy gólya.

Az istenkét vigyázva

piros csőrébe zárta,

vitte,

fenyő csúcsán végtére

szélben ringó fészkére

tette.

Hazafordult Mária,

nézte, merre jár fia –

eltűnt!

Kis batyuját kötötte,

messzi útra érette

indult.

Megy sokáig, mendegél,

fenyves sűrűjébe ér –

mit lát?

A fészekben kisfiát –

ott hempergett, tapsikált,

hintált.

Istenanya hívogat

cinkéket meg darvakat.

Szólt így:

„Eztán kéregessetek,

magot szemezgessetek

holtig!

A szép fehér gólya meg,

kisfiammal hempereg,

táncol,

kisgyereket, örömre,

tegyen minden küszöbre

mától!”

Rab Zsuzsa

Stefan George: A szövetség csillaga

Ki még mindig Kezdet, Vég és Közép vagy,

egedbe áradó magasztalásunk

e földre esd le, Változás Ura.

Atájt sötétség terpedt mindenütt,

a templom ingott, s mert más volt a lázunk

atyáinkénál, nem hajszolt a lankadt

láng már magasra minket: a Derűsek,

Erősek, Könnyűek elérhetetlen

trónjához, s vérünk hullt a messze-vágytól...

Akkor saját törzsünkből, mint a rügy,

nincs oly szép kép s álom se, fogható,

tündöklő istenként elénk bomoltál:

beteljesülést hozván szent kezed,

akkor fény lett, s minden vágy elcsitult.

Csorba Győző

Stefan George: Zárókórus

Isten: kincseit kitárja

Isten útja vár reád

Isten ajka hív csatára

Isten fonja glóriád.

Isten csöndje lakja lelked

Isten edzi hű fiát

Isten szomjú vágya kerget

Isten! – égve esdi szád.

Isten terhe nyomja vállad

Isten lángja izzított

Isten kedve rád kiáradt

Isten üdve rád nyitott.

Képes Géza

Borisz Paszternak: Karácsonyi csillag

Ez a tél. Ez a tél.

Feleútban a hegynek

fel a sziklaodúban fázik a gyermek

Fúj a pusztai szél.

Ökör melegíti, meleg lehelet.

Csak állnak a barlang

közepében a barmok,

a vályu felett dús pára lebeg.

Lerázza a pásztornép a kölest,

szalmát a subáról,

félébren a távol

éjfélbe bámul már odafent.

Lenn hóban a kis temető meg a rét

meg a kert, kocsi rúdja

mered ki a bucka

alól, tele van csillaggal az ég.

Köztük mécsnél bátortalanabb

csillag – sose járt itt

azelőtt – haloványlik,

és Betlehemet keresi, oda tart.

Istentől, az égtől odébb azután

úgy gyúl ki lobogva,

mint szérűn a boglya,

az asztag a tűzperzselte tanyán.

És száll tűzcsóva gyanánt odafenn.

száll mind magasabban,

elnézi riadtan

az új jövevényt a világegyetem.

Jelent a bíbor glória tán

valamit, megy a három

öregecske szamáron,

sietnek a ritka csillag után.

Az ajándék jön teveháton. A hegy-

élről lefelé szaporázza a három

kicsinél kisebb szamaruk, letipeg.

A jövő, ahogyan beteljesedett

azután, megképzik az égi határon

Világok, gondolatok, seregek,

a varázsló művei, gyermeki álom,

a múzeumok jövője, karácsony

heve és minden tündér csodatett.

A láncok, a nagyszerű tarka füzérek

a reszketeg, olvadt gyertya, a láng

...Zordul, foga van a pusztai szélnek.

...Az alma, a gömbök, aranykarikák.

Nem látszik a tónak jó fele, fák

födik el, de a vízfényt látni közöttük

a bozóton, csókafészkeken át

s tevét, szamarat ballagni mögöttük

a gáton, a pásztornép odalát,

mondják, a subát igazítva, köszöntsük

a többivel együtt ezt a csudát.

A havat melegíti a nagy csoszogás, a

mezítlen lábnyomok ólomüveg

hártyája a sziklaüregbe vezet,

vicsorít rá, mint a gyertyavilágra

a juhászkutya. Éjszaka. Peng a hideg.

Akár a mesében. A hóból, az árva

veteményesből mindig odamegy

közibéjük egy árny. Bojtárgyerekek

lábához sunyja fejét, taszigálja

orrával, a bajt szimatolja az eb.

Van néhány angyal a sűrű tömegben,

ugyanúgy, ugyanott, ugyanarra halad

az úton, nem látni ugyan egyiket sem,

mert testtelenek. Csak lábnyomukat.

Kiválnak a fák, már látszik a törzsük.

A szirtnél összeszorul a tömeg.

–Kik vagytok? – kérdi Mária tőlük.

–Mi pásztorok, ők angyal-követek,

jöttünk dicsérni benneteket.

– Hát várjatok itt, majd sorba bejöttök.

Hamuszín napkelte előtti homály,

toporog a gulyás, a juhász meg a bojtár,

és pörlekedik lovas és gyalogos már,

az ásott kútnál, az itatónál

ordít a teve és rúg a szamár.

Már szürkül a hajnal a csillagokat

az égboltról hamuként leseperve.

A nagy sokaságból a sziklaüregbe

a királyokat engedi Mária csak.

Nagy fényben alszik a gyermek a jászla

fenekén: hasadékban a hold sugara

Melegíti szamár puha szája, subája

az ökör meg a ló meleg orrlika.

Csak áll a homályban mind, ki bement még,

susognak, a szót kínnal keresik.

A jászol elől most balra terelnék

a királyt, hogy állna félre kicsit,

megfordul a bölcs: a küszöbről a vendég,

a karácsonyi csillag a szűzre tekint.

Pór Judit

T. S. Eliot: A háromkirályok utazása

„Hideg volt odamenet,

Épp legrosszabb része az évnek

Az útra, s ilyen hosszú útra:

Metsző a szél, az utakat elmosta az ár

A nagy télvíz idején.”

S a tevék feltörve, lesántulva, csökönyösen

Az olvadó hóba feküdtek.

Volt, mikor visszakívántuk

A nyári palotákat a dombokon, a függőkerteket

S a sörbethozó, selymes lányokat.

Itt meg a káromkodó, zúgolódó tevehajcsárok,

Akik megszöktek, mert kellett nekik a szesz meg a nő,

S a kihúnyó tábortüzek, a hiányzó sátrak,

S a mogorva várak, az ellenséges városok,

S a mocskos falvak, ahol az ember bőrit is lenyúzzák:

Nehéz volt odamenet.

Végül inkább egész éjszaka utaztunk,

Sebtiben szundikálva,

S a fülünkbe dúdoltak a hangok, szólván,

Hogy mindez csak őrület.

Aztán hajnalra leértünk egy enyhe völgybe,

Párás volt a hóövezet alatt, növényektől illatozó;

Folyó rohant benne s egy vízimalom verte a sötétet,

S három fa nyúlt az alacsony égbe,

S egy öreg, fehér ló ügetett el a mezőn.

Aztán egy kocsmához értünk, szőlőlevelek a fejgerenda fölött,

Nyitott ajtók előtt hat kéz vetett kockát ezüst pénzdarabokért,

S lábak rugdosták az üres borostömlőket.

De útbaigazítást nem kaptunk, haladtunk hát tovább

S megérkeztünk este, egy perccel se hamarabb

Találtunk arra a helyre: mondhatni, kielégítő volt.

Mindez régen volt, emlékszem én,

És megtenném újra, de vegyétek észbe

Ezt vegyétek észbe

Ezt: miért vezettek végig ezen úton,

Születésért vagy Halálért? Volt születés, igaz,

Bizonyítékot kaptunk rá, s nem kétes, láttam születést, halált,

De azt hittem, különböznek egymástól; ez a Születés

Kemény és keserű haldoklás volt nekünk, olyan volt mint a Halál, a mi halálunk.

Visszatértünk székhelyünkre, ezekbe a Királyságokba,

De itt nincs többé nyugtunk, a régi függelemben,

Köröttünk idegen nép csüng istenein.

Másféle halálnak örülnék.

Vas István

André Frénaud: Háromkirályok

Haladunk-e oly gyorsan, mint a csillag?

Nem tartott a hajsza elég soká?

Eltéríthetjük-e végül is

azt a fényt a hold s a barmok között?

Sugara meg se rebben.

Hó szőtte be a visszatérés tájait,

olvadt szirmaiban az emlékezet elvész.

Szegődtek új útitársak is a csapathoz:

úgy toppantak elő, szálfák közül fadöntők.

Csúfolt sebek gyötörték a bolygó zsidót.

Állig takarta prém a félholt szerecsen királyt.

Az éhség-pásztor tart velünk,

két kék szeme ragyog szétfeslő köpenyére

és fogoly gyermekek dühöngő csapatára.

Az öröm elé indultunk, azt hittük,

megszületett a világ öröme valahol itt egy házban.

Ez volt a kezdet. Most egy szó sem esik.

Felszabadítani indultunk egy dicső sírt,

vadonban fáklyakereszt jelöli.

Nem biztonságos a vidék,

mögöttünk kastélyok merülnek el.

Kihűlt tűzhelyű állomások. A kivédett

csapásokba remegnek hajnalban a határok.

Homokvihart megtörő tenyerünket

átfúrja a zsizsik, s félek az éjszakától.

Belefáradtak a szeles úton,

kik vártak ránk, és most kórusban gyaláznak.

Hajnalban bezárt külvárosokon, szívtelen vidéken

elvegyülve s külön a többiektől haladunk

a remény súlyos pillája alatt.

Gebeként zihált a félelem.

Elkésünk majd, a mészárlás folyik már,

ártatlanok a fűben elterülve.

S fölkavarjuk a tájak tócsáit naponta.

S növekszik a moraj, cserbenhagyott halottaké,

kiket buzgalmunk reménye éltetett.

A tömjén elrohadt az elefántcsont-dobozokban,

s megaludt az arany szívünkben, mint a tej.

Odadobta magát a katonáknak

a lány, kit a bárkában őriztünk pirkadatra

az ő arcának mosolyául.

Végünk van. Már az indulás pillanatában

rászedtek bennünket a felderítők.

Már út se volt, és fénysugár sincs.

Csak egy aranykalász, álmunk vetése,

de bukásaink súlya nem érlelte meg.

S mi csak megyünk, magunkra morogva,

úgy összeveszve hárman, ahogy csak össze

egy ember veszhet önmagával.

Menetünkről a kültelkek füvén

emberek álmodoznak.

S reménykednek, ha utat vétettünk is.

A villódzó időben, holt-medrekben tévelyegve

a Gyermek melengető mosolya alatt,

kóbor lovagok mi, tünékeny nyomán a születő

jövőnek, mely, mint a csordapásztor, ösztökél.

Már átkozom a kalandot, már visszatérnék

otthonomba a platánfa alá,

inni kutam vizét, mit nem ront meg a hold,

s árnyékom rezdületlen hűvösében

beteljesednem örök-sima tornácaimon...

De nem gyógyulhatok: szólít egy esztelen hang.

Rába György

Paul Claudel: Karácsonyi ének

Gyerünk, fiúk, itt az idő az indulásra, készen vagyunk-e már?

Megvan–e minden, ami kell, mert csikorog ám odakünn, a hócipők, kabátok, takarók, a kesztyű és a sál?

Akkor fújjátok el a lámpát, s gyertek, mert én majd elöl megyek.

Jól ismerem már az utat, s ne fontoskodjék senki más, ha vezetek.

Eloltottak, és kisded csapatunk torlódik feketén a visszfényben, amint a tűz végsőt piheg,

Vérbeli rokonaim itt, amott meg szívbéliek,

A bátya és a nénike, szolgálólányok és legények, s gyermekeivel az anya is ott topog,

S az igaz is, aki a nap terhét viselte, a tizenegyedik óra napszámosával.

Túl sötét van már számlálgatni egymást, de mintha az iméntinél most többen volnánk valahánnyal.

Ha tán halottak csatlakoztak hozzánk, Isten hozott körünkbe, kedves rokonok!

Ne féljetek tőlünk, meggyóntunk mind az este, tiszta szívvel várunk közénk, ártatlanok.

Meggyóntunk mind, kivéve azokat, kik úgy hisznek, hogy mégis kételkedve élnek,

És akik, kissé meghökkenve bár, barátságból mégiscsak elkísérnek,

Amint markolva nagy husángomat, akár egy búcsúvezető, csapatunk élén lépdegélek,

Zengve karácsonyéji énekünket telt tüdővel, ahogy-esik-úgy-puffan épp:

Egyetlen verset, hogyha nincs több az iszákban, s a többit is, ha föltolul s egymás nyakába lép.

Ha nincsen rajta rím, hát le kell róla mondani, hiába.

És ha biceg a vers, nem azért sántikál, mintha nem volna lába,

Hanem kissé előtte jár a gondolatnak, akár a vak, kit megelőz a bot,

Meg aztán nem valami kényelmes az út sem, vastag hó lepi, nem gyapot.

De azért csak gyerünk tovább Isten nevében! a vidám szív mindent jónak talál.

Ha nem is tetszik énekem, mégiscsak végig fogom fújni már,

A négyszeres Allelujá-t a neumával, s nem azt, hogy ajjaj!  s Requiem;

Mert ez az a nagy éjszaka, mikor a keresztények minden felől feléd vannak úton, Betlehem;

Mi meg itt milyen kevesen vagyunk, lám, milyen kisded ez a nyáj!

Alighogy kitárul az ajtó, ím szemünkbe lobban a tágas ég fenn,

Millió szikrázó csillag, a Tejúttal középen.

Az ünnepség szertartásmestere, az ég az égnek tudományát magyarázza,

Roppant nagy díszében a firmamentum az Isten dicsőségét harsonázza.

Egy villanás! az égi seregek kirántják kardjukat, fölibénk sorakozva, s kapitányaik ott állnak az élen, épp öten vagy hatan,

A roppant nép egybevegyül és Gloria in excelsis–t zeng egy hangon, hatalmasan!

Épp öt vagy hat csillag, nézzétek a legszebbet ott felül.

Ó szellemi Glóbusz, amint a szent Istálló fölött tündöklőn megül!

Megszentelt fény edénye, melyet egy angyal hoz nekünk ma, kétségtelenül.

Ami téged illet, Boáz és Dávid városa, Efrata Betlehemje,

Júda minden városai között bizonyára nem vagy a legkisebb te,

Mert öledben kell megszülessék az emberek megváltója ma éjjel!

A legmesszebbről is eljött mindenki hozzád, amelyet visel, azzal a nevével.

Utcáidon ma mennyi fény! mekkora sürgés-forgás, zenebona, forgalom!

Augusztus Caesar megszámlálja az egész földet e napon.

A Tékozló Fiú, ki megvendégeli a Bal Latort s a Computus tisztviselőit,

Fuvoláslányok közt a lacikonyhán szórakozik és élcelődik.

Mindenkinek jut egy meleg zug itt, kivéve a mennyország fejedelmét.

Soha nincs hely a fogadóban, ha szegény Jézus, te volnál a vendég.

Az alázatos Máriával a szamáron József csak házról házra baktat.

A kocsmáros, meglátva ezt a terhes asszonyt, segítséget kiált és karhatalmat!

S a tornácon s a fenyőág alatt szalvétájával hessentgeti el

Szent Józsefet, kinek fején nincs ott a fényköre, csak egy kopott nyúlbőr kucsmát visel.

Ezért aztán, mivelhogy pénzünk nincs, hogy itt egy kissé vígan éljünk,

Elhagyjuk jobb felé a várost és itt ezen az úton balra térünk.

A pusztaság felé visz ez az út s a közlegelők felé, ahogy jelzi a

Barmok sűrű csapása, melyet kedvtelve néz a Levita.

Ezen a sarkon forduljunk be most, és ott, ahol a boronák és ekék állanak,

Látjátok azt az üreget a földben, Ábrahám öreg tölgyfája alatt?

Ott van.

Maradjunk egy-két percig nyugton itt, várjuk meg, míg éjfélt kondítanak.

Még egy pillanat, és túl vagyunk a nagy várakozáson!

Dánielnek hetei véget érnek, ma elkezdődik a karácsony.

Hodie lux illuxit nobis, coeli facti sunt melliflui.

Itt fakadnak föl magának az öröklétnek forrásai.

Ma kezdődik az Ige bennünk, ahogy az Istennel kezdődött kezdetül!

Tiszta eredet ténye, melyben természetünk is részesül!

Ó bűnnél hatalmasabb kegyelem! ok, melytől átlényegül az ígéret!

Hármas misével tisztelt titka a hármas születésnek!

Ím, az igazmondó Igét elsőnek pillantják meg szemeink,

Amint a korporálén pihen, a rubrika meghagyása szerint.

Éjfél kondul. Folytassátok hát utatokat s lépjetek be.

Lehet-e szív oly kemény, hogy a látványon, melyet látunk, föl ne gerjedezne?

Ki minket ennyire szeret, lehetséges, hogy viszont ne szeressék?

Van-e, kinek, karjába véve ezt a kisdedet, könnyel a szeme meg ne tellnék?

S ha még mindig akad, aki kételkedik, vonuljon félre és vizsgálja meg

Ezt a papírt, amelyre egybeszedtem Mózestól a róla szóló jövendöléseket.

Mert gyermek született ma nekünk, parányi kisded adatott az égből,

Dávid törzse kihajtott, és virág sarjadt Jessze gyökeréből,

Dávid személye a bűntelen Szűz öléből született meg!

Íme hús a húsunkból, ím a tőlünk-való, az Istengyermek,

Örökségünket, mit a Sátán elrabolt, visszaállítva teljesen,

S az ő neve Csodálatos, Tanácsadó, Erős Isten, Jövendő

Évszázadok Atyja, Békefejedelem!

Folytassátok hát, mondom, utatok és lépjetek be bátran, mert ami engem illet, én maradok, ahol vagyok,

De előbb készítsétek mind elő, amit Jézusnak ajándékba hoztatok,

(Ki tekintélyes származású, egy rézcsillag tanúskodik felőle pontosan a hely felett,

Hol manapság egy török katona áll őrt, puskája végén bajonett).

Aztán zörgessetek, s az Anyához elsőnek ezt az anyát vezessék el.

Ki elsőszülött fiát hozta el, szemében érett anyasága teljes melegével;

S az együgyű együgyűségét hozza, s a bűnös jön bűnei seregével,

Jön a reménytelen kishivatalnok, s az író, ki belátja már, hogy tehetségtelen,

A kicsapongó, megtalálva tiszta szívét hirtelen,

Becsületrendjével a tiszt, az özvegy jegygyűrűjét hozva híven,

S az aggastyán élete lajstromát, az itatóssal az utolsó íven.

Én meg, mert semmim sincs, amit ne kaptam volna csak, örülve, hogy veletek eddig eltaláltam,

Mint egy derék cseléd, idekinn maradok az éjszakában,

S mint Mózes az égő csipkebokor előtt, hallgatva az isteni szózatot,

Úgy nézem buzgó áhítattal és mélységesen meghatott Lélekkel ezt a zárt kaput, amelyen a tej tündöklése átragyog!

Üdvözlégy, térdeplő Asszony a fényben, minden teremtett élőlény elsőszülötte!

Mert te már akkor megfogantál, amikor még nem létezett a lenti mély sem,

A hiánytalan fényesség a te réveden született az égben!

Amikor a mélység fölé keresztet állított, a Mindenható arcodat helyezte el előtte,

Ahogy előttem itt áll a szívemben, ó tiszta Szűz, ki fényes liliom vagy!

Méhedben hordtad teremtődet, kebled alatt nevelted alkotódat!

Hívő nővérünk, Mária, beborít mindenfelől ölelése,

Egy meztelen kis lény tapad az Istenszülő kebelére!

Mint a Fiú az Ősidőktől Létező szívére, aki az Ámen és az Ország!

Isten értelmes paradicsoma, balzsamaidnak illatába vonj hát!

Mint Őt magát vontad, aki az öröklétben tejednek édességét vágyta szüntelen.

„Nyiss ajtót nekem, húgocskám, galambom, barátnőm, szeplőtelenem!”

Add át az embert végre Istenének, királyi kapu és pecséttelen!

Ó éji áradatok szíve, kiben egy el nem mondható akkordban a galamb ezüst színe és az arany sápadtsága egybelobban!

De közben zavaros lármával telnek el a földek és a rétek,

Valami kiáltozás kezdődik a földön, s az égben valami ének.

A pásztorok, virrasztva botjukkal a nyáj fölött, az Egyház pásztorainak képei,

Hallgatják a jó hírt, amint az angyal hirdeti.

S hallgatják ezt a mondatot: Dicsőség s béke, amit a Rendek fönt a megnyílt égben zengedeznek:

„Dicsőség Istennek a magasságban s a földön békesség a jó szándékú embereknek!”

A Tékozló szívén, káromlásai közt, mintha zene suhanna át,

Föláll, látni akar, körmével vakarja a nyilvánosház ablakát.

Mert útrakeltek már a pásztorok, s mögöttük az egész föld megremeg.

E kocabanda léptei nyomán, akik közt a legöregebb

A banda dobját cipeli s rá kétfelől is jókorát vereget!

Népek és szigetek! elmerült nemzetek! s kikkel méltatlanság esett: ó, figyeljetek sorra mind!

Megtöretett a nyakas Izrael, Isten lángja szabadon villog odakint!

Kik a halál árnyának országában éltek, világosságuk született, fényt látnak ím mindannyian!

„Megtöröm a zsarnok igáját rajtatok, mint Mádián napjaiban,

Semmiért adtak el – így szól az Úr –, és én pénz nélkül foglak visszavenni.

Ó féreg, mit se félj! Nem feledkeztem rólad el. Gyermekét tán az édesanya elfelejti?

S ha elfelejtené, én nem feledkezem meg rólad – így szól a mindenható örök Isten.

Mi történt énvelem, hogy népemet elvették tőlem ingyen?

S nem teszem hozzá: tűnjenek el földemről a pogányok s a szennyesek.

Kelj föl a porból, ó fogoly, halld meg ezen a napon nevemet:

Mert én vagyok az Úr – így szól az Úr–, én magam, aki szólottam veled.”

Perzsák és görögök angyalai! Róma angyala! Éjszak és a tengerek angyalai!

Keserű virrasztásban éberek! éjben tengődő vak népek pásztorai!

Mint ahogy a jelszót ismétlik toronyról toronyra a katonák,

A világ egyik sarkától a másikig úgy adjátok kérdésteket a nap felé tovább!

Most, amikor az alszegpap, aki a szerpaptól – az meg a paptól – részesült a békecsókban.

Indul testvérei között az elsőhöz a karban s köszönti tisztelettel, meghajoltan,

Kezét a vállára teszi és kétfelől az arcához érinti arcát;

Akár a hírvivő, ki börtönről börtönre jár és hirdeti, hogy véget ért a rabság;

S tömjén, tűz és arany között az oltárról, a főpaptól elindult nemsokára

Ünnepélyes kíséretével, a lengő füstölők és zengő harsonák nyomába

A hírnök a szószékre lép, az egyetemes Jóhírt prédikálva!

„Megszületett az isteni gyermek!” Ti is halljátok, ó mi ez az ének.

Ősatyák, kik még a Pokol hatalmas tornácában éltek!

Az elfeketült gyökér is megérzi, amint a lomb virága közt az áldás megfogan.

Az Élet Fája, melyen az örök gyümölcs születik, megremeg nemzedékeiben boldogan:

Íme a csodálatos fiúgyermek, akit egy Szűz Simon karjába helyezett!

Ősatyák s pátriárkák, Jézus Krisztus ősei, örvendjetek!

A csontotokból származott csontokból származott a Bosszuló, akit az Írás emleget.

És csakhamar a halottakon át, kik egymás hegyén-hátán hevernek rokonul és befedik,

A föld egész Ádám mélyéig megremeg s kitárja méheit.

A kínból és a börtön éjjeléből a sóhajtozó lelkek hangja száll

S elcsigázottan így kiált: „Ó gyermekem, hát itt vagy végre már!”

Amíg az Élő maga is be nem zörget a Halál küszöbén, amely nem az ő alkotása,

S míg, alászállva szombatján az Úr lelkének hírnökül előtte járva,

Be nem zúzza a zengő kapukat egy angyal iszonyú csapása!

De már a sivatag fölött dereng a virradat, amelynek nem lesz soha vége,

Első keresztény napunk hajnala és üdvösségünk első éve!

Itt lent és ezután az Isten örökre velünk lakik,

Amennyiben az övéi leszünk – de meddig! hiszen jó szándékunk vajmi kurta itt!

Mert nyomban megtesszük a rosszat ismét, bár menedékünk is lehet

A tabernákulumbeli szívben, ki oly elnéző hozzánk s úgy szeret.

Valóban karácsony napja ez, színarany, melyet semmi szenny se rág.

Holnap, mert kell, a kegyetlen Heródest szolgáljuk majd tovább,

Az iparos a szerszámaival, a hivatalnok elfoglalva asztalát.

De én az isteni örömben lakozom, akár József, az ács,

Itt látva mellettem a kisdedet s Urunkat Istenünket egy személyben,

S anyánkat, Máriát, aki semmit se szól, s megőrzi mindezt a szívében.

Rónay György

Allen Tate: Karácsonyi szonettek (1934)

I.

Itt a nap, mely időt ad Életének,

tetőtől talpig készenlét vagyok,

fölcsípni fürgén szememmel az évet,

szárnyas elmét megillető magot.

Van, kinek bőség az Eljövetel,

evésre, vadászatra alkalom;

az én ernyedtségem láz veri fel,

s az évszak vert ügyét támogatom

így: Ember, busa fejű, tompa lény,

a fodrozódó égen mire leshet?

De a Holtakhoz térdelek le én,

míg papírcsengők, tarkállva üdén,

– rajzukon szánról potyog lány, legény –

búcsúztatják oltalmamat, a csendet.

II.

Ó, Krisztus, csöngettyűzz a dühös égre.

A múltra kell most gondolnom kicsit:

tízévesen nagyot hazudtam, érte

néger fiút vertek meg; végre itt

a sok múló év, fölvillanva rendre,

fordul, mint zöld posztón falsra golyók –

hátráljanak, s trombiták kara zengje,

Krisztus figyelme mint forrt, lobogott.

Süket, vak érzékeim nem lelem,

nem pallérozott tudás-maradék,

de tudom: a rémálom nesztelen;

míg a hóvégi tűz bódultan ég,

meddő kézzel s fejjel itt kuksolok,

bűnökért nyögve, oldást várva még.

Bárdos László

William Carlos Williams: Ajándék

Amikor az egykori bölcsek a csillag

nyomán ajándékot hoztak

a szeretet urának

szerény szülőhelyére,

az ördögök

fejvesztve iszkoltak el,

mutatja a régi rajz.

Mit tudhat a csecsemő

díszes aranyról,

vagy tömjénről és mirrháról,

papi ruhákról,

és kegyes térdhajtásról?

De nincsen új történet

a képzeletnek,

hallja bár először,

és hiába a sok árulás,

tudja, így volt igaz.

A fényes kincset,

gyermeknek haszontalant,

az áhítat hozta,

mutatni a szeretet hatalmát.

Öregek voltak a bölcsek,

hogy tudhatták volna,

mi kell az anyának,

s hogy a gyermek

enni kér?

De amint letérdeltek,

enni kapott a gyermek.

Ők látták,

és

dicsérték.

Csoda

történt íme

ámuló szemük előtt,

anyatej!

a szeretetjutalma.

A szamár felrikoltott,

a marha elbődült.

Ez a természetük.

Mindenki természete szerint dicsér.

Ez minden,

amit adhat.

Dicséretmondás

az ördögök menekülése is.

Mi ehhez

a halál?

Semmi. A bölcsek

ajándékkal jöttek

és térdet-fejet hajtva

hódoltak

a tökélynek.

Kodolányi Gyula

William Everson (Antoninus testvér): Menekülés a sivatagban

Az utolsó település szögesdrót kerítése még kiemelkedett,

Majd lebukott a láthatáron. A prérifarkas földjén haladtak át:

Mesquite-, zsálya-cserje és fűcsomók kapaszkodtak a göröngyökbe;

Prérikutya kaffogott a völgyben valahol;

És a magas fennsíkon a rövid lábú borz

Vájta az agyagot. De azon túl a sivatag

Nyers, csillapítatlan, a Nap könyörtelen parancsából

Táplálkozó, esküszegő uralma, ahol messze, a nedves horizonton

Hal meg a páracsík: Isten tudja, hol.

És a balsors jelzései: az ökörkoponya,

Beesett szemeiben állati rettegés remegett;

Az eltörött, homokba fulladt, végzetes kerék

És egy szomorú lóállkapocs. A bosszúálló törzsek

Visszautasító gesztusai, vadabbak, mint a bubópestis,

Amely aggályosan uralta a vidéket.

Csupán a szamár gondtalan: szépen, szabályosan

Emeli mellső lábait, mint akinek

A mai nap bűne épp elegendő.

Még virgonc fülei is az időt mutatják.

De ők, a férfi és a gondterhelt asszony

Résnyi szemmel bámulták a lemenő napot,

És a sűrű sötét felé haladtak előre

Nyugtalan lélekkel mindketten, és vittek valamit,

Ami miatt hányszor fordultak volna vissza már. Ez

Hajtotta őket. Durva polcmócban a világ nagy kockázatát vitték,

És tudták ezt és betakarva vitték, közel a vak szívhez,

Mely rossz órán is ragaszkodik édes szükségletéhez,

Birtokolja a közelgő éjszaka ellenében,

Amely a holt folyóágyak fölött most érkezik

Hidegen, keserűn és feketén.

A világ vadonjában tett legelső utazása volt ez,

Amit sok követett még: sok csodálatos és sok félelmetes.

És ami olyan jó volt, oly tiszta, oly gyengéd, oly erőtlen

(Túl törékeny az érintéshez is) – amit olyan féltve őriztek,

Megőrizte őket. Ahogy minket is naponta, ha a felemelt kehelyből

A leggyöngédebb nyelvvel magunkhoz vesszük a törékeny kenyeret,

Hogy kijusson a vad birodalomba,

Ahol Heródes izzad és fürge szolgái

A bulvársajtót lapozzák – ez tart meg minket is.

A tábortűz fölött a terméketlen holdfény

Részekre osztja Nyugatot, túl szűzies és tiszta

Semhogy rosszat jelentsen. A férfi a serpenyővel zörög,

Hogy a csend pőre élét elvegye.

Az asszony a szívét fölemeli, a Kisded

A gazdag emlőt gyömöszöli, eszik.

Mezey Katalin

Paul Claudel: A prágai gyermek Jézus

Havazik Künn a nagyvilág halott kétségkívül. December.

De Istenem, itt a kis szobában milyen boldog az ember!

A kandalló, parázs szénnel tele,

A mennyezetet álmatag fénnyel színezi be,

S nem hallani mást, csak amint a forró víz pöfög.

Fönn az állványon, a két ágy fölött

Üvegbúra alatt, a fején koronával,

Egy kezében a világot tartva, a mással

A kicsinyeket, kik bíznak benne, eltakarni készen,

Nagy szoknyájába bújva, kedves ünnepélyességben,

S nagyszerűen az óriás kalap alatt, amely sárgán virít,

A prágai gyermek Jézus országol és uralkodik.

Egyedül van a tűzhely előtt, mely beragyogja,

Mint a szentségház mélyén elrejtve egyedül az ostya,

S a Gyermekisten őrzi itt kis testvéreit napkeltéig.

Oly észrevétlenül, mint a sóhaj, mely elenyészik,

Az örök jelenlét betölti a szobát,

Ez ártatlan és együgyű dolgokhoz alázva magát!

Ha ő velünk van, semmi bajt nem érünk.

Alhatunk, itt van Jézus, a mi testvérünk.

A miénk ő, és miénk mind e drága jó

Holmik: a csodálatos baba és a faló,

Meg a bárány, ott állnak a sarokba lökve mind

S mi alszunk, ám e drága dolgok mind, mind a mieink!

A függönyök lehúzva... lentről, ki tudja honnan,

A hóban és az éjszakában valami óraféle kondul hosszan.

A gyermek meleg ágya mélyén boldogan érzi meg,

Hogy alszik, és hogy vele van az, akit szeret,

Mozog kicsit, karját nyújtja, dünnyög tétován és csendesen,

Megpróbál fölébredni és képtelen.

Rónay György

E. E. Cummings: (fácska)

fácska,

csendes karácsonyfácska,

oly kicsi vagy,

olyan, mint egy virágszál

a zöld erdőben ki talált rád,

s nagyon fájt-e eljönni onnan?

látod megvigasztallak,

mert oly jóillatú vagy

megcsókolom hűs kérgedet,

s átölellek szorosan és vigyázva,

mint az anyád,

csak ne félj

íme a díszek

mik egész éven át sötét dobozban alszanak,

s álmodják, hogy kiveszik őket, s szabad csillogniuk,

a gömbök, a piros és arany papírláncok, az angyalhaj szálai

emeld föl karocskáidat,

s mindezt neked adom, hogy viseld,

minden ujjadra jut egy gyűrű,

egy porcikád se lesz sötét vagy szomorú

ha majd tetőtől-talpig felöltöztél,

az ablakba állsz, hogy mindenki lásson,

s mennyire megcsodálnak!

ó, de te nagyon büszke leszel

és húgocskámmal kézen fogjuk egymást,

és fölnézve gyönyörű fánkra,

táncolunk és énekelünk

„Pásztorok, pásztorok”

Kálnoky László

T. S. Eliot: A karácsonyfa-kultusz

Többféle magatartás van a karácsonyt illetőleg.

Egynéhányat figyelmen kívül hagyhatunk:

A társadalmit, a tunyát, a nyilvánvalóan üzletit,

A lármásat (a bárokat éjfélig nyitva tartják),

S a gyerekest – ami távolról sem a gyermeké:

Annak a gyertya csillag s az aranyangyal

Tárt szárnyaival a fa tetején

Nem puszta dísz, hanem valóban angyal.

A gyermek ámul a karácsonyfán,

S őrizze is meg az ámulás szellemét,

Az ünnep esemény legyen neki, ne csak ürügy,

Hogy a csillogó elragadtatás, az emlékében őrzött

Legelső karácsonyfa láttán kelt meghatottság,

Az a meglepetés, egy sereg új birtoklás öröme

(Mindegyik a maga sajátos, vonzó illatával),

A várakozás a liba- vagy a pulykasültre,

S az áhitatos borzongás, mikor behozzák,

S mind e vidámság s hódolat meg ne fakuljon

A későbbi élmények folyamán, a sótlan

Megszokásban, a fáradtságban, életunalomban,

A halál sejtelmében, a kudarc tudatában,

Vagy tán a megigazult jámborságban,

Mely néha csupa magahittség, visszatetsző

Isten előtt és tiszteletlen a gyermek iránt

(S itt hálásan gondolok ismét Szent Lucára,

Himnuszára és tűzkoronájára):

Hogy még a vég előtt, a nyolcvanadik karácsony előtt

(Értve ezen a legutolsót, akárhányadik is lesz)

Az évről évre ismétlődő megindultság emlékei

Egyetlen nagy örömmé halmozódhassanak,

Amely nagy félelem is egyben, mint azon a napon,

Mikor a kezdet emlékeztet a végre,

És az első Eljövetel a másodikra.

Rónay György

Szöget vertek belé

Charles Péguy: Az éj

Ó, csillagos Éjszakám, téged teremtettelek legelsőnek.

Téged, ki elaltatod, téged, ki örök árnyékba burkolod máris

Valamennyi teremtményemet,

A legnyugtalanabbakat is, a heves vérű lovat, a fáradhatatlan hangyát,

S az embert, a nyugtalanságnak ezt a szörnyét.

Éj, kinek sikerül elaltatnod az embert,

A nyugtalanságnak ezt a kútját.

Mint ahogy a kutak vizét elaltatod.

Ó, bőszoknyájú Éjszakám,

Ki szoknyád redőibe takarod

A gyermekeket s az ifjú Reménységet.

Hanem az ember nem hagyja magát.

Ó, szépséges Éjszakám, téged teremtettelek legelsőnek,

S szinte a legelsőnél is korábban,

Hallgatag, hosszú fátylas éj,

Aki által valami sejtelem száll le a földre.

Ki kezeddel szétárasztasz a földön, ki a földre harmatozol

Valami békességet,

Az örök béke előfutárát;

Valami nyugodalmat,

Az örök nyugalom előfutárát.

Megnyugtató, balzsamosztó, vigasztaló.

Te, sebek és összezúzott tagok istápolója.

Te, ki elaltatod a szíveket, te, ki elaltatod a testeket,

A kíntól

S halálos

Nyugtalanságtól, gondoktól, fáradalomtól

Összetört tagokat, sajgó zsigereket;

Te, aki friss

Balzsamot öntögetsz a keserűségtől mart torokba;

Ó, nagyszívű leányom, téged teremtettelek legelsőnek,

S szinte a legelsőnél is korábban, határtalan keblű leányom.

És nagyon jól tudom, hogy mit teszek.

Alighanem tudtam, hogy mit teszek.

Te, ki anyja karjába fekteted a gyermeket,

A gyermeket, kit beragyog az álom árnya,

S belül csupa mosoly, csupa titkos mosoly az anyja iránt való bizalomtól.

A bennem való bizalomtól.

Titkon mosolyogva egy parányi vonással komoly kis ajkán.

Te, ki a gyermeket, ki bensejében úgy duzzad, hogy majd kiárad

Az ártatlanságtól és bizalomtól,

Anyja karjába fekteted.

Te, ki a gyermek Jézust minden este

Karjába fektetted a Szentségesnek és Szeplőtelennek.

Te, aki a remény kapusnővére vagy.

Ó te, minden lányaim közt az első. Te, akinek még az is sikerül,

Te, akinek sikerül olykor,

Te, aki az embert anyai Gondviselésem

Karjába fekteted.

Ó, én leányom, csillogó és sötét, köszöntlek,

Te újító, te tápláló, te nyugtató,

Ó, árnyék csöndje.

Ilyen csönd uralkodott a nyugtalanság teremtése előtt,

A nyugtalanság uralmának kezdete előtt;

Ilyen csönd uralkodik majd, de csupa fényben,

Ha elvégeztetett ez a sok nyugtalanság,

Ha kimeríttetett ez a sok nyugtalanság,

Ha a kút vizét mind kimerték.

Ha bevégeztetett és kimeríttetett mindez a sok-sok

Emberi nyugtalanság.

Így hát, leányom, ősi vagy és elmaradtál,

Mert a nyugtalanság e korszakában fölidézed, megemlékezel róla, már-már visszavarázslod

És már-már újrakezded azt az ős nyugalmat,

Midőn a vizek fölött lebegett a lelkem,

De ugyanakkor, csillagos leányom, sötét palástú lányom, nagyon is előre jársz, nagyon is korán kelő vagy,

Mert hirdeted, jelképezed, szinte már el is kezded minden este

Az én örök

Fényességgel sugárzó nagy nyugalmamat.

Szent vagy te, Éj; nagy vagy te, Éj; szép vagy te, Éj.

Ólompalástos Éj.

Szeretlek téged, Éj; köszöntelek téged, magasztallak téged; az én nyurga lányom vagy, az én teremtményem,

Ó, szépséges Éj, ó, bőpalástos Éj, csillagpalástos lányom.

Eszembe juttatod, még nekem is eszembe juttatod azt a nagy csöndet, mielőtt még

A hálátlanság zsilipjeit fölnyitottam.

És hirdeted, még nekem is azt a nagy csöndet hirdeted, mely akkor lesz, ha majd

Lezártam őket.

Ó édes, ó nagy, ó szent, ó szépséges Éj, te legszentebb tán lányaim között, ó bőszoknyás, csillagpalástos Éj,

Eszembe juttatod a nagy csöndet, mely akkor volt, midőn

Még nem kezdődött az ember uralma,

S hirdeted azt a nagy csöndet, mely akkor lesz, ha majd

Az ember uralma végetért és jogaromat visszavettem.

Olykor már előre erre gondolok, mert valóban túl nagy lármát ver az ember.

De főként azt az éjt juttatod, Éj, eszembe,

És eszemben forgatom mindörökkön.

Eljött a kilencedik óra. Választott népem földjén történt, Izraelben.

Minden beteljesült. Ez a roppant kaland.

A hatodik órától fogva az egész országra mély homály borult a kilencedikig.

Minden beteljesült. Ne szóljunk róla többet. Fáj nekem.

Fiam e hihetetlen alászállása az emberek közé.

Az emberekhez.

Azért, amit vele tettek.

A harminc év, amíg ács volt az emberek közt.

A három év, amíg a prédikátor volt az emberek közt.

Pap.

A három nap, míg áldozat volt az emberek közt.

Az embereknél.

A három éj, míg halott volt az embereknél.

A halott emberek közt.

A századok és századok, amíg ostya az emberek közt.

Minden beteljesült, az a hihetetlen kaland,

Mely mindörökre megkötötte kezemet, az Úristen kezét.

Ez a kaland, mely által egyszülött Fiam megkötötte a kezemet.

Örökre megkötve igazságosságom kezét és örökre föloldva irgalmasságomét.

És igazságosságot találva igazságosságom ellen.

A szeretet igazságát. A remény igazságát. Minden beteljesült.

Aminek kellett. Ahogyan kellett. Ahogy prófétáim

megjövendölték A templom kárpitja egész hosszába meghasadt.

A föld megrendült, a sziklák megrepedtek.

Sírok nyíltak meg, néhány szentem holt teste új életre támadt.

S a kilencedik óra táján a Fiam fölkiáltott.

S ez a hang soha többé nem hal el. Minden beteljesült.

A katonák visszamentek a laktanyába.

Nevettek, tréfálkoztak, a szolgálatnak vége volt.

Ezzel az őrséggel is kevesebb.

Csupán egy százados maradt ott s néhány ember.

Egészen kis csoport, a jelentéktelen bitófa őrizetére.

A bitóéra, melyen Fiam függött.

Csupán néhány asszony maradt ott.

Az Édesanyja is ott volt.

És talán néhány tanítványa is, ez azonban nem egész bizonyos.

Lám, minden embernek joga van a fiát eltemetni.

Minden embernek, ha olyan szerencsétlen,

Hogy nem hal meg a fiánál előbb. Csak én, csak én, az Isten,

E kaland által megkötött kezemmel,

Csak én, annyi apa után magam is apa most e pillanatban,

Csak én nem temethettem el a Fiamat.

S akkor jöttél te, Éj.

Ó legkedvesebb minden lányaim közt; s még most is látom én, és látom örökkévalóságomban mindörökké.

Ekkor jöttél, ó Éj, s beburkoltad egy óriási szemfedőbe

A századost, a rómaiakat,

A Szűzet és a szentasszonyokat,

A hegyet és a völgyet, melyre leszállt az este,

S népemet, Izraelt, s a bűnösöket s együtt mind, ki haldoklott, ki meghalt értük,

És Arimatiai József embereit, akik már közeledtek

A fehér gyolcslepellel.

Rónay György

Anna Ahmatova: Virágvasárnap

Vártam rá, vártam hosszú éveket,

tengődtem tétlenül, álomban élve.

És láttam olthatatlan fényjelet

virágvasárnap, éppen három éve.

Megállt előttem, szavam elakadt,

és én megláttam választottamat.

Gyertyával vonul hallgatni misét

lassú menet. Ó, imádságos óra!

Halkan roppan az áprilisi jég,

s a menet feje fölött zengve-bongva

mint örök vigasz, harangszó zenél,

lángokat lenget a fekete szél.

Fehér nárcisz lélegzik mézesen,

és vörös bor csillan sekély kehelyben.

És meglátom viaszcseppes kezem,

mint korai köd fátyolán át, rebben,

a csókot reszketve fogadja el.

S „örvendj, áldott!” – a vérem énekel.

Rab Zsuzsa

Rainer Maria Rilke: Az Olajfák kertje

A szürke lomb alatt ment fölfelé

az olajtájjal egyszürkére válva,

s csupapor homlokát befekteté

mélyen a forró két tenyér porába.

Minden, s ez is. És ezzel véget ért.

Most menjek, míg vakság terjed szememben,

s miért akarod mondatnom, miért,

hogy vagy, mikor nem talállak magam sem.

Nem talállak. Magamban, itt vagy ott,

másban, sehol már. E kő is halott.

Nem talállak már. Egyedül vagyok.

De a minden szomorúságot érzem,

melyet általad enyhíteni véltem,

pedig nem vagy. Ó, név nélküli szégyen...

Később úgy mondták: angyal jött az éjben –.

Miért angyal? Jött csak az éjszaka

a fák között egykedvűen lapozván.

Álmában rezzent némelyik tanítvány.

Miért angyal? Jaj, jött az éjszaka.

Az éjszaka megjött s nem volt szokatlan,

ilyen éj száz is eltelik.

Alvó kutyák és kövek szerteszórtan –

csak úgy volt, amilyen éjszaka sok van

s mind csüggedten vár másnap reggelig.

Ki így imádkozik, nem látogatja

angyal, az éj nem őt segíti föl;

a magavesztőt minden hullni hagyja,

ilyen fiút vet prédául az apja

és nem fogad be semmi anyaöl.

Vas István

Borisz Paszternak: A Getsemáné kertje

Csillagfény messzi, egykedvű világa

mossa az útkanyart, az út

az Olajfák hegyét fenn körbejárja,

alatta a Kedron patakja fut.

Szakadékos kis tisztás feleútban,

ezüstös-ősz olajbogyószemek

– a kis tisztáson túl már a Tejút van

tapossák a híg levegőeget.

Odafenn kerítés, valaki kertje.

Kívül hagyja a tanítványait,

mondván: „Halálos bánat szállt szívemre

virrasszatok, legyetek velem itt”.

Mindenhatóságát úgy adja vissza,

akár a kölcsön holmit más, olyan

készséggel, s úgy áll itt egyszerre, mint a

halandók mind, mint mi mindannyian.

A nemlét fészkelt meg egyszerre abban

az éjszakában, puszta semmi lett

körül a világmindenség, lakatlan,

az élet helye már csak ez a kert.

S az üres, fekete mélységbe nézve,

melynek se kezdete, se vége már,

kéri atyját, múljék el tőle végre

ez a halálos, keserű pohár.

Majd imájával némiképp legyőzve

halálos lankatagságit, kimegy.

A laboda közt az álom nyűgözte

tanítványok a földön fekszenek.

„Ímé, az Úr néktek megadta áldott

időmben élnetek, s ti alszotok.

Betelt ideje az ember fiának.

Magát bűnös kezekre adja most.”

Özönlenek elő, amint kimondja

rabszolgahad, csavargók, katonák,

elől Judás, elárulója, csókja

hamis száján. Kardok és fáklyaláng.

Kardot ránt Péter a haramiákra,

lemetsz egy fél fület, ahogy lecsap.

„Fegyverrel el nem döntöd ezt, hiába,

dugd hüvelyébe, ember, kardodat!

Ha lehetne, atyám nem adna vajjon

szárnyas légiót, angyalsereget,

hogy aki ellenségem, szétszaladjon?

S a hajam szála se görbülne meg.

Hanem most szentnél szentebb laphoz ért el

az élet könyve, annak, ami ott

írva van, most lesz beteljesülése.

Ámen. Legyen meg az akaratod.

Hasonlít az idők futása, látod,

a példázatra: egyszer fellobog.

Magam vállalta szenvedésre, szállok

félelmes nagyságáért sírba most.

Magam vállalta kínban sírba szállok,

de harmadnapra majd feltámadok,

sötétből úsznak, hajókaravánok,

ítéletre elém a századok.”

Pór Judit

David Gascoyne: Ecce homo

Kié e borzadályos arc,

e rothadt, színtelen, nyúzott

hús: napperzselte, légy-lepett?

E vörös, hályogos szemek?

Tövis-szúrt fő? Átdöfték oldalát.

Nézd Őt, az Embernek Fiát.

Feledj mesét, a szép fátylat szakaszd el,

mit gyávaság vagy érdek szőtt, hogy így

ellenségük barátukká juházzák,

s a valót rejtsék, mit kiált sebe –

a Nagy Botrányt ne födje álca, míg

a világ-végig víjja végtusáját.

Ez idő alatt mi nem alhatunk,

hisz most is ott függ a kereszten ő.

S a bűnnek néző tanúi vagyunk,

az isten kínjának keményszívű

kortársai. Íme, a domb van itt:

kiontott véréből keletkezett –

Kereszten függ, még mindig kínzatik.

Lovász-csizmás centuriók...

Fekete ing, jelvény, hegyes föveg –

kart lendítőn kukorítók.

Ajkuk fagyos, szemük rideg –

e testvérei nem tudják, mit cselekszenek.

A hulla mindkét oldalán:

munkás és kézműves-tetem.

Vagy meglincselt zsidó lehet,

néger, rézbőrű indián,

kuli, etióp, ír – spanyol vagy

német demokrata talán.

Mint kitörő vulkán lobog

lógó nyelvű fején az ég.

Kétezer év mészárlása ég

ott, mit keresztes harcosok

nevében követtek el,

védvén a hitet, birtokot.

S a síkon – átszegzett keze alatt –

bűnös, lemoshatatlan foltokat

izzadva : éjt – baljós és gyászthozó

szellők lehében – zord futóhomok,

s hasadozott omlás-kerítve:

bombázott városaink látszanak.

Siratta Jeruzsálemet –

most látja, hogy e jósige

mint telik be a föld legnagyobb

városain. – S a bűnös ész mit sem tehet,

hogy eltörölje mind e jóslatot.

E drámát most végig kell néznie.

Bár emlegetik, mégsem ismerik

éj-országokban a lába alatt,

hol mindenki beszennyezi szavát,

s egyedid hordja a köz bűneit,

s a végzete felé vakon halad,

hol úr, király: a félsz s a kapzsiság.

A történelemnek fordulni kell.

Tagadjuk meg a gyilkost, a herét,

s ki csak önelégült dölyföt lehel...

– Forradalom s költészet Krisztusa –

feltámadás s az élet: szellemed

vére hullásából teremtetett.

Megfogva önnön hazugságaikban

a „feddhetetlen”, s a fekete pap

elnémíttatnak: mert a felforgató

igazsággal dacoltak... míg emitt

– forradalom s költészet Krisztusa –

a kivetettek lesznek ágenseid.

Nem ezüst monstranciákról, hanem

az ember-kínok keresztfáiról

váltsd meg meddő, gyötrelmes életünk

– forradalom s költészet Krisztusa –,

hogy az ember hosszú éj-zarándok-útja

hiábavaló ne lett légyen nekünk.

Jánosy István

John Berryman: Ecce homo

Régen csodálva embernek hittelek

már-már túl az emberléten, de mégse.

Egyszer – több éve – nagy katalán múzeum

kopár, magas termében, túl Barcelonán,

jöttem rá: embernél több lehetsz –

Pantokratór mered le a tahulli Szent Kelemenről.

Sejteni késztet: tán isteni voltál,

de nem emberi, e fenséges kép szerint.

Most olyanra bukkantam, ahol te mindkettőnek

látszol – bárha csak fénykép –

Burgundi festett & aranyozott faszobor,

életnagyságú (nem mintha ismernénk sémi alkatod)

cingár test, s hol fejed előre-félre csuklik,

lóg nyurga lábad, szétcsápol ág-karod

legyőzhetetlen rimánkodással –

Jánosy István

William Everson (Antoninus testvér): A kereszt készítése

Hegyekből levontatott durva fenyő. Az a fa, ami volt,

Karcsú ágán melyen ökörszem fészkelt,

Melyre röptében megtért a vörös sólyom

És a szürke, s a zsákmányért verekedő

Ijesztő keselyű – az a fa ledőlt,

Kivágta a kétélű szekerce, csörlővel levontatták,

Ékkel felhasították, a balta lenagyolta,

Feküdjék, míg használatának ideje eljön.

És így a szögekkel is: évezredekig feküdt a föld alatt

A tiszta érc; most a csákány kifordítja, szög-alakra

Verik dobogó tüdejű kovácsműhelyben, vizeshordóban hűtik.

Aztán a várakozás, ama munkára.

Még a tüskebokor is távolból lobogott,

Mint fajtájának sok virágzó nemzedéke,

Benőve a sovány, semmirekellő földet,

A szél vetette tövis, megszúrja a barmot, a vadlovat,

Megtépi az ember öltözetét, megsebzi kezét.

Éppúgy, ahogy az életben a földi javak

Gyűlnek türelemmel: innen is, onnan is,

A hegyről a bor, a völgyből a búza,

A vízzel teli tengerről jön a kék terhű eső,

Hó, mely az egres tarajánál hófúvásba gyűlik,

Májusban elolvad, lefut, lazacikrát hordoz,

A vidrák és a halak közlekedését bonyolítja,

Körülfolyja a gyümölcsösöket...

Így gyűlik a lehetséges gonosz is.

És mikor a Keresztet ácsolták, osztották negyedekbe,

Mint a Földet, úgy küllőzve, mint az Univerzum Kerekét –

Sugarakkal, melyek elvezetik a bűnös tetteket

Az ártatlansághoz – ráleltek a tövis Koszorúra;

Előkerült a Szög és a lándzsán felnyújtott Spongya;

Átok tört föl a romlott szívből;

A mennykővel, jégveréssel kövező, becsmérelt Bűn

– Mindez létrehozta azt a gyűlölet-keveréket

És alakot öltött.

A gonoszság, a tékozlás és a keserűség,

Mintha a Föld vén hólyagja visszahátrálna a fertőbe,

Ádám bűnégette, meszes csontjaihoz,

Kirohanna az Időből és ráalvadna a Keresztre.

Messze onnan nászában

Köhög a puma, mikor lemegy a nap; a zajtól

Elhomályosul csillogó szeme és vackába tér.

Mezey Katalin

Ezra Pound: A jócimbora balladája

Zelotes Simon mondja,

kevéssel a keresztre feszítés után

Hát elveszejté legjobb cimboránkat

Papok s gazok szégyenkeresztje?

Izmos legény volt, hajh, a cimboránk:

A hajókat s a nyílt tengert szerette.

Midőn bekerítették emberünket,

Mosolygott ajka, az áldott.

„Ezek hadd menjenek – szólt ránk mutatva –,

Vagy átkom hull reátok!”

Így szabadultunk a dárdagyűrűből –

Ő nézte a hordát, s felnevetettt:

„Miért nem fogtatok el, midőn magamban

Róttam az utcákat s tereket?”

Aromás bort ittunk, rubinpirosat,

Hogy legutószor együtt ült velünk –

Nem kappan pap, de férfi volt a talpán,

S jó cimbora volt: a mi emberünk.

Nem fogják könyvbe zárni őt, tudom,

Bár gonddal írják lapjait s nagy ésszel:

Tenger fia volt, nem kopasz tudós,

Ki molyrágott iratcsomókba vész el.

Bolondok! Azt hitték, hogy tőrbe kapták,

S már örvendeztek is halálán.

„Menyegzőre megyek – így mondta ő –,

Pedig tudom: keresztfa vár rám.

Láttátok: vakot, bénát gyógyítottam;

S a halott szíve újra melegen vert –

Most láttok újabb, szomorú csodát:

Hogy mint gyaláznak meg egy igaz embert.”

Isten fia volt a hű cimbora,

S munkált a testvérek javán.

Láttam, mint rémített meg százakat,

S én láttam őt a fán.

Szöget vertek belé, s ő nem sikongott,

Pedig dőlt már a vére, mint patak;

Az ég kármin kutyái ordítottak,

De ő jajszóra sem fakadt.

Láttam, hogy rémített meg százakat

Az Olajfák hegyén:

Nyüszítettek, midőn nyugodt szeméből

Rájuk villant a szürke fény.

Olyan volt, mint víz, mely nem tűr hajót,

S mit nem gyűrhet le a vihar –

Mint az ár, melyet megfélemlített

Feddő, szelíd szavaival.

Nagy mester volt a mi cimboránk,

Nem kezdte ki gúny és nevetség;

Bolond a csőcselék, ha azt hiszi,

Hogy végre most megölte testét.

Én láttam őt még lépes mézet enni,

Mióta fölszegezték.

Képes Géza

Anna Ahmatova: A megfeszítés

Ne sírj, anyám, mert feltámadok!

1

Hasadt a menny kárpitja. Zengve fennen

óráját hirdették az angyalok.

Atyjához szólott: „Miért hagytál el engem?”

Anyjához: „Ne sírj, mert feltámadok...”

2

Zokogva hullt a porba Magdaléna,

s a tanítvány, legkedvesebb fia...

Amarra nem mert nézni senki: néma,

sötét szoborként ott állt Mária.

Rab Zsuzsa

Pierre Jean Jouve: Ma meghal Krisztus

Ma meghal Krisztus szüntelen-örökkön

Ma gyalázatban a hármas Lélek megéli

A végtusa halálos gyötrelmét és sokáig

Visszhangzanak a földön a könnyek gömbjei

Valóban szennyünk könnyei, kettéhasad

Ma a fekete ég hogy vad fénye kitörjön

S ő függ a fán, a holt vér súlyával halált

Ostromló halott Isten, az élet itt a földön.

Rónay György

Jiri Wolker: A keresztre feszített szív

A keresztre feszített szív

tegnapelőtt meghalt.

Levették hát és földbe tették

Sok-sok könnyel meghintették,

s a szív ma reggelre

kicsírázott.

Piros virág

jár az égen, s közöttünk itt lent,

dicsérve Istent

kaszárnyákban, bordélyházban

külvárosban, füstös gyárban,

s szól mindenkihez:

Én vagyok a szeretet és virágzom

piros nyitott seb a virágom,

hogy minden kétkedő,

kit a vas élet marka szorít

belém márthassa ujjait.

Zádor András

Pierre Emmanuel: Cibus viatorum

Mellénk került Emmausz felé

Menet az út felén

Hol Kleofás meg én

Lehajtott fejjel lépegettünk

S nem volt még fölnézni se kedvünk

Ahogy hozzánk csatlakozott

Mit beszéltek oly szomorún

Egyedül csak te nem tudod

Hogy Krisztus keresztre jutott

Három nap földben volt a teste

De most már nincsen ott

Ó ti balgatagok

Szívetek mily konok

Izajás nem megmondta-e

Mennyit kell elszenvednie

Hogy dicsőségébe bemenjen

Hallva mit mond nekünk

Repesett a szívünk

Előttünk próféták repültek

Nem szegtük le már a fejünket

És gondolataink mögött

Csillagfény ütközött

A fogadóhoz érve

El akart válni tőlünk

Maradj velünk

A nap már lemenőben

Maradj velünk

Úgy elbúsul a lelkünk

Ahogy asztalhoz ültünk

Kezébe vett

Egy kenyeret

Megáldotta megtörte

És úgy adott belőle

S a mi szemünk egyszerre megnyílt

Ott az emmauszi fogadóban

Én is ott voltam Kleofással

Én ettem a kenyérből

Átszögezett kezéből

Én kaptam a Föltámadott

Testéből első falatot

Rónay György

Oszip Mandelstam: Csillapíthatatlan szavak

Csillapíthatatlan szavak.

Júdea kábulatba dermedt,

a férfi fejét egyre lejjebb

csüggeszti minden pillanat.

Köröskörül a katonák

a hűlő holttestet vigyázzák;

horgad a fő, mint vékony ágát

hajlító idegen virág.

Országol Ő és elalél,

liliom, lankad szirma, szára

az édes, örvényes vízárba,

és törvényét üli a mély.

Pór Judit

Borisz Paszternak: Baljós napok

A boldog nép, alig ért be

Jeruzsálembe legutóbb,

hozsánnakiáltva elébe

s zöld gallyal utána futott.

Zordul a világ, szeretettel

meg nem veszi senki szívét,

nézik gonoszul, szeretetlen,

ez a zárszó hát, ez a vég.

Nehezül portára, tanyára

ólomsúlyával az ég.

Ravaszul érvekre vadászva

hízelegnek farizeusék.

A szent, a sötét hatalom ma

a szennynek adja ki őt,

s gyalázzák most acsarogva,

mint dicsérték azelőtt.

A szomszéd telken a népség

tolong, a kapun kitekint,

hullámzik, várva a végét,

előre s hátra megint.

Kél innen is, onnan is ekkor

sunyi pletyka pletyka után

Egyiptom és a gyerekkor –

álmában látta talán.

Felrémlik előtte a puszta,

az ördög a sziklafokon:

„Ha engem imádsz leborulva,

a világot néked adom”.

A csodás kenyérszaporítás,

a kánai menyegző,

hogy ment a ladik fele, mint más

a földön, a tengeren ő.

A koldusok a vityilóban,

a gyertya, a pince, ahogy

ijedezve a gyertya kilobban,

mert felkel a feltámadott...

Pór Judit

T. S. Eliot: Hamvazószerda

I.

Mert nem remélem hogy megfordulok

Mert nem remélek

Mert nem remélek új fordulatot

Hogy tehetséget, látókört cseréljek

Ilyesmire törekedni nem törekszem

(Öregedő sas szárnyat mért feszítsen?)

Miért sirassak

Szokott uralkodást, eltűnt hatalmat?

Mert nem remélem hogy tapasztalom

A jelen tűnő dicsőségét megint

Mert többé nem hiszem

Mert tudom hogy többé nem tudhatom

Milyen az egy igaz tünékeny hatalom

Mert nem iszom már soha sem

Ott hol fa virágzik, forrás fakad, mert semmi se lesz megint

Mert tudom az idő mindig idő

S a tér csak tér és mindig az

S ami létezik csak az időben létező

S csak a térben igaz

Örülök hogy olyanok amilyenek a dolgok

És lemondok az áldott arcról

S a hangról is lemondok

Mert nem reméltem hogy visszafordulok

Hát örülök, mivel szerkesztenem kell valamit

Aminek örüljek

S imádkozom Istenhez hogy könyörüljön mirajtunk

És imádkozom hogy feledni tudjam

Mindazt amit túlvitatok magamban

S túlmagyarázok

Mert megfordulni többé nem remélek

E szavak feleljenek

Azért amit tettem s már ne tegyek

Ne legyen túl nehéz mirajtunk az ítélet.

Mert többé ez a szárny nem repül sohasem

De mint szelelőlapát veri csak

A levegőt mely immár ritka, száraz

Szárazabb ritkább mint az akarat

Taníts minket törődni, nem törődni

Taníts minket ülni csöndesen.

Könyörögj érettünk bűnösökért most és halálunk óráján

Könyörögj érettünk most és halálunk óráján.

II.

Hölgyem, három fehér leopárd ült egy borókafenyő alatt

A nappal hűvösében torkig jóllakottan

Lábammal szívemmel májammal s azzal ami betölté

Kiürült koponyám kupoláját. S monda Isten

Megélednek-é e tetemek? megélednek-é

E tetemek? És az ami betölté

A tetemeket (melyek már kiszáradtak volt) így szólt ciripelve:

Mert jó ez a Hölgy

És mert gyönyörű és mert

Tiszteli a Szűzet elmélkedésben,

Világosságunk felragyog. És én, aki titokban vagyok itt

Tetteimet felajánlom a feledésnek és az én szerelmemet

A sivatag ivadékainak s a tök termésének.

Ez majd megújítja

Jonhaimat s a szememnek rostjait és leopárdok kiokádta

Megmérhetetlen részeimet. A Hölgy visszavonult

Fehér ruhában, szemlélődésre, fehér ruhában.

Csontok fehérsége váltson meg feledésre.

Nincs bennük élet. Ahogy én feledve vagyok

S feledve kívánnék lenni, úgy feledni kívánnék

Ily áhitatban, eltökélt akarattal. S monda Isten

Jóslatot mondj a szélnek, csak a szélnek, mert úgyis csak

A szél figyel rád. S daloltak ciripelve a csontok

Szöcskezenével, szólván

Némaságok Hölgye

Nyugodt és csüggedő

Zilált egészség

Emlékezés rózsája

Feledés rózsája

Elalélt életadó

Meggyötört nyugtató

Magányos rózsa

A Kert maga immár

A szerelmek vége

Kínok elégje

Hol szűnik a reménytelen

S a keserült kínú

Betelt szerelem

A sehova-út

A végtelen ide befut

Befejeződik minden

Ami befejezhetetlen

Szótlan beszéd és

A nincs-beszéd szava

Hála az Anyának

A Kertért

Mely a szerelmek vége.

A borókafenyők alatt énekeltek a csontok, szétszórtan és ragyogva

Örülünk, hogy szétszórattunk, nem voltunk egymás javára,

Egy fa alatt a nappal hűvösében, az áldott homokban,

Megfeledkezve magukról és egymásról, egyesülten

A sivatag nyugalmában. Ez a föld, melyen

Osztoztok majd sorshúzás útján. És sem az egység,

sem az osztozás

Nem számít. Ez az a föld. Miénk az örökség.

III.

Az első fordulón, föl a második emeletre

Megfordultam és láttam ott alant

Ugyanazon alakot a korlátra tekeredve

A gőz alatt a bűzben igyekezve

Küzdött az emeletek ördögével

Ki a remény s a kétség arcát viselte.

A második fordulón, föl a második emeletre

Ott hagytam őket tekeredve, fordulva alant;

Az arcok eltűntek, a lépcső sötétbe hullva

Párás volt, csorba, mint öreg ember szája nyáladzik, örökre.

Vagy mint vén cápa reszelős torka.

Az első fordulón, föl a harmadik emeletre

Hornyolt ablak hasasodott mint a fügefa gyümölcse

S a virágzó galagonya egy legelős táj mögött

A szélesvállú alak, aki zöldbe, kékbe öltözött,

Antik fuvolával a májusidőt bűvölte.

A zilált haj édes, a barna haj, a szájára zilálva,

Barna haj és orgona fürtje;

A mulatás, a fuvolaszó, a szellem szünetei, léptei, föl a harmadik emeletre,

Tünedezve, tünedezve; az erő, mely reményen és kétségen túlra vetve

Kapaszkodik a harmadik emeletre.

Uram, én méltó nem vagyok

Uram, én méltó nem vagyok

de mondom a szót, melyet szólnom adatott.

IV.

Ki erre járt lilák s lilák között

Ki erre járt

A zöldek sokféle sorain át

Ki Mária színét viselte, a kéket és fehéret

S köznapi dolgokról beszélgetett

Nemtudva ismerője az örök szenvedésnek

Ki ott ment a lépteikhez vegyítve lépteit

Ki akkor erőt adott a forrásoknak s a patakoknak életet

A száraz sziklának hűvöset, szilárdságot a homoknak

Kékjében a szarkalábnak, kékjében Mária színének

Sovegna vos

Ím közbejönnek az évek, elemelve

Viszik a hegedűket, fuvolákat, visszanyerve

Azt, ki az álom s az ébredés között suhan át, magára tekerve

Omló, fehérlő fényt, az omlót.

Új évek jönnek, visszanyerve

Könnyek sugárzó felhőjén keresztül, az évek visszanyerve

Új verssel a régi rímet. Visszaváltják

Az időt. Visszaváltják

Magasabb álom megfejtetlen látomását,

Míg ékszerrel rakott egyszarvúk vonszolják arra az arany tabernákulumot.

A néma nővér kék s fehér lepelben

A borókafenyők között, a hangtalan fuvolájú

Kerti isten mögött lehajtotta fejét s a jelet veté, de szót se szólt

De a forrás fölszökött s lezengett a madár

Váltsd meg az időt megváltod az álmot

A ki nem ejtett, meg nem hallható szó zálogát

Míg a szél ezernyi suttogást remegtetett a borókafenyőkről

S minekutána e számkivetésünk

V.

Ha az elvesztett szó elveszett, ha az elpazarolt szó elpazaroltatott

Ha a nem hallható ki nem ejtett

Szó ki nem ejtetett, nem hallatott;

A ki nem ejtett szó, a Szó, amely nem hallható,

A szó nélküli Szó még mindig az a Szó, mely él

A világban, ez a világító;

S a fény sütött sötétben és

A Világ ellen ez a csillapíthatatlan szó még örvényt forgató

S középpontjában ott a néma Szó.

Ó, én népem, mit tettem tevéled.

Hol lészen a szó megtalálható, hol fog a szó

Felhangzani? Nem itt, hol nincs elég csönd

Nem a tengeren vagy a szigeteken, s nem is

A szárazföldön, a sivatagban vagy az esőzónában

Mert azoknak, akik sötétben járnak

Nappal és éjszakának idején

Nem ez az idő való és nem is ez a hely

Nem a kegyelem helye ez azoknak, akik kerülik az arcot

Nem az örvendezés ideje azoknak, akik körül zajongnak s akik megtagadói a hangnak

A fátylas nővér könyörög-e értük

Akik sötétben járnak, akik téged választottak s veled szembeszállnak,

Akik marcangolódnak az évszak és az évszak, idő s idő között,

Óra meg óra, szó és szó, erő s erő közt, azokért, kik várnak

Sötétben? A fátylas nővér könyörög-e majd

A gyermekekért a kapu előtt

Kik nem akarnak szökni s nem tudnak könyörögni:

Könyörögj értük akik választanak és szembeszállnak.

Ó, én népem, mit tettem tevéled.

Könyörög-e a fátylas nővér a sovány fák

Közt azokért, akik őt újra és újra bántják

S megnemadásukat rettegve bánják

S igent mondanak a világ előtt és nemet a sziklák között

A végső sivatagban a végső kék sziklák között

A kert sivatagában a szomjúság sivatagának kertjében

A fonnyadt almának magját kiköpvén.

Ó, én népem.

VI.

Bár nem remélem hogy megfordulok

Bár nem remélek

Bár nem remélek új fordulatot

Haszon és veszteség közt ingadozva járok

E kurta közben, ahol átfutnak az álmok

Születés, meghalás közt ez álmokjárta félhomályban

(Áldj meg, atyám) bár nem kívánom, hogy mindezt kívánjam

Nyitott ablaktól gránitpart felé

Fehér vitorlák szállnak tengerekre, még tengerekre szállnak

Töretlen szárnyak

S az elveszett szív megkeményszik és vigad

Örvendezve az elveszett orgonáknak s a tenger elveszett hangjainak

S a gyarló szellem éled s lázad újra

Mert az elgörbült aranypálcikát s az elveszett tengerszagot akarja

Éled hogy visszanyerje még

A fürj pitypalatyát s a bukdosó lilét

S a szem vakon teremtve tapogat

Kitöltve ivor kapuk közt üres alakzatokat

És a szagtól a homokos föld sós zamata ébredez

A meghalás meg a születés között a feszültség ideje ez

Magányosság helye hol összefut három álom

A kék sziklák övezte tájon

De ha a borókafáról remegő hangok elhalnak a csendben

A másik boróka remegése feleljen.

Áldott nővér, szent atya, ki lelke a forrásnak, lelke vagy a kertnek,

Ne tűrd, hogy hamissággal hitessük magunkat

Taníts minket törődni nem törődni

Taníts meg ülni csöndesen

Még e sziklák között is

Békességünk az Ő akaratában

És még e sziklák között is

Nővér, anya

És lelke a folyónak, lelke az óceánnak,

Ne légyen tőlem elrekesztve orcád

S a kiáltásom jusson el Tehozzád

Vas István

Pierre Emanuel: Nagypéntek este

Vihar támadt estére zordan

Mondják a föld megreszketett

Sírokat láttak nyílni sorban

S halott is fölkelt egy sereg

Lehetséges de nem hiszem

A nap szokott módjára tellett

Isten haldoklott Senki sem

Tudta Dolguk után siettek

Csak aki szemtől szembe látta

Banálisan meghalni őt

Csak azt rázta meg úgy bukása

Hogy megtért e nagy űr előtt

Rónay György

Paul Celan: Húsvéti gomolygás

Húsvéti gomolygás, áradó,

betűforma hajó-

barázda benne.

(Sose volt ég.

De tenger van még, tűzvörös,

tenger.)

Mi itt, mi,

átkelés-lázban, a sátor előtt,

hol pusztakenyeret sütöttél

velünk-vándorolt nyelvből.

A végső szemhatáron: két

penge tánca

szívárnyékkötélen.

Alatta gondolat-

fonálból hurkolt

háló – micsoda

mélyben?

Itt: a hálószemeken át

hozzánk felöklendett

öröklét-fillér, szétharapva.

Három homokhang, három

skorpió:

a vengédsereg, velünk

a ladikban.

Lator László

Vladimír Holan: Feltámadás

Hogy evilági életünk után

majd kürtök és trombiták

iszonyú harsogása ébreszt?

Uram, bocsáss meg, én azzal vígasztalom magam

hogy ha feltámadunk majd, mi, halandók,

csak egy kakas kukorékol fel halottainkból.

Még fekszünk egy pillanatig,

aztán először

a mama kel fel. Hallani

a motozást, ahogy tüzet rak,

odateszi a vizet melegedni,

s az almáriumból előveszi a kávédarálót,

újra otthon leszünk.

Székely Magda

Josef Weinheber: Corpus mysticum

Isten erdejéből a fehér

tündöklő szemű állat kilép:

szeretet, szűzi alak, mely él!

Vidd csodád! Vágy-nélküli igéd!

Alkony-kék. Csengők ezüstje szólt.

Változatlan járná az eget

fenn a haloványszépségű hold.

Ott is bűn és bűnbánat zokog,

Meghasadtan szállsz le, tiszta fény.

Védtelen vagy itt, húsvéti lény.

Itt halál van s örökre marad –

a kenyérből s borból mentsd vissza magad!

Görgey Gábor

Az Úr küldötte

Nelly Sachs: A kürtők

És miután ezt a bőrömet megrágják,

testem nélkül látom meg az Istent

Jób

Ó a kürtők

a halál elmésen kigondolt házain,

mikor Izráel teste szállt feloldva a füstben

a levegőn keresztül –

Egy kéményseprő csillag fogta fel

és elfeketedett

Vagy talán egy napsugár volt?

Ó a kürtők!

Szabadság útjai Jeremiás meg Jób porának –

Ki gondolt ki benneteket s rakott fel követ a kőre

füstszökevények útját?

Ó a halál házai,

berendezve hívogatóan

a gazdának, ki vendég volt egyébkor –

Ó ti ujjak,

elhelyeztétek a kapu küszöbét

mint kést a halál meg az élet közé –

Ó ti kürtők,

ó ti ujjak

és Izráel teste füstben a levegőn keresztül!

Vas István

Gertrud Kolmar: A ninivei állatok

Aranyfakó

csészét tartott ferdén az éj, és holdtej ömlött

a vörösréz tálba

a fehér ház lapos tetőjén,

s egy achátszemű, kékesszürke macska

surrant elő, s ivott lekuporodva.

Töredezett templomfal mélyedésében,

leeresztett szárnnyal, mozdulatlanul ült Rakám, a keselyű,

s aludt.

Távolabb,

a szőlőskerteken túl egy kimúlott szamár nyúlt el a puszta földön.

Megtört szemében férgek lakomáztak,

szaga messze bűzlött, s bemocskolta a tiszta levegőt, és megcsúfolta a rá hulló enyhe harmatot.

s az élesen lecsapó szárnyra, a sárga, undorítón csupasz

madárarcra, a vájkáló karmokra és a tépve pusztító csőrre várt,

hogy eltemessék, ami megfertőzte a földet és szelet...

A keselyű álmodott...

A városkapu közelében

pihent a dombon, kampós botjával maga mellett, egy ifjú pásztor.

Gyermekarca, mint üres, italra váró pohár a levegőben, ragyogva telt meg a csillagok csörgedező fényével,

mígnem kicsordult,

s a végtelen térben lebegve zümmögő, daloló keringésük megütötte fülét.

Körül bárányainak puha gyapja a párás, híg felhőkbe olvadt.

Egy gyermek,

egy lesoványodott, piszkos kis test,

rongyoktól takarva, fekélyekkel belepve,

a sírkamra küszöbére dőlve,

elnyújtózva aludt.

Nem volt apja, sem anyja, csak egy kutya,

egy a kivertek és megvetettek közül,

egy ugyanoly szegény, ugyanoly beteg, elgyötört és megtépázott teremtmény

vakaródzott, sunyta le fejét, s nyalogatta gyöngéden a fekete-fürtös, gubancos haj alatti arcot. –

A fiú pedig ökölbe szorított kézzel ütötte őt álmában.

S szélvihar kerekedett hatalmas zúgással,

erős szélvihar támadt kelet felől, közeledett, s végigsöpört a

legelőn, megrémítette a nyájakat, száraz ágakat pörgetett,

majd a próféta szakállába markolt tíz körömmel, s tépte, cibálta.

Jónás pedig ment tovább,

és a Ninivét fenyegető súly, amelyre figyelt, az ő fejebúbja fölött függött.

Ő pedig keserves tépelődés közepette haladt az útján. –

A királyi palota erős párkányzatáról dübörögve lezuhant egy festett kődarab,

és üvöltés támadt a viharban, és kiáltás a förgetegben, s e szózat hallatszott:

„Az ő kedvükért,

e tiszta és tisztátalan állatok kedvéért!”

Az Úr küldötte pedig ijedten tekintett körül; de csak

sötétséget látott, és nem hallott mást, csupán szakadatlan

zúgását és süvöltését a szélnek,

mely megragadta köpönyegét, s úgy húzta, rázta, mint

koldus keze köntösét az irgalmatlanul továbbmenőnek.

Ő pedig nem fordult vissza, hanem szaporázta lépteit,

s szorosan összehúzta magán a köpönyeget.

Kálnoky László

Peter Henisch: Jób első zsoltára

mint űzött állat uram

be vagyok kerítve én

és kik meghajszolnak

a szemrehányás és a szánalom

és aki küldi őket

a kétely

lásd

gyengévé tettél engem

hogy megismerjelek

lásd erőssé tettél engem

hogy mégis szolgáljak

neked

kenyér

a kenyér

kísértés

ám sokkal nagyobb

kísértése annak

hogy tüzet csiholjak

a TE köveidből

hogy a TE éjszakád

mely elviselhetetlen

szétrobbanjon

hőségtől

Hajnal Gábor

Peter Henisch: Jób utolsó zsoltára

az igazsággal

megvertél engem

isten

most a sűrűség

ahol lakom

idegen

italt

találok ugyan

de nem oltja szomjamat

testvéreim szemében

tüske vagyok

el akarják

törölni nyomomat

melyet nem követnek

ha havat küldesz rám

testük

párája nélkül

mit

csinálok

majd?

Hajnal Gábor

Eugenio Montale: Ezekiel Saw The Wheel

A borostyánok sűrűjéből,

idegen kéz te, megragadtál?

Az iszamos kávára dőltem,

körül fekete volt a vad táj,

csak egy ónix-ér lüktetett

fenn a viharral vemhes levegőben.

És az a kéz csak nem eresztett,

csak jegesebb lett egyre s egyre,

s az esőcseppek szétereztek

a hajamban s a te hajadban,

mely akkor selymespuha volt még,

a nyomot konokul követve:

mélyen el volt temetve bennem,

homokhegyet hánytam fölébe

szívemben, hogy valahogyan

elfojtsam odabenn a hangod,

hogy ama szűk körbe szorítsam,

amely mindent átalakít –

munkált a víz, mígnem kibukkant

a megalvadt sárba nyomódva

papucsaid nyoma s kereszted

csonkja, maradék szilánkja

a szétrontott régi gerendák

rothadó husában s a koponya-

vigyor, amely közénk furakodott,

mikor a nagy Kerék fenyegetően

megjelent a hajnali villogásban,

s a barackvirág-szirmok véresővé

válva hulltak le rám,

s velük, miként most, a te karmod.

Lator László

Paul Claudel: A figyelmes Szűz

Az én falumnak, Branguesnak templomában a kastélynak külön kis kápolnája van:

Mert künn a hőség túl heves, öt óra tájban rendszerint itt húzom

meg magam.

Az ember mégse kóborolhat reggeltől estelig, inkább a jó Istenhez

tér be hát;

Tombolva lángol künn a nap, s az utca mintha „tűz van! tűz van!” üvöltené a téren át.

Ám odabent a Szent Szűz vár, előttem áll s értem van itt, s oly tiszta és oly hűs, akár egy havas orma,

Ölében édes Gyermeke, ruhája hófehér, s oly hosszú, hogy csak lába hegye látszik ki alóla.

Ó Mária! megint csak az az együgyű öreg van itt, csupa sóvárgás

és aggodalom:

Jaj, sosem lesz elég időm, hogy mindazt elmondjam Neked, mit el kellene mondanom!

De Ő, gyöngéd és komoly arccal, szemét lesütve szépen,

Úgy nézi szavamat a számon, mint aki éberen figyel, és készülődik, hogy megértsen.

Rónay György

Paul Claudel: Délben a Szűzanyánál

Dél van. A templom nyitva áll. Belépek.

Jézus Krisztus anyja, nem azért jöttem, hogy kérjek.

Nincsen, amiért könyörögjek vagy amit fölajánljak neked,

Csak azért jöttem, Szűzanya, hogy nézzelek.

Hogy nézzelek, sírjak a boldogságtól.

Tudjam, hogy a fiad vagyok, és itt vigyázol.

Csak egy pillanatra, amikor minden elakad,

Délben!

Veled legyek, Mária, ott, ahol te vagy.

Semmit ne szóljak, arcodon merengvén

Hagyjam, hadd énekeljen szívem a maga nyelvén.

Semmit sem szólni, csak énekelni, mert szív túlságosan tele már

Mint ahogyan találomra, váratlanul fölcsendíti furcsa énekét a rigómadár.

Mert te vagy a szép, mert te vagy a szeplőtelen,

Te vagy az asszony, akit fölmagasztalt végre a kegyelem,

A teremtmény kezdeti tisztaságában és kivirágzásának tetején,

Úgy, ahogy Isten kezéből kikerült eredeti ragyogása reggelén.

Elmondhatatlanul sértetlen vagy, mert te vagy Krisztusnak szülője,

S ő karjaidban az Igazság, az egyetlen remény, a világ egyetlen gyümölcse.

Mert te vagy az asszony, az elfelejtett régi gyöngédségnek Édene,

Tekintetedre ellágyul a szív; és a szem könnyel lesz sűrűn tele.

Mert megmentettél engem, mert megmentetted Franciaországot.

Mert reá is és rám is a gondod különösen vigyázott,

Mert akkor léptél közbe, amikor már mindenek recsegtek,

Mert Franciaországot megint csak megmentetted,

Mert dél van, és mert híveid ma itt lehetnek,

És mert te mindörökre itt vagy, egyszerűen mert te vagy Mária, egyszerűen mert dicsérhetjük létedet,

Jézus Krisztus anyja, legyen hála neked!

Rónay György

Rainer Maria Rilke: Pietà

Így látom újra, Jézus, lábadat,

mely hajdanán egy ifjú lába volt,

mit félve bontottam ki, s mostam én;

hajamban mily zavartan bujdokolt,

hószínű vad, csipkebokor tövén.

S mit nem szerettem, látom itt a tested,

először e szerelmes éjszakán.

Sosem feküdtünk egymás teste mellett,

s most ámulok és virrasztok csupán.

S a két kezed, a kezed szétszakadt –:

nem, kedvesem, nem én haraptalak.

A szíved nyitva, bárki bekerül:

az én kapum lett volna egyedül.

Fáradt vagy most, s egymástól visszaretten

fájdalmas szánk, fáradt, eltikkadó szánk –.

Ó Jézus, Jézus, mikor volt az óránk?

Mily képtelen halunk meg mind a ketten.

Nemes Nagy Ágnes

T. S. Eliot: Simeon éneke

Uram, a római jácint virága nyit már,

s halmok haván a téli nap leszáll;

itt a hajlíthatatlan évszak immár.

Életem a halál szelére vár

s oly könnyű, mint kezem fején egy röpke toll.

Zugaiban az emlék, napsugárban a por

a jeges szélre vár, mely holtak tájain jár.

Adj békességet.

Megéltem e városban már sok évet,

hű voltam hitben, buzgó böjtben, gondoskodtam a szegényről,

kaptam is, adtam is jóságot, tisztességet,

senkit nem űztem el otthonom küszöbéről.

De ki emlékezik meg majd a házról,

hol fiaim fiai élnek,

ha a szorongattatás napja lángol?

Kecskék ösvényén kóborolnak, rókák odvában lapulnak szegények,

idegen arcok elől menekülve és idegenek pallosától.

Mielőtt jön a korbács és jajveszéklés ideje,

adj békességet.

Mielőtt még a gyász hegyén föltűnik a kereszt jele,

mielőtt az anyák kínjainak perce eljön,

a születő halál ez órájában engedd,

hogy a még hallgatag Ige, a Gyermek

megadja Izrael vigasztalását

annak, ki nyolcvan évet élt s holnapja nincs már.

Igéd szerint

dicsérnek téged és szenvednek érted minden nemzedékben,

dicsőségben és megvetésben,

fény fény nyomán, a szentség lépcsőjén magasba hágva.

Az én részem nem a vértanúság, sem az imádság elragadtatása,

sem a legfőbb látomás nem a részem.

Add békességed nékem.

(S a szívedet, a te szívedet is

tőr járja majd át.)

Belefáradtam életembe s az utánam jövendők életébe,

meghalok halálommal s az utánam jövendők halálával.

Engedd távozni szolgád,

mert látták szemeim megváltásodat.

Rónay György

Hars Benzmann: A kánai menyegző

A rózsaillat és a könnyű borszag

a sárga alkonyatban oszladoztak...

Ó drága nap! Ujjongva szállt az égnek

a lányok ajkáról az örömének,

a hárfa húrja új dalokon pendült,

a korsókból a bor bőségesen dült.

Lágy, bíborpárnán ült a mátkapár

boldogságában elkábulva már...

Egy a tizenkettő közül, Tamás

így szólt Péterhez: „Égi híradás

ez a csoda, amit ma este láttam –

csoda, amelyben új- új tanítás van –

Nézd ezt a párt! A víz ma este bor lett

s két földi élet boldog, égi sor lett!”

És a szerelem dala lebegőn

ujjongott a rózsálló levegőn.

A hold ezüstjén fürdött az azúr.

A rossz kapu csikordult és az Úr

egyedül ment ki. Majd visszatekintett:

csupa öröm volt e gazdag tekintet.

Némán bolyongott a vetés között.

A nyári éj holdfénybe öltözött,

madár dalolt, nem egy dalolt, de száz ott,

zizegtek a súlyos-fejű kalászok,

a hárfa pengett és sütött a hold...

S Krisztus magába volt.

Kosztolányi Dezső

William Robert Rodgers: A vízen járó Krisztus

Lassan, ó, oly lassan, ébredt a vágy,

arca délelőttjén, míg csak parányi

ködgyűrű lebegett ágyéka körül.

S ment gyorsan a partokra, sírt mind,

hínárral; s gázolt. Tucatnyi magas

hullám, hullva s emelkedve, követte.

Ó, mily sanda tengeren járt, a tajték

balkörmein, rossz fordulókon, gyászos

pillantásokon, forrongó, csökönyös

muzsikákon. Mindegyre dobálták

vízdombok s -lombok, bukdosók, rugdosók,

szökkenő szalagok, lepni kész lepkék,

tükörfény tűk. És hányszor hasadtak meg

a duzzadó, delejes függönyök, feltárván

mérföldek s mosolyok távolán a palack-csónakot,

pálmalevél-tajtékra taszítva, mely

térdig bukik, combig száll. Szembe-arcán

szemernyi megbánás barlangja nem nyílt; füléhez

nem hangzott fel mélyi kiáltás; semmi se rezzent.

Mert horizont volt ő, kerék agya, csontja

és húsa, ujja és gyűrűje mind e csengő

tengernek. Lába, ha érte, az imbolygó pontok

szövedéke tanult, állt körben, csöndben,

környezőit kiszorítva, kő-szilárdan.

Kisimult az ironikus hullám, hátha

így találkozhat vele, és gunyoros üregek

lábához loccsantak. Fénygerinc viháncolt

előtte a bütykösödő vízen. De

ő csak ment, mint egy szerető, ha utolérték,

s félrelökött minden vonagló tiltakozást,

a csónak rengő gyomrába belépett,

rázkódó elnyugvásba. Ott hevert,

küldetésétől megfosztva, szivárgón. Lassan

tisztulni kezdett szeme ködösült tükre,

hidegülni, s a vér harangja halkult,

tündöklő tekintetére az óceán már

csupaszult, forgatta iszonyú merész, kerek

szemgolyóit, szemrehányón. S ő kinézett

a peremen át, borzongva. Erre jött volna?

Ő jött erre? A végtelen kezes világ,

s mind a hegesztett varratok, melyeken járt:

céltalansággá tört szét az egész, tányérként.

Elmúlt, minden elmúlt, a hév s a bízás

tajtékja,lapos lett, mint a víz a bánatos

és üveges világ körében. Akkor apró

fuvolahang férge kígyózott, ó, magányos.

Madarak gyűrűje szállt fel, s tova:

semmibe. Látta, magán túl, a szilárd

tornyokat, az emberekkel zsúfolt

partok lélegzését. Ám ő semminek

sem volt most őrzője. Lecsüngött,

csonttalanul, mint üres ruhaujj.

Koronás déltől ívelt alkonyatig: hullt,

hullt fehérből borostyánszínbe, s az éj úgy

csusszant fölébe, mint egy szemhéj. S ő ott

fejét leejtve, felhúzott térddel

aludt, némán begubózó kérdőjel.

Tandori Dezső

Jiri Wolker: Vendég áll a házhoz

Tulajdon szíved beszélt így hozzád: Lázár, kelj fel, Lázár!

S akkor én a kő-szobából kiléptem veled.

Mindkettőnk szívét nagy öröm lepte meg,

mert testünkön ismeretlen, friss ügyes kezek sürögtek,

jókedvünkben hirtelen felkaptuk a földet,

s a föld oly nehéz volt, akár a kék szemű bányászok

robotja,

s ünnepélyes is, mint vacsoraidőben a családi tűzhely.

A köves utat ha járod,

meglátod, az ünnep hogy ragyog rád.

Mi megláttuk, s úgy járulunk hozzád,

te szent világ, mint két zarándok.

Jó útra terelt a portyánk,

mert hisz nem egy csillag

vezet, de ezernyi,

fönt a fehér holdtól száz messzi vidékre sürget menni,

menni,

mert minden égtáj öröme lett a gyerek,

ki megszületett.

Lent a faluvégen

halk virág hajt a réten –

a város peremén

nyomor s bánat nő csak a helyén.

A megkínzott család képe alatt

örökös petróleumlámpa ég, sikong.

Hol minden éhezőnek jut majd jó falat,

ott lesz a mi legelső stációnk.

Éji nyugalomra üres tányérokba tesszük a szemünk,

vérből és koromból verset keverünk,

s feltartjuk a verset, mint húsvéti gyertyát,

leng a vigasztaló, fehérlő, meleg láng,

az Édenhez vezérlő út világa.

Embernek

az ember

az ajtót

kitárja.

Vendég áll a házhoz –

–S vele még valaki.

Garai Gábor

Borisz Paszternak: Mária Magdolna I.

Az éjszakával itt terem

lidércem, múltam kéri számon.

Eljönnek, rágnak szívemen

emlékeim: paráznaságom,

hogy férfiszeszély esztelen

rabja volt dühös, buja vágyam,

s az utca hajlék volt nekem.

Még néhány pillanat maradt,

aztán a síri némaság csak,

de életem, míg áthalad

veled itt ez a porkolábhad,

mint alabástrompoharat

összetöröm, hogy látva lássad.

Ó, mivé lettem volna én,

Üdvözítőm és Tanítóm, ha

nem vár az asztal szögletén

éjjelenként a vak remény,

az öröklét, új jövevény

iparom hálójába fogva.

De bűn és halál mi lehet,

a kénköves gyehenna hol van,

ha összenőhettem veled,

fával a sarja, mindenek

színe előtt, mély bánatomban?

Most azt tanulom, úgy lehet,

lábad, Jézus, ölembe véve,

hogy majd a négyágú kereszt

fáját ölelni hogy megyek

s eszméletvesztve testedet

készíteni a temetésre.

Pór Judit

Borisz Paszternak: Mária Magdolna II.

Ünnep előtt rendet tesz az ember.

A maradék csend-szárnyék alatt

kis vederből illatos kenettel

megmosom legszentebb lábadat.

Könnyeimtől már semmit se látok.

Vak kezem sarudat nem leli.

Két szememre hullnak, mint a hályog,

leeresztett hajam fürtjei.

Lábad szoknyám szegélyére téve

gyöngyös nyakláncommal fonom át,

megmerítem könnyeim vizében,

ráborítom hajam burnuszát.

De úgy látok a jövőbe, mintha

megállítanád szemem előtt.

Mint a látnok, jósszavú Szibilla,

megjövendölhetném a jövőt.

Holnap lehull a frigyláda leple.

Mi csoportba verődünk. Talán

azért zökken ki a föld remegve

lábunk alatt, mert annyira szán.

Sorba rendeződik a kíséret,

szétvágtatnak a fegyveresek.

Mintha vihar röptetné az égnek,

úgy nyilamlik fel az a kereszt.

Ájultan a feszület tövébe

hullok, véres számba harapok.

Túl sokaknak tárod ölelésre

kereszted két ágán a karod.

Annyi hatalomnak, annyi térnek,

kínnak lenni kiért kell, kinek?

Van-e annyi élet, annyi lélek?

Annyi falu, folyó és liget?

Ez a három nap és három éjjel

olyan szörnyű semmibe taszít,

hogy amire eltelik, megérlel,

a feltámadásra megtanít.

Pór Judit

James Wright: Szent Júdás

Indultam: felkötöm magam, de épp

Egy embert vert egy csapat porkoláb.

Futottam hozzá, hogy segítenék,

Feledtem mindent, a reggelt s tovább:

Hogy katonák jártak a kert körül,

Daluk milyen vidám; s a sok gerely

Hogy néz a népre; s milyen egyedül

Kötöttem alkumat, surrantam el.

Ott leltem véresen, sírt, térden állt.

Félre, kötél! Mit nekem fegyverek!

És emlékeztem én, mennyektől elvert

Kenyérre, mit a húsom megzabált

S a húsfaló csókra. Reményemet

Vesztve s ingyen öleltem azt az embert.

Kappanyos András

Pierre Emmanuel: Tamás

Amikor Jézus jött Tamás a

Didymus nem volt odabent

A házban Társai hiába

Mondták Örvendezz megjelent

Ha nem látom a szög helyét

S ujjamat nem teszem

Keblén a sebbe hogy szívét

Tapintsam nem hiszem

Tamás tedd kezed ide hát

Érzed bent hogy piheg

Így fognám egy életen át

E lüktető szívet

Tamás kétkedők pártfogója

Lámpásod az Úr szíve Add

Hogy nyisson sebébe hatolva

Kételyem szívéig utat

Rónay György

Stevie Smith: A légi Krisztus

Ki jön talpig ragyogásban, kit küld fénylő Napkelet?

Ő az, ő, a légi Krisztus, elhiszed vagy nem hiszed.

Légi lény, a légi parkban légiesen lépeget,

Kézenfogják, szóval tartják, vezérlik a többiek.

De a lény, a légi Forma arcán lég sötétje,

amit szólnak, tudja, úgy van, s idegenül néz le.

Idegenül nézi lábát, idegenül két kezét,

tudja már a prófétáktól, egykor fához szegezik.

S tudja jól, hogy énekét, az énekes szó mámorát

zord törvény majd megköti, s ő mégis énekel tovább.

Ki valóban hallja őt, az éneket, a szót,

zord törvények nélkül is majd cselekszi a jót.

Siketek is úgy tesznek majd, mintha hallanák,

mert a szó mentség a bűnre – ó, az ostobák.

Ne figyelj rájuk. Vétkezhetnek, a dal egyre harsog

a hallóknak, s megfeszíttetéssel nem gondol az édes dalnok.

Mert nem akarja, hogy azt higgyék, szeretni kell,

mivel meghalt; csak az akarja: hallják, hogy énekel.

Gergely Ágnes

Stefan George: „Sunt animae rerum”

Aquinói Szent Tamás

Egyetlen jó szót hordj csupán szívedben,

s hogy mennyit ér, egy óra majd kitárja:

szemed nem mélyed jobban tengerárba

borús napokban, mint a derűsekben.

Hírt ád egy-egy világos perc varázsa

arról, hogy a dolgokban szív remeg benn,

s ha értőn kérdezel s türelmesebben,

némult ajkat is bírhatsz szólalásra.

Hagyd ott magad, a hűltet és meredtet,

s a mindenség lelkét fogadd cserébe,

a lét sodró erőit, kéjt, keservet,

engedd zuhogni lelkeden ki és be,

s ha dallamot hallsz felzendülni végre:

azon légy, hogy visszhangját jól jegyezd meg!

Jékely Zoltán

Paul Claudel: Assisi Szent Ferenc

Halljátok feleim, mit ért meg egyszer egy jóakaratú férfi itt.

Ferenc nem önmagában érdekel engem, s ha úgy tetszik, barátaim, hagyjuk békén a tizenharmadik századot és vele együtt Bernardonet s Assisit.

Az, ami minden korban egyformán időszerű, s bizony megéri, hogy szemügyre vedd kicsit,

Az Isten e közvetlen tanúja, amint meglepő egyszerűséggel felel tüstént az Úr minden egyes szavára,

Az ez az együgyű és balog ember, ki boldogan és szorgosan, már amint tehetsége bírja, figyel a földöntúli oktatásra,

Az a Mélységnek ez az ügynöke, amint az égi Bennszülöttel társalog.

Ha Ferencre nézel, gondolnod sem lehet már másra, pedig éppen csak hogy a hátát láthatod.

Ő a mi bajnokunk,

Megáll szilárdan ott is, honnét ha fölkúsztunk is, nyomban lebukunk.

Amikor letépi magáról a ruhát és anyaszült pucér marad,

Amikor egyenként hordja a téglát e templomhoz, mely félig rombadőlt és minden fala roskatag,

Amikor egymaga indul keresztes háborúra, hogy a tírusiakhoz is eljusson a Krisztus tana végre:

Mindez megannyi merénylet a csönd ellen s a titkos intelem lehető legegyszerűbb értelmezése.

De hiába próbálod meg ezt is, amazt is, szegény legkisebb testvér, mégis csak te vagy a szemben a szálka.

Íme itt van Ferenc, nyitott szájjal, mint egy halott, akit az Úr haragja lök halálba.

(Használjuk a szavakat visszájukról, ha valódi értelmük gyönge már,

S minek nevezzük ezt az erőt, mely a szívünket tépdesi és zsigerünkbe váj,

És erőszakkal foglal el, tűrhetetlen vadsága szinte éget,

S e süket lökést, mely hirtelen belénk hasít és megtaszít és fölváltja a tökéletes tétlenséget.)

Nincs nagyobb szegénység a világon annál, amit a halál ad.

Ferenc oly teljesen átadta lelkét, hogy még a testét sem őrzi meg magának.

Hiába kérnénk, hogy magyarázza meg magát, számunkra nincs már mondandója több.

Valaki másnak a tulajdona ő, olyané, aki nem magyaráz, de birtokol.

Egész lénye egyetlen áldozat, olyan ő, mint egy vőlegény, vagy mint egy újszülött,

Előtte az emberiség látomása, s ő úgy halad e nagy testvériségben, mint akinek fejébe szállt a bor.

Olyan akár egy vőlegény, sóhajtozó és nevető és táncoló jegyes, sebesülten a dicsőségtől, amelyben rejtelmesen része lett.

A Bölcsesség ajtót nyitott neki, s a Jóság asztalához ülhetett.

Nincs szüksége se ruhára, se pénzre, nincs szüksége semmire

Annak, ki már ma bírja fogyhatatlan mindazt, ami a holnap öröme.

Kétségkívül nincs kifogása sem a szőlő; sem az eper, sem a füge, e cukrozott és jóízű gyümölcsök ellen.

De aki a dicsőségben lakik, hogy lelné kedvét földi ételekben.

Most, amikor idegen lett neki, megérti végre a világot, a létet.

Most, amikor a dolgoknak nincs már mit félniük tőle, most, amikor már mit sem kezdhet velük és tőlük mit se kérhet,

Hogy megnyílnak neki, mily áttetsző s testvéri lett számára minden,

Mint a paradicsomban, úgy sétáltatja őt a teremtett lények titkában Isten.

Mily szép ez! És milyen fontos ez! s mily otromba e gazdagságban az ember, aki semmit se tud, semmit nem ért!

Istenem, te nem alkottál hiába semmit, s ha elveszne, milyen kár volna mindezért!

Ez a szépség, amelynek semmi haszna, s ez az azúros Itália szolgálhat-e másra,

Mint hogy a szívnek enyhüljön tőle az éhe, csillapuljon a vágya?

Hogyan örülhetnénk a létnek, ha az öröklét hiányzik belőle?

Hogyan örülhetnénk a létnek, ha szeretetünk hiányzik belőle?

Búg a berekben a párjavesztett gerle, dalától az erdő csupa sóhaj.

A seb, amelyet a vétked üt, a lelkünk mélyén síró szomjúság, imádságunk és bűnünk, mint négy kapaszkodó kar:

Íme, amik Jézust hatalmas erővel a rejtőző Isten öléből levonják! Van jobb kereszt már, mint amit fából ácsolt Izrael, hogy Isten Fiát rászegezze.

Lám, Ferenc kiválasztatott, hogy ő legyen önnön testében Krisztusunk keresztje.

S aki leszáll az Alvernáról imbolyogva és titkon megmutatja Klárának ezt a sebhelyet a szögek lyuggatta csontját,

Jézus az, Ferenccel egybeforrva, s a kettő egyetlen élő, egyetlen szenvedő és megváltó valóság!

Rónay György

Thomas Merton: Szent Malakiás

Halottak napja táján, novemberben,

Mikor a levegő szaga mint hideg föld,

A vén Malakiás fölkel, széthúzza a földjeinkre

Hulló vékony függönyt: a fákat és a hajnalt.

Esőcseppekkel súlyos a kabátja,

Szakálla Poszeidon minden tengere

(Pásztorbotot tart vagy háromágú szigonyt?)

A gótikus ablaknak támaszkodva sír.

Gyászoló, tengeri kagyló az üres kerengő.

A torony két harangja

Halkan beszél az idegen öreghez,

A bástya eltűnődik hulló könnyein.

„Ünnepemet látni érkeztem ide – (barlangként szól a száj) –,

Nevem napjának szentje én vagyok.

A csöppeket kirázzam fürtjeimből? Kereszthajódban elidőzzek-e?

Vagy hagyjalak legendám csöndjében pihenni?”

Zúgtak hát a harangok, az antifonáriumot kinyitottuk.

Lapjaiból ökörszem és pacsirta röpült ki.

Gondolataink báránnyá lettek. Szívünk eláradt, mint a tenger.

„Énekeljünk egy kőkorszaki himnuszt – mondta egy szerzetes –,

Vagy bármi mást e gigászi nyelven!”

Elzengtük Nagy Gergely Cantus Firmusát neki.

Zúgtak az Írás óceánjai a csontos Írország felett.

Aztán a még utolsó virágok

(Az elenyészett kertek üveg alatt őrzött maradványai)

Szemüket Malakiás oltárára emelték,

Fa-szemekbe néztek, mielőtt elkezdődött volna a Mise.

Eső sóhaja simította a kőtemplom oldalát.

Egész nap ott hajóztak a vihar-hadiflották.

Délután ötkor a Napot kutató szemünk előtt a szótlan

Vendég sóhajtott, fölállt, lábáról lerázta a földet,

Szigonyával összeborzolta a fákat,

Pár esőcseppet hullatva az erdő felé indult.

Rézszínű lángok, tűznyelvek omlanak most,

Százával levelek hullnak hol elhalad,

Amíg az éj rettenthetetlen sötétjét

A hamis Pünkösdre leejti.

Év vége Melkisédje, aki e világra

Szülő nélkül jött, nyomtalan távozik,

Az eső erdeinkre rácsapódik

Akár egy falusi börtön ajtaja.

Takács Zsuzsa

Paul Claudel: Szent Cecília

Novemberben üljük Szent Cecília ünnepét meg,

S ahogy az őszi gyümölcsök szobánkban végülis megérnek,

Íme látjuk, amint a templom előtt a telt kordék megállnak és lerakják róluk szorgos kézzel itt

Az üstdobokat, púzonokat, bőgőket és állványokat s a zene más edényeit,

Hogy támasztéka legyenek a négyszáz bátor kardalos dalának

A föld s az ember hangja egy, ölelkezőn, éretten, okosan, amely ma zendülőn az Úrhoz árad.

De az üldöztetések tavaszán, a nedvesen fénylő ágak között, a drága

Cecília, minden virág előtt, ő volt az első énekes madárka,

Csak három ütemet dalol, annyit tud! hallga, végetért a tél,

A pogányság szörnyű tele, bánata mindannak, mi rothadt és csak félig él.

A szűz, ki nem tett semmi bűnt, a gyermek ím bájosan zengi énekét,

Bakó! hiába csapsz le rá háromszor is, hogy kioltsd életét!

Öröm gonosz hóhéra! semmit nem tehetsz gyilkos vasaddal,

Hogy megszakadjon e dallamos torokból csorduló szabad dal!

Ahányszor csak teljes dühével rásuhint a fegyvered,

A mindenható dallam annyiszor emeli föl a szétzúzott fejet!

És így ha elnémult a doktor, aki vitatkozik s érvel,

S ő szólni gyönge már, a templomot hallgatja győztes énekével!

Cecília ruhája vérpiros, és vére egyre dúsabban buzog, valahányszor lesújt a vad vas!

Hallgasd, valahányszor lesújt, e dalt, mely a halálon diadalmas!

Míg végül, végleg elvágva a gyermektől, ki magához láncolni immár úgyse bírja,

Az ujjongó alleluja fölszáll a ki nem oltható zafírba!

Rónay György

Az erősebb lét közelébe

Mint sugár a lelke

William Butler Yeats: Hajózás Byzantiumba

Vénnek nem jó e táj. Az ifjak itt

egymás nyakán, a fán a madarak

– halandó népség – zengik dalaik,

lazacos zúgók, ángolnás tavak,

hal, vad nyárvégtiben dicsérgetik,

mi csak tenyész, él-hal a nap alatt,

buja zsongásba hullva megvetik

az időtlen szellem remekeit.

Egy éhes ember szánandó dolog,

boton rongyos kabát csupán, hacsak

nem esd a lélek, énekel s zokog

halottasingben is rongyainak,

– nem dal-iskola ez, hanem konok

buvárlata önnön csodáinak,

ezért hajóztam tengereken át,

látni Byzantium szent városát.

Kik Isten szent tüzében állotok,

bölcsek, a fal arany mozaikán,

a szent tűzből peregve szálljatok,

lelkem énekmestert ugyan kíván!

Szívjátok fel szívem; vágyban sajog,

s halandó testhez kötve mostohán,

nem ért ahhoz; vigyétek hát ti be

a halhatatlanság remekibe!

Lelkem többé, levetvén testemet,

semmi természeti formát nem ölt;

de milyet görög aranymívesek

keze zománc-aranyból remekelt,

ébren tartván álmos császár-szemet,

vagy dall???, ha egy aranyboltívre ült,

Bizánc urainak s úrnőinek

arról, mi volt, mi van, s mi még lehet.

Jékely Zoltán

Thomas Hardy: Azután

Ha majd remegő ittlétem után becsukta kemény kapuját a jelen,

a szomszéd szól-e, ha május rezgő szárnya kikelt,

víg zöld levelekkel hamvas, mint mikor új a selyem:

„Ő olyan ember volt, aki erre figyelt?”

Ha eljön az alkony s mint pilla, ha rezzen nesztelenül,

röpül az árnyakon át a széltől görbe bokorra az ölyv,

fenn a hegyen – gondolja-e majd, akinek szeme ebbe merül:

„Őneki kedves volt ez a kép, ez a föld?”

Ha elmúlok egyszer, fekete és meleg éjben, s űzi a pille a fényt

s látják a gyepen át sebesen gurulni a sünt,

mondják-e: „Azt akarta, ne bántsák az ilyen kicsi lényt,

de nem tehetett sokat értük s most immár tovatűnt?”

Ha meghallják, hogy végül elcsöndesedtem, s állnak a kapuk előtt,

bámulják, hogy a csillaggal teli mennybolt csöndesen ég,

akik arcomat nem látják soha már, majd szólnak-e ők:

„Sok ilyen misztikus fény bűvölte szemét?”

S lesz-e, ki szól, ha kong a sötétben a búcsúharang,

és miután zengése a szélben egy pillanatig szünetelt,

hallatik újra, mintha újonnan kondul a hang:

„Most nem hallja már, de míg élt, ugye, erre figyelt”?

Vas István

Szergej Jeszenyin: Lelkem, az égből száműzött

Lelkem, az égből száműzött

repülne földöntúli tájra...

De szép, ha pőre fák között

kicsap a zöld levélke lángja,

s a röpködő kis tűz alatt

ágak gyertyái olvadoznak,

közöttük suttogás szalad –

szava támadt a csillagoknak...

Elolvastam kuszált jegyed,

világ, és így jelöltél kínra,

mint üstökös, ha szánt eget

s tűzmását víztükörre írja.

A ló is mindhiába csapja

hátáról hold ezüstporát ...

Ó, szemem, ha gyökér itatna

téged is, mélyről, mint a fát!

Rab Zsuzsa

Pierre Jean Jouve: Földönkívüli

Semmi csak sötét éjszaka

S a másnap hajnalán könnyű tükreiben

Magát mutogató halál.

Semmi csak egy halódó szarvas a szellemi

Sziklán s egy kéz a sebzett szemeken

Egy tincs a tarkón, és te Krisztus, változhatatlan!

Mélyükben ilyenek, éj szarvasa,

A gondviselés eszközei mikkel

Szegény szívünk élővé alakítod.

Rónay György

Georg Trakl: Napnyugati dal

Ó, hogy verdes éjente szárnyával a lélek:

pásztorként mentünk egykor derengő erdők felé,

s alázattal követett a vörös vad, zöld virág és trillázó

forrás. Ó, a tücskök ősi cirpelése,

az áldozati oltáron kivirágzó vér

s a madár magányos rikoltása a tó zöld csöndje felett.

Ó, a keresztes háborúk és a hús égő

sanyargatása, a lehulló bíborgyümölcsök

az esti kertben, hol réges-régen jámbor tanítványok jártak,

ma harcosok, kik sebeikből és csillagos álmaikból térnek magukhoz.

Ó, az éjszaka szelíd búzavirágcsokra.

Ó, a csönd ideje, aranyló őszidők,

mikor mint jámbor barátok bíborló szőlőt préseltünk,

s köröttünk felfénylett a domb és az erdő.

Ó, ti vadászatok és várak; az est nyugalma,

mikor szobácskájában az ember az igazságon tűnődött,

és halk imádságban küzdötte fel magát az élő Istenhez.

Ó , a pusztulás keserű órája,

mikor a fekete vízben megpillantjuk megkövült arcunkat.

De sugárzón nyitják ezüstös pilláikat a szerelmesek:

egy vérből valók. Rózsás párnákról tömjén

árad s a feltámadottak lágy éneke.

Hajnal Gábor

Ion Pillat: Post mortem

Ma elhagyott a világ, mint amottan

a gúnyám egy szegen.

Állok a nagy Titokba avatottan

árván, s ki nem beszélhetem.

Botom, porom, szandálom elhagyom ma,

árnyék sem lesz nevem.

Más tájról nézek majd a fény-sziromra,

mely eddig a föld volt nekem.

Áprily Lajos

Sima Pandurovic: A sötétség éneke

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

ó, ez a csillag-szemű csend az éjben,

sejtelmes, vékony fátyola a dalnak,

boldogság illó álma halk zenében,

amelyet durva zajok nem zavarnak,

csillagok, ifjú álmok boldogsága.

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

Ég hozott, öröm pillanata, drága!

Tudd meg: a szívem vékony arany szállal

kötődik minden csillaghoz, homályos

felhőkön át, ha gondolatom szárnyai,

s földszagú sírdomb nem vonzza magához.

Éj.

Ki hallja, ki,

ahogy a bánatos dalt

zengetik lantjukon az árnyak?

A sötét hárs mézszaga árad,

s könnyel ragyognak

virágai

Éj.

Lator László

Miquel de Unamuno: Álmatlanul

Hallgass, figyelj, ezek a dobbanások,

a szív lépései;

de kint... a bakter... milyen ugatások?

mi ez? ki ez, aki?...

Ember... Némber... Nem tudom...

mit jövendöl?...

ne is felelj... ne! ne!;

bújj közelebb... most minden eldől...

múltam lehellete...

A súlyos űr emel magasba,

s fölszáll az emelet...

bújj közelebb... dalol a balga...

reggelre bereked...

Léptek, léptek... Isten galambja lépked...

nem tud repülni már...

A domboldalon ott a régi fészek,

torzonborz, törpe vár...

Hallgass, mert az a perc ez, béna nyelved

úgysem mondhatja ki...

–   –    –   –   –   –   –   –

Hányszor megírták ugyanezt a verset,

s mindig eredeti!

*

Fogd le egy pillanatra, szív, a száj

kezét s figyelj; nemcsak tiéd e bánat.

Igen, tudom, más szájak is figyelnek,

de nincs szemük, bár néznek, mégse látnak...

Heverj le, szív, az ösvényre heverj le,

vesd meg a porban egy percre az ágyad,

aludd végig az Úr egy éjszakáját,

hol minden csönd, mulandóság, csodálat.

És ha nem ébredsz föl? Mikor? Miben?

Ki gyászol? Fajtád szíve fáj utánad?

Holnap... tegnap... ki tudja¼ oktalanság...

Intsd le egy pillanatra, szív, a szájat...

*

Lope de Vega, persze, rögtönözve:

„Ha a test föld akar lenni a földön,

a lélek ég akar lenni az égben.”

De jegyezd utána a kurta közbe:

„Ha a test ég akar lenni a földön,

a lélek föld akar lenni az égben.”

Orbán Ottó

Federico García Lorca: Van lélek...

Van lélek, kinek van

kék csillagból halma,

idő-lap közt préselt

hervadt pirkadatfa,

titkos, szűzi zuga,

melyben álma, vágya

régi zsibongását

tartja.

Másik léleknek van

szenvedély-fantomja,

féreg-járt gyümölcse,

egy elégett hangra

riadó visszhangja,

messziről morogva,

akárcsak a homály

áradó patakja –

zokogás-emléke,

csók dirib-darabja.

Az én lelkem érett

hosszú évek óta

foszlik, széjjeloszlik

titkoktól kavarva.

Ábránd-kicsiszolta

sok-sok kődarabka

hullik le megáradt

gondolataimra.

„Messze van az Isten!” –

mind azt hajtogatja.

Tellér Gyula

Jurij Kuznyecov: Hullám

Én nem értettem akkor még a kort,

s a nemzedék hulláma felrepített.

Ránc-hálóm nem bölcsességet fogott,

hanem félszeg részvét-mosolyt merített.

Remeg a víz, mint száj, ha szót keres.

A földi ég alatt feszeng a lélek.

A ránc-hálóból vergődve, sebes

uszonnyal szöknek el tőlem az évek.

A magasság majd végül partra vet.

Még egyszer fel!

Egy dermedt, hosszú percre megáll a víz.

Így tisztul újra meg a lélek, mielőtt újjászületne.

Pór Judit

William Butler Yeats: Énem és lelkem párbeszéde

1

Lelkem Ős csigalépcsődre idézlek én;

nagyon ügyelj a meredek fokokra,

tört, rozzant korlátra, a csillagozva

álló légre, mely csupa fény;

csillagra: jelez búvó Sark-vidéket;

vándorló gondolataid

jussanak el forrásukig:

ki választhat szét lelket és sötétet?

Énem E fölszentelt kard itt a térdemen

Sato ős kardja. Csorba még nem érte,

tükör a lapja, borotva az éle,

századokon át szennytelen;

egy udvarhölgy ruhájából kitépett

virághímes selyemdarab

a fa hüvelyen megmaradt:

rongyolt védőnek, fakult becses éknek.

Lelkem Rég túl virágján, ember-képzelet

mért emlékezne oly dolgokra, melyek

háborút jelképeznek és szerelmet?

Az ős-éj, bár csak képzeled,

föld-létet méltó gúnyra láthat,

értelmezvén vándorlatát,

innét-oda s mindig tovább,

s nincs már bűne születésnek-halálnak

Énem Montashigi, e néven harmadik,

ötszáz éve formálta; hogy ki hímzé

virágait, színük, akár a szívé,

titok – a nap jelvényeit

szegezem én ilyképp a torony ellen,

mely az éj jelképe csupán,

s pátenst a katona jogán

kérek, hogy a bűnt újra elkövessem.

Lelkem E rész ily bősége túlárad, és

hull, elménk medencéjébe; ily ember

süket lesz, néma, vak, mert értelemmel

nincs olyas különbségtevés,

mint van és kell, tudó s tudott; e jelben

az értelem a mennybe szállhat,

csak a holtaknak van bocsánat;

de erre gondolván kő lesz a nyelvem.

2

Énem Vak az élő, hörpöli velejét,

mit számít, ha tisztátalan az árok?

Mit, ha mindent újraélek s kiállok?

A növekedés szégyenét;

a fiúkor mocskát és zavarát,

míg férfikorrá változik,

a félkész ember kínjait,

ha saját otrombaságára lát;

a férfit ellenségei között? –

Ugyan hogy menekülhetne el attól

a mocskolódó, eltorzított alaktól,

melyet szemébe tükrözött

sok kaján szem, míg végül ő maga

is el nem hiszi, hogy ez ő,

és mit ér a menekülő,

ha becsülete már a tél hava?

Szívesen élek mindent újra, még

egyszer újra, ha élet, hogy kimártod

a vak árkát, a békanyálas árkot,

társait veszejtő vakét;

vagy a legtermékenyebb pocsolya

vár, saját dőreségedet

vagy a nőét szenvedheted,

ha társad bár, nem lelked rokona.

Forrásáig készséggel követek

minden történést: legyen tett vagy eszme;

mindent mérek; bocsánatomra lenne!

Bűntudat, ha ily szív kivet,

nagy édesség kezd áradni velünk,

s zenghetjük jókedvünk dalát,

hogy bennünket minden megáld,

áldott minden, amit meglát szemünk.

Tandori Dezső

Marie Under: A szülők bibliája

Zizegő lapjait forgattam elégszer,

közben egy-egy szó felizzott, mint ékszer,

ha szomorú voltam vagy ha vidám.

Szemembe ivódtak, szívemre simultak

s mindig találtam hozzájuk újat:

sugárként fénylett sor sor után.

Kinek szeme és ujja e szürke

sorokat bogozgatta, betűzte,

mindketten túlléptek e földi körön.

Mégis, mégis az Írásra hajolva

lelkem mintha mellettük volna:

nekem nyitott ajtó ez a könyv.

Ide száradt könnyük – szívük mire vágyott:

ide, e sárgult lapokba szivárgott,

ide hordtak fájdalmat, örömet.

De több volt a gond, a felkavaró baj:

ideleng a lapokról egy-egy suta sóhaj,

fojtott láng – kimondott szó sose lett!

Itt forrt egybe a mával a holnap,

a felkelő s a leáldozó nap,

születés s a halál, hajnal meg az éj.

A vöröslő fényt és fekete árnyat,

szakadék mélyét, csúcsok magasát csak

e sorok kötik össze, mint csatt meg a szíj.

Jeleket látok, cseng a kopár szó,

párbeszéd, szájból szájba parázsló,

azzal, ki oly nagy s titokkal tele.

Ide szállt le a megnyílt egekből,

jelenléte meg innen dereng föl –

az emberben ott van az Isten gyökere.

Itt minden oly ősi mód bizonyos volt,

a betűk acélból, a szavak vasból,

bátrabban kelt fel innen a homlok.

Emelte a lelket, mint madarat szárnya

még a sír fölé is elven vágya –

az alku örök időkre szólott.

Kemény hit, kősziklából való hit,

az ősökből árad s hullámaiból mint

választóvízből lépek elő.

A kárpitot ki hasította szét fenn?

Szent berekben járok, hol áldoztak értem:

megszáll nagy, törhetetlen erő.

Kiknek szeme és ujja e szürke

sorokat bogozgatta, betűzte,

mindketten túlléptek e földi körön.

Mégis, mégis az Írásra hajolva

lelkem mintha mellettük volna:

tárt ajtó, hozzájuk visz e könyv.

Képes Géza

Robert Penn Warren: Kis Örökkévalóság

Jön az idő, hogy megszámolod mind a neveket –

A tudat-éjben lángolók vagy homályosak, mindegy,

S idő porítja, kőbe vésték vagy moha fedi őket.

Megszámolod a neveket, hogy magad újraalkosd.

Ám az arc emléke halványulhat, bámulj

Sírkőre bár. Olykor egy arc, akárha légből,

Bámul kisfiús mosollyal – de nem

Kőbe-karcolt: mint pitypang bóbitája, szerteszáll.

Nyugtalanító. Mintha te volnál az idióta

Fiú, aki kimerészkedik a tó túlvékony

Jegére s hallja innét, hallja onnét, terjed

A pattogás. A Valóság hangja ez,

Ahogy metafizikai csatangolásaid alatt

Bereped. Az emlék meghal. Vagy csal. Az idő

Oly szél, iránya nem változó. Imádkozz,

Hogy az önösség közepett valami

Felelőtlen kedvesség, félig-öntudatlan, valami

Önkéntelen mosoly, ajkak rezdülése fölragyoghat

Egy másik elme éjjelében, mely neved feledte már,

De belebotlik ebbe a pillanatnyi Örökkévalóságba.

Ferencz Győző

Paul Valéry: Tengerparti temető

Nyugodt Tető, hol járnak a galambok,

fenyők, sírok közt, s ő remeg alattok,

ráhág a Dél, tűzzel belengeni.

A tenger itt, a tenger s messze-messze!

Ó, pályabér, mikor gyötör egy eszme

az istenek csöndjén merengeni!

Mily tiszta munka e villódzva széthányt

csöpp vízfodor enyésző gyöngye, gyémánt

s mily béke rémlik erre, mily csudás!

Ha Nap delel mélységén a haboknak –

ős, tiszta műve egy örök-nagy Oknak –

szikráz a Perc és álom a Tudás.

Nem-változó érték, Minerva-templom,

tág béke-hombár és valódi, szent hon,

morcos víz, önmagába meredő

szem, melyben álmot rejt a sugaras mély,

ó csöndem!... Ott benne a lelkembe kastély,

de csúcs, ezer arany-cserép, Tető!

Idő Templomja, mit egy sóhaj átfog,

hozzászokom, e tiszta fokra hágok,

cikázva nézek rajta szerte, és

miként magas imám hiába leng el

a gőgös istenek elé, a tenger

szikrás derűje is mély megvetés.

Mint a gyümölcs gyönyörbe semmivé lesz,

s a száj – amelyben olvad-meghal – élvez,

alakja széthull, s egyre érzi még,

úgy szürcsölöm jövendőm tünde füstjét

s a változó partok zajgó ezüstjét,

dalolva tört lelkemnek most az Ég.

Szép Ég, igaz Ég, nézz te rám, ki másul!

Sok nagyralátás biztatott – csapásul –

és furcsa restség, ám kedvvel tele,

hogy e fényes Délnek magam kitárjam,

halottak házán imbolyog az árnyam

s én is szelíden imbolygok vele.

Fáklyás hevednek tárva lelkem arcát,

könyörtelen Fény és csudás Igazság,

napfordulat, én most föltartalak!

Első helyedre raklak, ősi-tiszta,

nézz rám!... De az, ki fényed adja vissza,

másik, komor felében árnyalak.

Ó, csak magam, magamnak és keményen,

egy szív mellett, hol buzdul költeményem,

az Úr s a tiszta Esemény között,

várom sötét, keserű, büszke szóját,

nagyságos Énem felzengő szóját,

nagyságos Énem felzengő ehóját,

amelyben az öblös jövő dörög!

Tudod-e te, lombok csalóka rabja,

te az öböl vasrács-evő darabja,

míg zárt szememmel fényed incseleg,

mily test von a véghez, mely renyhe jajt hoz,

mily homlok engem e csontos talajhoz?

Fény gondol őrájuk, kik nincsenek.

Tetszik nekem e zárt zugoly, ha földi,

szent és anyagtalan tűzfény betölti,

fölötte fáklyák, s mindez oly rokon.

Kő és arany, sötét fák, mennyi márvány,

mely ott remeg az árva lelkek árnyán;

hű tenger alszik itt e sírokon!

Izzó Eb, óvj te a bálványozástól!

Legeltessem soká, akár a pásztor,

ki mosolyog s magában andalog,

fehér juhnyáját békés sírjaimnak,

nem kell nekem okos galamb, ki hírt ad,

hívságos álmok, kandi angyalok!

Itt a jövendő lassú-lusta álom.

Érdes rovar kapirgál az aszályon;

minden lesült, elmállott, légbe vész,

hogy zord-talányos kútfejére intsen.

Irdatlan az élet s részeg, ha nincsen,

és édes a fanyar, és fény az ész.

Jól vannak a halottak, rejtve, fáradt

földben melengenek, titkuk kiszáradt.

Fönn Dél, a mozdulatlan Dél ragyog,

elmélkedik, magának is elég Ő...

Tökéletes fej és hibátlan ékkő:

Tebenned én a változás vagyok.

Félelmeid én tartom s mind belém foly!

Bűnbánatom, kétségeim, a téboly

a te roppant gyémántodon a karc!...

De a márványtömböktől súlyos éjben,

e vaksi nép, gyökerek közt, a mélyben,

lassan helyesli már, amit akarsz.

A vastag semmibe olvadtak, itt a

vörös-agyag fehér lényük fölitta.

Virágba szökkent az élő-erő!

Hol a halottak furcsa lelke s drága

kedves szavuk meleg családisága?

Ahol a könnyek forrtak, lárva sző.

Éles leány-sikoly, gyors, mint a villám,

csiklandozó kacaj és könny a pillán,

szemek, fogak, tüzelő, lanyha mell,

a csókos ajkon vér, mely mint a láng ég

s mit ujjak óvnak, a végső ajándék,

mind föld alá jut és játékra kel!

S te – nagy lélek – remélsz-e majd egy álmot,

mely nem lesz ily színeskedően álnok,

mint testi szemnek hab s arany, hamis?

Dalolsz-e majd, ha átválsz pára-köddé?

Dehogy! Rohan minden! Kopik örökké

szent nyugtalanság, meghal még az is.

Sovány öröklét, fekete s arany te,

akinek a halál egy anya keble,

rútul-babéros vigasz-asszonya,

kegyes hazugság, jámbor a csalástól!

Hisz ösmered s tudod, amit palástol:

örök vigyorgás, kongó koponya!

Mély őseim, rég-nem-lakott fejek ti,

kiket csak oly sok föld bírt eltemetni,

s léptem sem érzitek, mely most emel,

a féreg, a valódi, nem tinektek

perceg, kik e táblák alatt pihentek,

életből él ez, s nem hagy engem el!

Szeret talán, vagy gyűlöl s áhítoz rám?

Olyan közel van titkos foga hozzám,

hogy bármi név egyformán illeti!

Mindegy! Tapint, lát, érint, húz a karja!

A testemet ágyamból is akarja,

él s életemmel tartozom neki!

Zénó! Kegyetlen! Éleai Zénó!

Szárnyas nyiladtól pusztulok el én, ó,

remeg e nyíl és áll és száll vadul!

A hangja szült meg, s végem ez a nyíl lesz!

Ó Nap...! A lélek gyors, dermedt Achilles,

és rá a teknősbéka árnya hull!

Nem! ... Föl! Megújul folyton a serény lét!

Test, törd el a gondolkodás edényét!

Mell, idd az ifjú, születő szelet!

Az óceánról e roppant lehellet

új lelket ád... Ó só, üdítsd e mellet,

a vízbe és életre szökkenek.

Igen! Te tenger, őrülések anyja,

párducbőr, chlamys, mit a Nap aranyfa

jelképekkel döf át ragyogva fönt,

kéktestű, részeg hydra, ős garázda,

ki villogó farkadba marsz csatázva,

oly zűrzavarban, mely akár a csönd.

Szél támad!... Élni, próbáljunk meg újra!

Az óriás lég könyvem nyitja-fújja.

Hab porzik a szirtről s már futkos ott!

Röpüljetek fényes lapok, előre!

Víz! Törj ujjongva a nyugodt Tetőre,

hol orr-vitorlák szárnya bukdosott!

Kosztolányi Dezső

Jan Zahradnícek: Sírfelirat

Életem. Egyetlen. Ez vagy. Más nem. Élet.

Nem álom vagy. Megvagy. Röppenve tartasz.

Valós. Enyém. Csont vér; árnyak isznak belőled.

Fájsz. Fáradalmas útvonalon kanyargasz.

Jobbra-balra más életek kusza,

csillagokig érő halmazában.

Idegen lélegzet: mint szélben a búza,

beleszédülsz, oly távoli közel van.

Mégsem lépsz át. Magad vagy és külön.

Szeretet sem vegyíti máséval száladat.

Ott látod a kék bolt fölötti függönyön.

A tágabb élet palástjába szőtten halad.

Minden rossz lépés idegen szárakra tipor,

te felelsz mindenért. Lábadhoz fut össze minden,

élet és halál alsóbb fokairól,

akár délkörök fehér sarkvidéki csendben.

Ti életek, életemből kibomlók.

Szemek szememből: néztek messzebbre nálam.

Megbékélés csókját érzi a homlok –

Volt és lesz életem, és nemcsak álom.

Márton László

František Halas: A halott katona

Elterült vére köpenyén.

Rémülete letépte maszkját.

Titok nyit kialudt szemén.

Nem érti, mi köti, mi fogja

Itatja gonosztejű csillag.

Fogai közt dudva mocska.

Záporozó szellemek

verik arcát s kaszabolják

összevissza az eget.

Isten képéről leszárnyal

néha mint sugár a lelke, –

és ő fölnevet rá férges mosolyával.

Szabó Lőrinc

Randall Jarrell: A túlélő a sírok között

Odább: földek. Az eleven Igére

Figyel a világ, nevek, számok nyomorán.

A keresztek, a gyep, a fényes gránitsírkövek

MEGHALTAK HOGY MI ÉLJÜNK – hogy én éljek! –:

Kötelezők, de nem szükségesek; a világnak

Csak a halottak kellenek.

A helyrezökkentő, nagy álom,

Melyen át sötét létünk várva fut –

Én erre riadtam, ti ebben alusztok –

Mi már a Háború? Megszámozott,

Akár ti és sírjaitok; elveszthető, és

elvesztettük.

Mint a mindenek feletti

Parancsot, mely felment minden parancstól,

S csak az acélos Élj! élt – a csupasz lét,

Ez volt a lét értelme, minden egyéb

Lehullt róla, mígnem is elég lett

Egy megléte – újság, vasárnap reggel –;

Végen túli vég volt ez, hogy az álom

Lát álmot a... míg ez, hogy végre meglett,

Nem volt vég többé, és a céltalanság,

Melyből létünk kinőtt, meglátta a

Célt, mit elértünk, s láttuk: néhány évvel

Túléltük társainkat – a jövővel,

Melyben – a gyerek mondja – ott leszünk majd.

Hol? Mert a ti létetek, félbehagyva,

Megállt s nem zuhan le a levegőből,

S az, ami lehetett volna, s ami nem lett.

S a miénk – az, ami; s végetér lassan.

Létünk békét kötött a létezéssel,

Mely kiszűrte régi esszenciáiból

Időben, mi nem ő. Várakozás:

Így emlékezünk rátok.

Nélkületek, halottak,

Mily rongy törli le létfirkálta táblánk,

Mely zaklatott test sejdít nekem világot,

Melynek e föld s lét rossz magja csupán?

Győzzük, végig; épp a győzelem az,

Mit az élő elveszt. Elveszt? Az élők

Mindent, egyképp; s a kárpótló túlélés

Hoz nekik naponta közönyt, halált.

Íme, a világ diadalútja – láncban,

Diadalunk, világunk.

Oly könnyen alszunk,

S ébredvén, egy kis siker mindig vissza-

Nyom, tiétekké bűvölve tagjainkat...

Vérünk más világba terelve, meddő

Reményünk rég betelt, s a legszükségesebbekre

Úgy emlékezgetünk csak (megszokás

Hűs-nyugodt mosolyával), mint ifjúságunk

Tudatlan gyönyörvágyára.

Nemtudástok

Halálotokban örök, vér buzog fel

Belőle, melyre élők esdekelve

Hajolnak, félálmokban szikkadozván...

Kísértők s kísértettek, a sírok közt

Vakon tükrözik egymást; hangtalan

Esdekléssel, végső, nem-hallható

Összhangzatként egymásba érve: Mondd

Megint, eképp a hangok, mondd megint,

Hogy az élet – az, ami nem az élet;

Hogy valahol valami, valami;

Hogy egyre várunk egyre várunk.

Tandori Dezső

Jules Supervielle: Mikor a vízbefúlt fölébred

Mikor a vízbefúlt fölébred a tenger fenekén és addig mozdulatlan szíve most már

reszketni kezd, mint nyárfalomb a szélben:

látja, amint egy lovas tart felé, szép csöndesen poroszkál,

lélegzete nyugodt, s int neki, hogy ne féljen.

Arcon legyinti egy bokréta sárga vadvirággal,

s levágja előtte fél kezét, de csonkján egyetlen piros vércsepp se csorran.

A kéz a homokba hull és nyomtalanul eltűnik a porban,

s helyében új kéz sarjad, szakasztott a régi kéz mása, és ujjai fürgén mozognak.

A vízbefúlt elámul: könnyedén föl tud ülni a lovára,

jobbra tekinthet, balra tekinthet, mintha csak otthon, szülőföldjén járna,

mintha egy nagy mező virulna körülötte, a szabadság,

s ha kedve tartja, kezét is kinyújthatja, hogy leszakasszon egy friss nyári almát.

Ez volna hát a halál, ez az imbolygó, kósza báj itt,

mely rejtelmes jóindulattal ránk sugárzik?

S én volnék ez a vízbefúlt, aki a moszatok közt ügetek,

és nézem, mint sarjadnak újjá a legendáktól szaggatott egek?

Tapogatom csuromvíz testemet, e gyarló bizonyosságot, és a ló

hirtelen fölnyerít alattam, hogy megnyugtasson: mindez itt való.

Bölcső billen, a csecsemő fölébred, látszanak kapálódzó lábai.

Bandukolok e nap alatt, melyet mintha csak most találtak volna ki.

Emberek mozognak körös-körül, de rám nincs semmi gondjuk,

arcuk akár a földieké, csak épp a kínt mosta a víz le róluk.

S lám a békés táj megremeg, egyszerre minden bokra rezdül:

jönnek felém gyermekkorom s a Teremtés vadjai seregestül

A tigris tigrisnek lát és kígyónak a kígyó, mind a társát

ismeri bennem, hazajáró mását.

S a méhe int, csak szálljak vele bátran,

s a nyúl, hogy tud egy rejteket a föld egy odujában,

ahol meghalni nem lehet.

Rónay György

Nehéz órámban

Rainer Maria Rilke: Duinói elégiák

ELSŐ ELÉGIA

Hogyha kiáltanék, ki hallana engem

az angyalok rendjéből? és ha netán a szívére

vonna hirtelen egyik: én belepusztulnék

az erősebb lét közelébe. Mert hisz a Szép nem más,

mint az iszonyú kezdete, mit még elviselünk,

s mennyire bámuljuk, mert megveti szenvtelenül, hogy

összetiporjon. Iszonyú minden angyal.

Így visszafogom magamat, elnyelve sötét zokogásom

hívó szavait. Ki volna az hát,

aki kellene nékünk? Angyal nem, nem is ember,

és a fülelő állatok észreveszik már,

hogy mily bizonytalanul vagyunk mi otthon

a megfejtett világban. Mienk marad tán

valamely fa a dombon, hogy naponta

viszontlássuk, mienk maradhat a tegnapi utca,

egy-egy szokás hűsége, mely megmakacsolta magát,

megtetszett neki nálunk és nem ment, s itt maradt.

Ó, és az éj, az éj, ha világűrrel teli szél

perzseli arcunk - kié is nem marad ő, az áhított,

a lágyan józanító, a magányos szívre

fáradtan várakozó. Könnyebb-e ő a szeretőknek?

Ó, egymással ők csak sorsukat fedik el.

Még nem tudod? Dobd ki karodból az űrt,

vágd a lélegzésre való terekhez, tán a madárhad

bensőbb lebegéssel érzi a tágasabb levegőt.

Jó – tavaszoknak kellettél. És csillagok is

hitték: sejdíted őket. A múltból

hullám tornyosodott föl elédbe vagy olykor,

hogyha nyitott ablaknál vitt el az út,

neked szólt egy hegedű. Mindez megbízatás volt.

De betöltötted? Nem zaklatott-e szüntelen

várakozás még, mintha minden a kedves

jöttét hirdetné? (Hova rejtheted őt el,

hisz a roppant, idegen gondolatok ki-be járnak

benned, s gyakran időznek el éjeken át is.)

De ha vágyol rá, hát szólj szeretőkről; eléggé

úgysem halhatatlan nagyhírű indulatuk.

Ama szinte irígyelt elhagyottakról, kiket inkább

szeretőknek véltél, mint a betelteket. Újra

meg újra kezdd soha el nem érhető dícséretüket;

nézd csak: biztos a hős, eleste se volt más,

csak ürügy neki, hogy legyen az: végső születése.

De a szeretőket a természet kimerülten

visszanyeli, minthogyha az újrateremtés

nem telnék erejéből. Gondoltad-e Gaspara Stampát,

meggondoltad eléggé, hogy valamely lány,

elhagyatottan az ő szeretőként

felszökkent példáján érzi: bárha követném?

Legrégibb gyötrelmünk hát ne teremjen

végre gyümölcsöt? Nincs-e a perc itt, hogy szeretettel

váljunk meg szeretőnktől s álljuk is ezt remegőn,

mint nyílvessző állja a húrt, hogy szökni feszülten

több legyen önmagánál. Mert nincs sehol maradás.

Hangok, hangok. Halld, szívem, úgy ahogyan csak

szentek hallották, hogy az órjás hívás

fölemelte őket a földről; ők térdeltek azonban,

képtelenek, térdeltek, s rá se füleltek:

így voltak hallók. Nemhogy te az Úrnak

hangját elbírnád, dehogyis. De halld a fuvalmat,

a szakadatlan hírt, mit a csönd szava szól.

Most amaz ifjú halottaktól surrog tefeléd.

Bárhova léptél, római, nápolyi templom

öblén, nem szólított csöndben a sorsuk?

Vagy fönséggel bízta magát rád egy fölirat,

mint nemrég a Santa Maria Formosa-i tábla.

Mit akarnak tőlem? Halkan hadd vetem én le

a látszat-bántalmat, mely szellemeiknek

tiszta lengését meg-megzökkenti időnként.

Furcsa, persze, többé nem lakni a földön,

kezdve tanulni szokást s már újra leszokni,

rózsákban, s más annyi személyes-igéretű tárgyban

jelentését nem látni az emberi sorsnak;

ami voltunk végtelenül féltő tenyerekben,

többé nem lenni, s a nevünket, akárcsak

széttört játékszert, végképp odahagyni.

Furcsa tovább nem vágyni a vágyat. Furcsa

mindent, ami megkötözött, így látni a térben

szabadon lebegőben. S fáradságos a holt-lét,

csupa pótlás, hogy lassanként cseppnyi öröklét

érződjék. – De az élő egyre hibázik

s ugyanazt a hibát: a különbségtétele metsző.

Angyalok (úgy mondják) nem tudják gyakran, az élők

vagy a holtak közt járnak. Fut a szüntelen áram,

mindkét birodalmon örökre sodorva magával

minden kort s szavukat túlzúgja örökre.

Végül nem kellünk a korán leszakítottaknak;

elszoktak már lassan a földtől, mint anyamelltől

elnő csöndben az ember. De mi, kiknek olyan nagy

titkok kellenek és oly gyakran a gyász hoz

boldogító haladást – : bírnánk-e mi nélkülük élni?

Hiú monda-e, hogy a Linost sirató, a legelső,

a merész zene áthat a meddő dermedezésen,

úgy, hogy a rémült térben, ahonnan a majdnem

isteni ifjú kiszállt, megkezdi az űr

ama rezgést, mely minket ma vigasztal, elragad, ápol.

Nemes Nagy Ágnes

Rainer Maria Rilke: Már egyedül

Már egyedül a szív hegyein. Nézd csak, milyen apró

ott a szavak végtelepülése, és magasabban

– s ó, de parányi az is – ott még egy utolsó

érzelmi majorság. Ráismersz-e?

Már egyedül a szív hegyein. Követ érez

maga alatt a kéz. Kivirágzik egy s más

itt még. A szótlan meredélyből

egy-egy tudatlan gyom dalolva virágzik.

De ki tudva tud? Jaj, a tudni kezdő

hallgat most, egyedül a szív hegyein.

Jár, igaz, errefelé ép ésszel,

jár fel-alá ez s az, védett hegyi állat,

jön s elidőz. S a nagy madár nem félve körözget

a csúcsok tisztult tagadása körül. – De

védtelenül, itt fent, a szív hegyein...

Vas István

Czeslaw Milosz: Hit

Akkor van hit, ha valaki megpillant

Szirmot a vízen, vagy egy harmatcseppet,

És tudja róla: szükségszerű, hogy van.

Lehúnyt szemed bár ámítsa az álom,

Csak az lesz, ami volt már a világon,

S a szirmot tovább viszi a víz sodra.

Akkor is hit van, ha valaki lábát

Megsebzi egy kő, s tudja: a köveknek

Ez a dolguk: a lábunk megsebezni.

Nézzétek: a fák hosszú árnyat vetnek,

Földre hull árnya virágnak, embernek:

Árnyéktalanul nem létezhet semmi.

Kerényi Grácia

Czeslaw Milosz: Remény

Reménye annak van, aki hisz benne:

Nem álom a föld, hanem eleven test,

S nem csal a hallás, a tapintás, látás.

És minden dolog, mit a földön ismersz,

Olyan, mint egy kert, ha a kapunál állsz.

Belépni tilos. De hogy van ilyen kert,

Biztos. Ha jobban s okosabban néznénk,

Új virágot és csillagot nem egyet

Megláthatnánk a világ kertjében még.

Ámít a szemünk, egyesek azt mondják,

Hogy nincsen semmi, csupán mi képzeljük,

De épp annak, ki így szól, nincs reménye.

Ha elfordul az ember, azt gondolják,

Háta mögött a világ máris megszűnt,

Mintha tolvajok hordták volna széjjel.

Kerényi Grácia

Anna Ahmatova: Hát ittmaradtam

Hát ittmaradtam egymagam,

pergetve napjaim.

Ó szabad hattyúk, boldogan

szálló barátaim!

Sem könnyem nincs már, sem dalom,

hogy visszatérjetek.

Csak csöndesen imádkozom

estente értetek.

Egyikőtök, suhanva fent,

nyíllal találkozott

s zuhant. A másik megölelt,

s hollóvá változott.

De évente, mikor a hó

olvad, egy-egy napon

a Katalin-kert csillogó

tavát csodálhatom.

A szárnysuhogást hallgatom

a kék tükör felett.

Ki nyitotta ki, nem tudom,

síri börtönömet.

Rab Zsuzsa

Christian Morgenstern: Tedd fel, hogy él egy égi hatalom

Tedd fel, hogy él egy égi hatalom;

engedje meg hát, hogy valamikor

feltámadjunk az egyik csillagon,

mint nyíló rózsával teli bokor.

Gyökér szeretnék lenni, légy a tő,

az ág lennék, alkosd leveleit,

a rózsa legyek, illatként övezd.

Jóllakva egymásban örökre így,

míg minden vágyunk s rostunk egyező,

legyünk egyetlen roppant köszönet.

Hárs Ernő

Paul Claudel: Sötétség

Én itt vagyok, a másik másutt, s a csönd irtózatos már.

Oly szerencsétlenek vagyunk! és rostáján a Sátán egyre rostál.

Szenvedek és a másik is szenved, és nincs út köztem és

Közötte, és kettőnk között nincsen se szó, se kéz.

Semmi, csupán az éjszaka, mely közös és közölhetetlen.

Az éj, amelyben mit sem alkotunk, s a szörnyű meddőség a szeretetben.

Fölneszelek, s magam vagyok, a félelem elborít,

Szavának mását hallom, s egy sikoly hangjait.

Valami gyönge fuvalmat hallok, és hajam égnek merevül.

Mentsd meg őt a halálveszélyből és a Vad karmai közül.

Ha újra itt a halál íze a fogaim között, a láz,

A csikarás, a hányinger, a fonákra fordulás.

Egyedül voltam a présben, és tiportam a szőlőt tébolyomban

Ma éjjel, míg fölcsapó nevetéssel egyik faltól a másikig loholtam.

Aki a szemünket alkotta, szem nélkül lát-e vajon engem?

Aki a fület teremtette, fül nélkül meghallja-e szavamat?

Tudom, hogy ahol túlárad a bűn, irgalmad még jobban bővelkedik.

Imádkozzunk, mert a Világ Fejedelmének órája ez itt.

Rónay György

Pierre Emmanuel: Láthatatlan

Hogy hívjuk a láthatatlant?

Visszhangzunk rá semmi több

– S megfogni a foghatatlant?

Szavunkon ő fog előbb.

Kék a kékbe vész nem éri

Hullám soha el magát

Lépteinket éj kíséri

Arcunk előtt éjszakák

A tűző fény is fonákját

Világítja meg csupán

Bármily éber mégse lát át

A lélek sem önmagán

Szemem ahogy nézve nézlek

Kő a vízben Ráng a víz

Tükre Szétzilálja képed

Arcomat s már zárul is

Öröklét örvény-kutatta

Örvény puszta pillanat

Habod vagyunk eltakarva

Fénylő tisztaságodat.

Rónay György

David Ignatov: Ő nyugtat el

Szomorú vagyok, hogy nem vagyok Isten,

beszélek magamhoz s hallgatom,

remélve, hogy e párbeszédben

lesz Róla szó. Dolgom teszem,

és méricskélem is, hogy benne

Istenre ráakadjak. Vagy ha nem,

hát ez legyen bizonyság,

hogy az ellenkezője igaz.

S ezt akarom, ezt az ellenkezőt,

hogy Istenné legyek. Rágondolok,

s ha már muszáj aludnom,

Ő nyugtat el.

Tellér Gyula

André Frénaud: A kegyelemről

Egyre hűvösebb

romhalmazomon túl,

bűntől tiszta visszhang

a sötét porondon,

hol viaskodom,

furfanggal nem élő

váratlan jelenség,

tán csak ide tévedt,

távoli erő,

nem tudom okát,

nem tudom helyét.

Idő szökevénye,

lassú gyűrűzésben

nem cinkos sugár,

nyomor és vitézség,

titkos talajom,

választott, de önként,

vágyammal fölérő,

ő a halk fohász,

és ott tündököl

kérő s vádoló

énekem fölött

túl a hangomon.

Agyő, szüntelen

friss halálaim,

mivel tegnap is,

mint ma, változóban

volt és lesz az élet.

A szívemen át,

s más jelképeken,

hol beteljesül,

fölszárnyalt a Lélek

küzdelmeiből.

Állítom, s tanúm nincs.

Fordítva beszélek.

Semmit sem jelent.

Nem tudom apámtól.

Nem győzött meg engem

pergamentekercs.

Hiszek benne mégis.

Mindent fölteszek rá.

Ki belélegezte,

belé is szeret.

Hívtam annyiszor,

s nem kaptam jelet,

küszködtem, s mit ért!

Gyürkőzve dühödten,

s el mit sem fogadva,

csak vállalva mindent,

vidám-e a szív?

Hallatlan kivétel,

mert a jutalom

meg nem érdemelt.

A balsors sem az.

Fölszállok-e véle?

Súlytalan vagyok.

A kegyelmet áldom,

még ha semmi sincs is,

csak szerelmem által.

Kálnoky László

Czeslaw Milosz: Oeconomia divina

Nem hittem volna, hogy ily sajátos pillanatban fogok élni.

Mikor a sziklás fennsíkok és mennydörgések Istene,

A Seregek Ura, kyrios Sebaoth

Úgy alázza meg legfájóbban az embert,

Hogy engedi: cselekedjen tetszése szerint,

Rábízza a következtetést: S Ő Maga nem szól semmit.

E látvány nem hasonlított, bizony nem,

Az évszázadok óta ismétlődő királydrámákhoz.

A betonpilléren nyugvó utakból, üveg- és vasvárosokból,

A törzsi államoknál tágasabb repülőterekből

Hirtelen kifogyott az alapelv, és széthulltak.

Nem álomban, hanem ébren, mert önmaguktól megfosztva

Csak olyként léteztek, mint aminek léte nem szükségszerű.

A fákból, a mezei kövekből, de még a citromból is az asztalon

Kiszökött az anyagiság és fantomjuk

Ürességnek bizonyult, füstnek a klisén.

A tárgyakból kitagadottan nyüzsgött a tér.

Mindenütt sehol volt, és sehol mindenütt.

A könyvekben a betűk ezüstlőttek, imbolyogtak és elenyésztek.

A kéz nem tudta lerajzolni a pálma jelét, a folyó jelét, az íbisz jelét sem.

Soknyelvű zsivaj hirdette meg a beszéd halandóságát.

Betiltották a panaszt, mert önnön magának panaszkodott.

Az emberek érhetetlen gyötrelmükben

Ledobálták ruháikat a tereken, hogy meztelenségük  ítéletet hívjon ki.

De hasztalan sóvárogták a rettegést, szánalmat, haragot.

Nem volt eléggé megalapozott

A munka és a pihenés

Az arc a haj a csípők

És bárminemű létezés.

Bojtár Endre

Alfonso Gatto: A Santa Maria Novella kolostorában

Itt a hófehér feliratú kripták

s egy letűnt kor halott aráinak,

kisdedeinek ó kolostorában

múlik az Angyal napja s csak a zápor

csöndje hallatszik. Élénkek a márvány

foltjai, mint virágok, a leányka

egy évszázada szemléli kövének

párkányát: a szelíd állhatatosság

fejezete. Eláll a szív verése.

Külföldi beszél egy csupa szeszélybe,

pírba öltözött lányhoz, ki csupán

menekülne a látvány

varázslatában dőzsölő csoporthoz,

a hordához, – menekül élni most,

nevetni ez a lány. Csak rejtelemnek

tűnik szemében élete s halála,

mely rozsdájából kelti az esőnek

virágait, más hangok némaságát.

Rába György

Wolfgang Bächler: Elhagyott templom

Kakukkfű közt a búzahullámokon

templomhajó roncsa sodródik

tört oszloppal, repedezett ívvel

gótikus korból a mi korunkba,

papok és hívők régen elhagyták.

A szenteltvíztartót, keresztelőmedencét

az ég friss esővel töltötte meg.

Seregély és veréb merül belé.

A szószékre röppen egy vadgalamb.

Kinek szól morcos búgása,

ki érti meg hívogató szavát?

A sekrestye homályán

füvek gyülekeznek

virágzó bogáncs köré.

A Szentíráson

hernyó rágja át magát

türelmesen, szótól szóig.

Az ereklyetartóban

csukott szárnnyal apácapillék alusznak.

Két harkály csipkedve ébreszti őket,

s mélyre rejtett kincsek

után kopogtatnak.

Mohapárnák a kóruspadokon.

Éjféli misére baglyok gyülekeznek

oda, megrázzák kámzsájukat,

elhuhogják a litániát

s a rideg, súlyos áment,

és megfordulnak,

ha az orgonából

denevér süvít

a szél akkordjaiba,

s a hold a kőlapokra

üríti kelyhét.

Az ablakok üregeit a pókok

hálójukkal újra beüvegezték.

Elkapják és megszűrik a hajnali fényt.

Gyíkok surrannak ki a kriptákból.

Az atkák egerek vérét szívják.

Fehér csontporon kotlik egy tyúk.

De hiába fúrják át

a kukacok a keresztet:

szétrágva is megőrzi formáját.

A főkapunál vadrózsabokor

koszorúzza az Utolsó Ítéletet.

Méhraj zümmögi az imákat.

Fészkük a Madonna ölébe lóg,

illatos mézzel teltek a lépek.

Vadszöllő növi be a bűnösök

töredezett arcát.

Lábuk csalánbokor

lángjában ég.

Hajnal Gábor

Jules Supervielle: Egy ház áll jobbomon

Egy ház áll jobbomon mindig, kapuja zárva;

reszkető folyosó húzódik odabenn;

hajnaltól várok, az idő sürget, s hiába:

lépteket hallok, és nem jön ki senki sem.

Egy hang szólít belül, s én az ablakra nézek,

amelyet fekete vasrács rejt és fedez,

aztán átvágok az utcán, mely oly sötét lett,

hogy az éjjeliőr, ha jön, észre se vesz.

S ím tárul a kapu, önmagától kinyílott,

de nem surran ki, csak végtelen bánat ott.

S elhallgat odabent a hang, mely egyre hívott,

s arcot ígért nekem, s kezekkel áltatott.

Rónay György

Wystan Hugh Auden: Achilles pajzsa

A váll mögül ő mást várt:

szőlő-s olajlugast,

városok márvány rendjét,

vízen hajót, utast,

ámde a fénylő ércen

ott állt kiverve rég

egy puszta mesteri képe,

s felette ólmos ég.

Jellegtelen sík, szürke, rút, komor,

nincs rajt egy fűszál vagy baráti jel,

nem lehet enni, s leülni sehol,

pedig a szörnyű síkon állva fel,

beláthatatlan tömeg vesztegel.

Ezernyi szem s ezernyi csizmaszár

közönyösen csak jeladásra vár.

A magasból egy arc nélküli fej

valami ügyben tényeket kohol,

a hangja sivár, száraz mint a hely,

nem derül senki, de hozzá se szól;

és oszlopokban gomolyog a por,

míg elvonulnak. S mind akarva hisz

abban, mi később romlására visz.

A váll mögül ő mást várt:

szép szertartásokat,

hol virágdíszes üsző

és bor az áldozat,

de az ércen, ahol oltárt

sejtett az istennő,

a röpke kohó-fénynél

más kép tűnt elő.

Egy térség köré szögesdrót falat

vontak; pár unott altiszt ténfereg,

az őröket megizzasztja a nap,

s hunyászkodó, szokásos csődület

bámul kívülről, nem zúg, nem remeg,

míg három foglyot egy-egy cölöpig

kísérnek, s állva hozzákötözik.

A világ súlya, méltósága, mind,

amit csak ember folyton latra vet,

idegen kézbe hullt; remény nem int,

kicsinyek ők, mentségük nem lehet,

ellenség döntött életük felett:

s mindennél rosszabb a tört büszkeség,

megszűnt az ember, bár él teste még.

A váll mögül csak várta

atléták harcait,

férfiak és nők táncban

forgó tagjait,

friss, gyors zenére;

ámde a fénylő pajzs

hátán nem készült tánchely,

gazverte táj a rajz.

Toprongyos fickó tétlen, egyedül

lődörög kint a pusztán, egy madár

jól célzott köve elől fölrepül;

a nőt legyűri, s ha vitát lezár,

érve a kés, ez alapelve már;

neki nincs föld, hol az ígéret nem hazug,

hol még testvér testvérért sírni tud.

A szűk-ajkú kovács,

Héphaisztosz elbiceg,

s a fényes keblű Thetisz

döbbenten érti meg,

mit rótt a pajzsra az isten

s fiának mit ígér:

vas-szívű, férfi-ölő Achilles

nem sokáig él.

Lakatos Kálmán

Donald Davie: Egy testvéremhez a misztériumban

1290 körül

Isten világa egy kőarccal intett

Felém, mással feléd. De helyeinket,

Bár lassan, váltjuk. E groteszkeket

Az első fülkékben, balra menet

Az ajtótól, én véstem, miután

Megosztottuk munkánk. Dicséri ám

York s Beverley: csipkelevél kerül

Családi s vadászképecskék körül.

Ha a mansfieldi mészkőből rakott

Tág ívek alatt átmegyek, hogy ott

Kőfaragásod szemléljem kemény

Versenytárs-szemmel, megismerlek én

Kénytelenül, mint a követ, miben

Csak vésőnk szól értünk. Saját eszem

Szerint nőttem, de a tieddel is,

Látván, kapukhoz rótt lombod de friss,

S rezgő fény mélyíti az ívkő vonalát.

Dús díszeid harmóniáin át

Szólal finom rajzú, gyöngéd szigor.

Tanulván tőled, úgy véltem, mikor

Néztem végső fülkéimet, ahol

yolcszög-káptalanházunk díszítik:

Az én kezem véste, de nemesít

Rajt a tiéd, csak más-más lombokat

Ad kettőnknél egyazon áhítat.

S elárulja utolsó csegelyed:

Te is adós vagy. Szőlőt csipeget

Egy madár, íjas fiú lesben áll,

Vagy egy-egy üres maszk-arc kandikál

A lombból. Egymást fertőzzük, s vitás

Nem is lehet, hogy üdvös a hatás...

De ügyelj: ki e nyájas csellel él,

Annak nem kedves többé se levél,

Se kő. Nem kicsinylem művészeted,

Mondván, hogy magva bizonyos hideg

S kegyetlenség; megfosztalak talán

E létfeltételtől és azután

Cserébe mit adok? Előjogát

Útszéliségnek, mely meg is bocsát

Magának minden gyarló örömöt –

S cinkosságával már tisztába jött,

„Torznak” hívott kedélyt. Ennyit tudok,

Bármi is jön, s mindig lelek bukott

Emberséget a kőben, hol bizony

Friss, elegáns tömörség nem nagyon

Lehet miénk. De a vonalak élnek,

S az emberi természetről beszélnek,

Mely bukott, de megváltható. Lehet,

Hogy drágállod majd emberségedet,

Ha egy pár gallyat, mely az ára volt,

Véknyam törős-mereven faragod.

Köznapi kéznek durva, bár meleg.

Számodra ne a lombok s emberek –

A kő legyen leginkább izgató.

Hiszen e közeg magának való,

S nem is mindig közeg, hanem hegyek

Anyaga: makacs, kegyetlen s rideg.

Szegő György

Max Jacob: Egyházközség alapítása Brazíliában

Várta őket páfrány, ananász, antilop,

ipekakuána s körül az ős-bozót.

Abbahagyta a festő-barát az akvarellt.

S alighogy a hajó – már vissza – útrakelt,

tankállt száz könnyű kunyhó szerte a fák alatt.

Apácák szántogattak, egy még sírva fakadt

valamin, amit egy levélből megtudott.

Egy borissza barát csúfosan berúgott.

Mondtak hosszú imát penitenciaként.

Gyógyfüvet gyűjtögettek. A kézműves-barátok

vesszőket vágtak és kosarakat csináltak.

Egy megszökött fegyencet (ki vadászatból élt)

mert sebét kikúrálták isteni csoda ért:

szentember lett, olyan, valósággal imádták,

ha intett, bestiák nyalták juházva lábát.

Az erdei vadak, az égi madarak

hordták mindannyiuknak a kívánt tárgyakat.

És lett fehér kápolna és abban orgona!

És kószáltak legelve juhnyájak té s tova.

S van szerzetes, ki szeszt főz, van, aki bőrt cserez;

vasárnap mind virágot ültet, rózsát szemez.

Áldás reád, mangófa s reád, mangó gyümölcse.

A békák békaversenyt zengenek az esti csöndbe.

Diszíti az oltárt oly egzotikus csokor,

mosolyog mind az angyal, aki abba szagol.

Körben tündér- s manó-raj figyel fűben heverve

A négyszögű falövvel kerített kis telepre.

S történt vala egy reggel, midőn fölkél a nap,

színezve fent a felhőt, lent a virágokat,

mintha az erdőt, melyben cédrusra fut a szőllő,

betegség lepte volna, ótvar, fekete himlő:

kitűnt egy néger, aztán tíz, száz, ezer s a szent

a vad juhászítással most semmire se ment,

kezesíthette őket, ezek nem kezesedtek,

a nagy szelídítőnek zord hóhérai lettek.

A klastrom teteje levágódott a gazba.

S visszavadult a táj, elpusztulván a gazda,

S egy ráncot nem kapott mindettől az azúr ég.

Vértezve szívemet szeretettel és hittel

munkámat egykoron így kezdtem én is itt el.

Imádtam az Urat, mondtam, szép a világ,

ám a gúny, ám a gond, a vakság, butaság,

gyúrták belőlem is azt a zord burzsoát,

akinek a neve olvasható alább.

Illyés Gyula

Oszip Mandelstam: Köd takarja

Köd takarja már megfoghatatlan,

elmosódó, gyötrő arcodat.

Istenem! mondtam, bár nem akartam,

véletlenül számon kiszaladt.

Kirepült a mellemből az Isten

neve, mint egy óriás madár.

Ködgomolyba vész előtte minden,

s fészke-háza most lakatlan áll.

Lator László

Jeannie Ebner: Éhség

Fejed úgy közeleg, mint hajó megrakodva.

Várunk a kikötőben. Éhezünk.

Aranyat és elefántcsontot hoztál a fekete partról,

De a gyermekek tejre szomjaznak, s lehullunk, mint a beteg virágok.

Fölneveltük szívünket. Kihajtott,

fává nőtt, s gyümölcsöket hozott, mik soha meg nem érnek:

két kezet, mely az űrbe mélyed.

Lebegő űr dagasztja új széllel a vitorlád,

s fejed mint nap száll le-föl a láthatáron,

megrakodva sápadt gyümölcsével szívünknek.

Eltemettük gyermekeinket

arany és elefántcsont tornyokban.

Most újra a kikötőben várakozunk.

És éhezünk. És nem tudjuk, mire.

Kálnoky László

Jiri Wolker: Koldusok

Az Úristen egyszer eljött a portámra

Vállán koldustarisznya, gúnyája: folt hátán folt,

szénában aludt bizonyára,

mert mint nyáron a rét, olyan illatos volt.

Megállt a küszöbön és alamizsnát kért.

Sok mindenem volt akkor,

sok fojtogató kacatom.

Fekete ruhám, bőrkötéses könyvem s gallér a nyakamon

és mert tele volt a gyomrom,

jobb-e meghalni mint élni,

ez volt a gondom.

Nem adtam neki semmit – nem volt kezem –,

ó, mennyire égetett a szégyen

mikor a szemembe nézett az a két szem

oly kéken, mint a tenger, nyugattól keletig.

Az Isten elment.

Az ajtó nyitva maradt.

S az ég a nyitott ajtón át a szívemet húzta,

kicsábított, s fiús mosolyt adott az útra

no meg sok bánatot, sérelmet a tarisznyámba

s ezüstös emlékezést édesanyámra.

Most a várost járom s az Istent keresem.

Tudom, hogy koldustarisznyával erre látták menni,

tudom, hogy egyszer majd csak meglelem,

de most már nem fog fájni semmi,

mert elhagytam minden fojtogató kacatom.

Elvisz magával. Kiállunk az utcasarokra

kezünkben kalap, fejünk felett a nap.

„Szeretetért esedezünk emberek –

nyissátok ki a szíveteket!”

Zádor András

Jiri Wolker: Nehéz óra

Világra jöttem,

hogy szívem képére

teremtsem meg az életemet.

A fiúszív olyan, mint egy dal első üteme,

álom mesés várról, ajándék az embereknek ünnepre.

De a férfiszív olyan, mint a kérges tenyér,

téglává keményedett benne a vér,

országút mentén hajlékadó csárda,

hol a vándor megpihen éjszakára.

Ma eljött az én órám.

Fiúszívem meghalt, egymagam temettem;

s szenvedek, nemcsak holt szívem miatt,

de az új miatt is, mely csírázni kezd mellemben.

Ma eljött az én nehéz órám,

egyik szívem meghalt, a másik még nem jött a világra,

magányomban, félelmemben, védtelenül nézek

hideg szobám

négy falára.

Barátom könyve, lámpa, szerelmes levelek,

szeretetből, fényből, hitből fogant dolgok,

ma mellettem álljatok s hívségesen hívek legyetek,

mert árván maradtam a földön,

és imádkozzatok,

hogy nemalkuvó bátor szívem nőjön,

és higgyétek ma helyettem, hogy így lesz,

hogy új szívem képére teremtem

az igaz ember életét.

Nekem még nincs férfiszívem,

s ezért nehéz órámban

elhágy hitem.

Zádor András

Paul Celan: Tenebrae

Közel vagyunk, Uram,

foghatón közel.

Már fogva, Uram,

egymásba marva, mintha

mindőnk teste a te

tested volna, Uram.

Imádkozz, Uram,

imádkozz hozzánk,

közel vagyunk.

Kajlán mentünk oda,

mentünk oda, ráhajolni

katlanra, vályúra.

Az itatóra, Uram.

Vér volt, a vért

te ontottad, Uram.

Csillogott.

A te képedet verte a szemünkbe, Uram.

Nyitva s üres a szem, a száj, Uram.

Ittunk, Uram.

A vért és a képet a vérben, Uram.

Imádkozz, Uram.

Közel vagyunk.

Lator László

Andrej Belij: Aggodalom

Nem lanyhul a munka egész nap:

hordják a buzát, a rozsot.

Szívembe vak aggodalom csap,

és reszketek és vacogok,

és vágy-teli, újra remélem,

hogy Krisztus a földre lejön –

ez gyújtja ki régen a vérem,

ez a gyermeki álomözön.

Pár napja jutott a fülembe

megint, hogy az úr közeleg...

Jöttek nyekeregve, recsegve

zabbal tele társzekerek,

s én mentem a szérű porán át

bámulva kocsit-lovakat,

rágcsálva aranyszínű szalmát,

mormolva örök szavakat...

S a hír ma megint utolért,

amint szomorogva bejártam

a harmatos este füvét:

„Hűssel jövök, éji homályban...”

Smaragdszínű fénnyel a hold

sápasztja a messzi tetőket,

s a távoli cséphadarók

halkan, monoton kelepelnek.

„Vándor jön a szérű megett” –

szól valaki elhaladóban.

Lámpást fogok és kimegyek,

jelet lesek égi magosban...

És járom a hűs utakat,

míg hajlik a hold színe pírbe,

s a láncra kötött kutya-had

láncát veri-tépi vonítva.

S sápadtan a lámpa lobog...

És senki se szól ide, senki...

S a vérszínű virradatot

éber kakasicska jelenti.

Tellér Gyula

Pierre Emmanuel: Ó ha én a Galamb szárnyán szállnék

Ó ha én a Galamb szárnyán szállnék! Heves

röptömtől döngene az éj, addig kavarnám

a zsarnok körül a levegőt míg ledől

hogy bukása riadt robajára az ember

fölébredjen hűlő vére vörös tavában

s néma kínjaitól még félig holtra váltan

lássa a Rémület vizeit apadóban

s érezze hogy merev testében léte lágyan

újrapezsdül a vér s szabadság melegétől

De csak visszhang dalom a holtak sikolyára:

ők nem felejtenek, ó bár csak ők megértsék

álmukat legalább nem dúlná föl a kétség.

Rónay György

Gottfried Benn: Egy éjjel

Egy éjjel, melyet senki se

ismer: anyaga föld, eső, vizesség,

egy helyen: alig van neve,

oly kicsiny, félreeső idegenség,

minden szeretet s bánat tébolyát

megláttam, hogy  vágy és vég egybeesnek,

hogy színháziasság mind a világ,

hogy nincs közük istenhez a kezeknek,

mik simogatnak mosdatlanul, forrón,

s tartani akarnának, s nem is sejtik,

hogyan tartsuk egymást, s a szakadt hálón

hogyan kössünk csomót, mely föl nem fejlik; –

ó, ez a köd, vacogtató hideg,

lehullni mindenről, mi tartós, formás,

s hogy kötés, hit, bensőség nincsenek;

ó isten, istenek! Nyirok, szorongás!

Keresztury Dezső

John Berryman: Nóna

Kérdés. Nem juthatok szentjeid közé,

nincs adva bennem – „Velle?” – Akarok, s bukom.

Mégsem szeretnék elkárhozni Tőled –

ha volna középút – oda kérném magam,

valami tisztes kis üdv-félébe, valahol a sarokban.

Félek, félek. Testvérek, ha ti is

féltek: testvéreim vagytok – félsz-veteránok –

éltünk óráján, most könyörögjetek velem!

Elizeus sírja riogtat démonokat.

Felejtem, mely bíró alatt rontott világot,

nem vagyunk ebben egyedül. Hallván Márk VIII.-at,

bizton szégyent kell vallanom. Szégyenültem.

Lázadó kétely szállt belém a lépcsőn;

zsibbadtan tűnődtem. Azelőtt nem mart a kétely,

nem szokott. Egy pillanatban is kárhozhatunk?

Mélyen tűnődtem – de az nem könnyít.

Könyörögtem majd, de ez ima után

nem tűnt el a félelem semmiképp.

Ismét egyedül voltam Veled: „Úszott a vas.”

Megbizonyult nekem újra & újra:

kárhozatom nem akarja. Úgy ki akarja? – A másik.

De „egy ember Shaliachja mintha ő maga lenne”:

vagyok a Te személyed.

Megcselekedtem ezt & azt, amit kellett,

adtam, szolgáltam, néma voltam,

mért tettem így – bizonyos nem lehetek.

Gyanakszom magamra. Segíts.

Öregszem & butulok, és a munka sok,

hosszú a nappal, végzek valaha is?

Nem emberért van e munka, de az Úrért.

Nos fölkészültem rá minden erőmmel.

S az én O-m egy mikro-mikro-parány

utószolgálattá zsugorul, s a Tiedből adtam Neked;

nincs más lakozás, csak a Jaj vagy az Ég

– tanúznak Panditok. Békére lettem én.

Szövetek közt foszlékony, mit nyerhetek,

kis gúnyámban kicsúszom? Kevés vagyok,

Mester, az erényre. Tántorgó vagyok, tanácstalan.

Ím eme csontban tárolt örvényben

–csak kevéssé örvény-csontban, figyelve:

hatod uncia minden pintre,

cukor a vérhez vagy kóma, vagy ökrendés,

120-at ütök egy pillanatban,

annyi kell a szembenézés dicsőségéhez –

szélvész-vihar-nyűtt & állhatatlan ember –

a Te alakod gyémántkeményen szembenéző.

Jánosy István

Vilém Závada: Szorongás

A határtalan földi éjben,

mint dinamitos bánya-mélyben,

foszforeszkál a borzalom.

Alacsonyan a homlokunk felett

s a talpunk alatt valami recseg

s valami iszonyatot jósol,

mintha ez aláaknázott, komor

világot most a montblanknyi nyomor

mindjárt a szakadékba vetné,

mintha a föld, a szörnyű tárna,

rettentő robbanásra várna,

mely végre szabaddá teszi.

Riadt szívem, te csupa-gond

– könnyek csöpp kagylóhéja – mondd,

mely sziklavárba menekülhetsz?

Kardos László

Hanuš Bonn: Szoronság

Mert nézz csak a példák legmélyére,

hol büszke lángok megrokkant árnya mered.

Ó, maréknyi hamu a lázadás parazsából,

ó, elszánás szárnya – légy te füst a fejünk felett!

Vonul a tömeg – forr a léptek korálja,

akár géporgona vibrál...

Ó, ember-zuhatag – meghazudtolt utakon!

Jaj, megalázottság keserve!

Gótikusan magasodva, megtörik az ég karimáján

a százados kínok bazalthullám-dagálya:

a rémület zsoltára, amelyből állati,

szorongó nyüszítés hull a világra!

Lothár László

Jan Zahradnícek: Elmerülés

I.

A vérem hallgatom mint zizegő kutat

midőn fölrettenek s az éjben árny vagyok csak

e fájdalom vizén a szomjam úgy kutat

mint lankadó madár ki lassú szárnyakon csap

És mintha kertek is kerültek volna ott

s a kőből kristályok s virágok hajtanának

lágyan lesüllyedek hol sötét kincs ragyog

kit évek rejtenek és eltakart a bánat

Itt a fekete kő lágy mint a levegő

az éghajlat szívembe és erembe ömlik

úgy átfolyik rajtam oly csendben lebegő

mint Istenem kiben számomra rég öröm nyit

II.

Érzékeimre bárány-felleg ül

az álom színe második valóság

visszáján madarak csapatja lassan átrepül

s a jó szorongás tájait a fellegekbe szórják

E tájak bánatomhoz illenek

a nap kihajt a friss barázdán magvakat melenget

zászlómra zöld harangot fényből hímezek

s virágok homlokán szorongás szunnyad mint a felleg

A szunnyadókra itt a hold mély álmot permetez

köröskörül nem látni túl a láthatáron

itt rózsák rothadása lágyan lengedez

és mint a kék egek örökre kék ez álom

Horváth Béla

Alekszandr Blok: Fejünk felett lecsapni készen

Fejünk felett lecsapni készen

az a vasvessző ott remeg.

S szállunk a sűrüdő sötétben

iszonyatos mélység felett.

De minél veszettebb a hajsza,

és minél közelebb a vég,

annál fénylőbb az Égi arca,

annál közelibb tűzzel ég.

És a viharzó forgatagban

a kétségbeesés fiát

a kék izzásba láthatatlan

ösvény viszi, ragadja át.

Lator László

Jurij Kuznyecov: Ha rég feledett rettenettel

Ha rég feledett rettenettel

kiált az éjjeli madár,

a lélek ráfelelni nem mer:

inkább magában lenne már.

De örökké a szél sikongó

sírását hallgatni se jó,

embernek nézni a mocorgó

sötét bokrot irtóztató.

Pór Judit

Francis Jammes: Nagy, nyugodt vonalak

Nagy, nyugodt vonalak ezek itt, amelyek hol

az éggel, hol meg a földdel olvadnak egybe.

De már nem lehelik elhagyott szívembe

azt a békét, amit oly mélynek hittem egykor.

Így hagyja lassan el völgyeinket a báj.

Így hagyja lassan el bűbája a szívem.

Mit sajnálnék? Csak a szenvedést, azt hiszem,

csupán a szevedést, amely elhagyta már.

A dombon süketen favágó-fejsze csattan.

Az égerfa kinyit. Tavasz készül a tájon.

De ezúttal, Uram, már se sóhaj, sem álom

nem rebben át a víz tükrén a fuvalatban.

Rónay György

Torvas Venclova: Sestina

Hat óra fele jár, a befagyott út

Északnak tér. Csörömpölnek a láncok

A gumikon. Mint tó tükre, a visszhang

Fémesen villog, elhalkulva szemközt.

A márciusi roskadt, sebhelyes hó

Még betakarná, be, a romos erdőt.

Mint komp, mely átszeli a rideg erdőt,

A tekintet kiköt. Vonzza a tárt út,

A sokszorosan maga-tükröző hó,

És vonzzák az egyhangú nyírfa-láncok.

A ritkás ködből kútgém nő ki, szemközt

Üres ház. Minden más: csak puszta visszhang

És lég-bogok. Céltalan, kósza visszhang,

Nem is létezik, zúgatja az erdőt.

Grafit-tükör fekete fénye szemközt

Ős sötéttel. Ez adatott nekünk: út,

És égmagasból aláhullva: láncok –

A láthatatlan, mégis óriás hó.

Nézi a vén tavaszt a ritkuló hó,

A hallást sérti a sokarcú visszhang.

Mint zsilipről ha leverve a láncok,

A vak eszme elárasztja az erdőt

Itt nem segít majd benzin és fehér út,

Sem az irtás kirajzolt sávja szemközt.

A formátlan mindenség árja szemközt.

Borzongató csillag és esztelen hó

Támad, össztűz alá vonva a sík, út.

Tükör-verődés, árny, kép mása, visszhang

Szállja meg a szétdúlt ardeni erdőt,

Örök egymás-váltásai a láncok.

Erőt vesznek mirajtunk, mondd, a láncok?

Velem minden tárgy, elem, íme szemközt

Áll. Itthagyom hát az alkonyi erdőt,

Hol fatörzset-ágat behord-lehúz hó,

És szó helyett üresen kong a visszhang;

Itt végez minden. Nem több a bejárt út –

Csak mint a láncok. Nekem nincs tovább út,

Járni az erdőt. Torlaszod jeges hó.

Szegülünk, szemközt. Csak az vagy Te: visszhang.

Ferencz Győző

Ivan Bunyin: Mit mond egy messzi part varázsa

Mit mond egy messzi part varázsa,

mikor a görgelék-kövek

a felcsapó tajtékban ázva

váratlan feltündöklenek?

Valakinek akaratából

nem én képzelem ezt a vad

tengert, a sós szelet, a távol

rívó fehér sirályokat?

Mennyi hasztalan, mondhatatlan

álom s érzés, mely szíven üt

egy édes, sajgó pillanatban –

mik ezek? S ki üzen velük?

Lator László

Robert Penn Warren: A kereszt

(Teológiai tanulmány)

Egyszer, vihar után, a sziklacsúcson álltam,

A fekete bazalton a tenger fehér karmai

Nyolc ölnyi mélyből kapkodtak, hogy véremet vegyék.

A frissen tündöklő napfényben fehéren szikráztak,

És nem bocsátották meg, hogy süvöltő rohamaik

Éjszaka nem voltak több egy álomnál

Az alvó szerelmi ölelés összegabalyodott,

Csöndes és meleg sötétjében, miközben a csillagok

Elfeketültek, s a vihar cserepeket vert le a tetőről.

Háromra elült a szél, a nap még magasan járt,

Lesétáltam a kis öböl partjára,

Hová hulladékokat sodortak a hullámok –

Rohadt narancsot, hajókötelet, sörösüveget,

Kupakja szorosan lezárva, betört arcú

Játékbabát, keresztrudat valami árbocról,

És nyomorultul görnyedve egy vulkánikus kőre,

Mintha végső reményébe csimpaszkodna,

De már órákkal előbb megfúlt, biztos, mint a halál,

A majmot, tágranyílt szemmel, rémülten

A borzasztó hangzavartól, ütésektől-csapásoktól,

És egy társa se jön, hogy azt mondja, ciao.

Fölemeltem, a szemébe néztem,

Gömbölyű, mint sötét üveggolyó, fényes, mint a könny,

Kékeszölden villódzva mély világtalanságában,

Mégis emberi mindattól, amit látott –

Mint a tiéd vagy enyém, ha sújt balszerencse.

Így hát, vén bolond, én mondtam neki, hogy ciao.

Az átázott bunda alatt éreztem, bőre

Lötyög a vézna csontokon; és a finom

Ujjacskák még, Isten tudja mi után, kapaszkodtak.

Ott ültem vele és figyeltem, alábbhagy a szél.

Sehol egy hajókémény a láthatáron.

Vitorla sem, persze. És a szikla árnyéka

Elérte az öblöt. Ideje indulni hát.

Szakítottam rá időt, igen, hogy eltemessem.

Gödröt kapartam, fedtem kőhalommal.

Ráadásul, vén bolond, összeeszkábáltam

Egy keresztet –

Két bot összekötözve, a fövenybe szúrva.

De ugyan mi haszna? A tenger visszatér.

Ferencz Győző

Ingeborg Bachmann: Bécskörnyéki tájkép

Síkságok szelleme, dörgő vízár szelleme, jőjj már,

végóránkhoz idézett szellem, a várost el ne kerüld!

Sodord a szöllőágat, az omló partokról lefutót,

sodord az útra kívánkozót egy új folyamágba,

rohanj vele, tárd ki előtte a szteppét!

Túl egy csenevész fa ágai: bütykös ember ujjak.

Egy lendkerék szökkenve megindul, és a mezőkön

felbuggyan, mint kitörő-olajgejzír, a tavasz.

Hátrálnak a váz-erdők a zöld szín vázlatrajza elől,

s kutak fölé boruló olajfák írisze csillan.

De fontos-e mindez? Nem pengetjük a táncütemet már.

Soká hallgattunk: nő a hangzavar és fogy a dallam.

(S többé az ő lélegzete sem simogatja az arcom!)

A por meg a felhők fátylain át a Práter óriáskereke

cibálja kabátom, amely szerelmünk rejteke volt.

Az első csókok előtt az utolsókat soha másutt

meg nem kaphatod. Emlékével a szádon

eredj tovább és hallgass... Kóválygó daru száll

a vadvíz síkja fölött, bevégzi röpte karéját,

s lecsap rá végórája a sás közt, hullámok robajával.

Ázsia lelke bolyong odaát.

Ritmikusan szökkenve növő vetések Alkony előtt

érett kultúrák gyors aratása. Mert ez a törvény –

el tudom még mondani ezt is a szélnek.

A gáton túl szememet vadvíz lágy búja telíti,

szomjú érzés száll meg: a limest ujra megérzem.

Nyárfák tövében római kőhalom – ások,

a soknépű gyász színhelyeit kutatom,

a Nem mosolyát s az Igen mosolyát...

Gyermekkori építőkockákba zárva az élet.

Új fájdalmat csittítgat az ember. És a fasorban

vadgesztenye sátra virít illattalanul. Soha többé

nem száll a gyertyaillat. A parkban, kőfalak árnyán,

hajunk olyan magányosan úszik a szélben!

Még mielőtt gyermek tenyeréből földre szökellne,

a vízbe lesüllyed a labda. S a holt szem

meglátja az égi kéket, amely rég ő maga volt.

Tengernyi csodát teremt a hitetlen lélek.

Kíván-e még szív lenni a szív?

Álmodd, hogy tiszta vagy, esküdj, égre mutatva,

álmodj nemzetségedről, amely legyőz, de váljék

tiltakozássá misztikus tagadásod.

Egy kéz már végzi a számításokat és analíziseket,

s velük felold a varázslat alól.

Ami majd kibogoz: te magad vagy. Folyj el,

hogy új tudással, új búcsúzó alakban visszajöhess.

Orkánok elől nyugat fele nyargal a nap.

Elszállott kétezer év – mi maradt belőle nekünk?

Barokk girlandot emelget a szél,

és puttófej gördül le döcögve a lépcsőn,

homályos kőudvarba omolnak a tornyok,

lehull a komódról a báli maszk, a babérkoszorú,

csak a déli fényben, a láncos oszlopsor kerítette téren,

a múló pillanat és a szépség lába elé

roskadva, csak ott érzem, hogy megszabadultam

időnk láncától, szellem a szellemek seregében.

Ó, Mária távoli parton –

hajónk üres és vak-néma a kő,

sokan sebesültünk, eggyünk sem menekült meg.

Nem ég az olaj – mindannyian ittunk

belőle – hol ragyog arcod

örök világa?

A holtan sodródó halak úsznak így, lebegve,

sötét tenger felé, mely vár miránk is.

De minket rég kiragadtak már a hajó nyomából

másfajta áramlások. Arra sodornak,

ahol ki-kihagy már és komorabb a világ.

A síkság tornyai zengjék majd a hírünket,

hogy jöttünk tétován, s az örök szomjúság

lépcsőfokain hogyan zuhantunk egyre alább,

jól hallva testünk tompa, nehéz zuhanását.

Rab Zsuzsa

Guillaume Apollinaire: Égöv

Végül is únod e régi világot csupa rom

Ó pásztorlány Eiffel torony a hidak nyája béget e hajnalon

Görög és római ókorban éltél s ebből elég ma néked

A gépkocsik is ódonak zörögve futnak itt elébed

Csupán a vallás az maradt csak máig új s el nem avúl soha

S oly egyszerű akár a repülők terén a gépek csarnoka

Európában csak te nem vagy antik ó kereszténység s hiába

A legmodernebb európai te vagy X. Pius pápa

S téged akit az ablakok figyelnek visszatart a szégyen hogy bemenj

Ma reggel egy templomba csöndesen s ott gyónni térdepelj

Katalógust prospektust olvasol s plakátokat mind hangosan dalolnak itt

Imé a költészet ma reggel és prózának vedd az árusok hírlapjait

És itt a sok füzet mind bűnügyi kalanddal van teli 25 centimes-ért

Nagy emberek arcképe bong s ezer cím döngicsél

Egy szép utcát láttam épp ma reggel de nevét már elfeledtem én

Új volt a fényben fényes és kürtként harsant felém

Igazgatók s munkások sora s a sok szép gyors-és gépírólány

Hétfő reggeltől szombat estig négyszer is naponta erre jár

Háromszor búg fel reggel itt a vad szirénahang

Déltájban meg csaholni kezd egy megdühödt harang

A sok sok hirdetmény a tarka táblák és egy foltos

Vad cégér a falon papagájmódra jajgat és rikoltoz

Oly bájos utca ez műhely van benne s gyár is

A Rue Aumont-Thiéville és az Avenue des Terces között ringatja rejti Párizs

Imé az ifjú utca és te nem vagy más csak egy fiúcska még

Anyád öltöztet és ruhád fehér és égi kék

Nagyon jámbor vagy és legrégibb pajtásod René Dalize is már imákat áhít

S nem vágytok mást csupán a Szentegyház csodáit

Kilenc óra a gáz tompítva kéken ég a hálótermen át kisurrantok ti ketten

És a kollégium kis templomában térdepeltek hajnalig meredten

Míg az imádandó ametiszt mélység forog tündökölve

Krisztus dicsfénye az s forog lobogva mindörökre

Liliom ő lelkünkben ápolt hófehér

És rőthajú fáklya melyet nem fojthat el a szél

Ez a fájdalmas szűz hamvaspiros és sápatag fia

Ez a csodás imákat bőven termő égi fa

Ez az öröklét és a becsület kettős bitója itt

Ez a hatágu csillag égi sápadt

Ez az Isten ki meghal pénteken s feltámad majd vasárnap

Ez a Krisztus ki égbe száll ahogy pilóta még soha

A világ magassági versenyének ő a bajnoka

Örök pupilla Krisztus

A századok húsz pillantása érti őrzi már

S madárrá változik e század és akárcsak Jézus égre száll

Az ördöghad fejét fölkapva most a bugyrokból utána bámul

S azt mondja hogy Simon mágust majmolja Judeábul

Ha széllel száll kiáltják szélhámos semmi más

S a fényes lebbenő körül tündéri surrogás

Thianai Apollonius Ikárosz Énok Éliás

Lebegnek ott az első gép körül s mind csupa csillogás

El-elszakadnak tőle néha hogy szabadon szálljanak kiket röpít az Oltáriszentség

A papok akik szállnak már örökké hogy a szent ostyát emeljék

A repülőgép végül is anélkül hogy bevonná szárnyait leszáll

És akkor megtelik az ég egy fecskeraj jön millió madár

Suhogva száll a sok bagoly holló és sólyom s íme ringó

Csapat jön Afrikából marabu íbisz és flamingó

S a költők és mesélők ünnepelte Roc-madár is erre szárnyal

Leszáll karmában Ádám nagy fejével az első koponyával

A láthatár szélén a sas kiáltozik rí

S Amerikából jő a sok kicsiny kolibri

Kínából pihik jöttek épp most karcsú mind s törékeny

Egy szárnyuk van csak s párosan röpülnek fenn az égen

És itt a jó galamb szeplőtlen lélek hófehér

Akit a lantmadár s nagypettyű pávahad kísér

A főnix ez a máglya mely saját magát szüli és újra támad

Tűzforró hamujával most egy percre elborítja itt a tájat

A szép szirének is otthagyják már a vad tengerszorost

És mind a hárman erre szállnak csábosan dalolva most

S a főnix a sasok s a kínai pihimadárraj

Pajtáskodnak ott fönn mindannyian a szálló gépmadárral

Most Párizsban jársz s magánosan lépdelsz a vad tömegben

Az autóbuszok csordája görg eléd s bőg egyre vészesebben

És elszorítja torkod a csodás szerelmet féltő félelem

Mintha többé már soha nem szeretne senkisem

Ha a régmúlt időkben élsz már szerzetes vagy s őriz egy kolostor

S ti mind pirúltok hogyha egy imát rebegtek s féltek a gonosztól

Kigúnyolod magad s a nevetésed mint Pokol tüze úgy pattog szerte itt

E nevetés szikrái csillantják fel életed tavát s mélységeit

Bizony homályos múzeumban függő kép ez

S hogy közelebbről megnézd néha odalépdelsz

Párizsban jársz ma és az asszonyok hada csapzott a vértől ó ne is emlékezz

Így történt míg a szépség épp lealkonyult és elfeledni ezt is épp elég lesz

Dicsfényes lángoló kövekbe fagyva szép Miasszonyunk rámisézett Chartres-ban

S Szent Szíved vére fönn a Montmartre-on elöntött míg a hajlékodban álltam

A boldogító szókra vágyom én s beteg vagyok már régen

Egy szerelemtől szenvedek s szégyenlem gyöngeségem

És fogvatart a kép álmatlan élsz miatta s folytonos settengő félelemben

Kísér e kép de néha mégis messze lebben

Most forró parton ülsz előtted a Földközi-tenger

Egész évben virágzó citromfák árnyéka rejt el

Barátaiddal kószálsz alattad leng a bárka

Egyik Mentonba tér haza egy majd Nizzába s kettő Turbiába

Irtózva nézzük látszanak a víz poliptól nyüzsgő mélyei

S halak uszkálnak lágy moszat között a Megváltó jelképei

Kis fogadó kertjében üldögélsz most Prága mellett

Egy rózsaszál az asztalon úgy érzed rólad minden bú lepergett

S míg félig készen hever itt előtted amit írsz a próza

Csak nézed egy kicsiny bogárt hogy altat épp szívén a rózsa

Döbbenten látod Szed Vid ó agátjain az arcod pontos mását

Sosem felejted már e nap halálos mély szomorúságát

Lázárhoz vagy hasonló itt kit meggyötört a nap

A nagy zsidónegyed órái mind ellenkező irányba forganak

S hátrálsz te is az életedbe vissza lassan s andalogva

Fülelsz a mély kocsmák ölén zengő cseh dallamokra

Ha mégy épp fölfelé a Hradzsin útjain s az alkotnyat kilobban

Imé Marseille-ban vagy körötted zöld görögdinnyék halomban

Imé Coblenzban vagy az Óriáshoz címzett szállodában

Imé Rómában ülsz fölötted egy japáni naspolyafa ága

Imé most Amsterdamban vagy egy lánnyal akit szépnek látsz pedig szegényke csúnya

Egy leydeni diákkal kell majd összeházasodnia s előre únja

Latinul bérelnek szobákat ott Cubicula locanda

Már három napja éltem ott mikor Goudába mentem én emlékszem három napra

Párizsban állsz a vizsgálóbíró előtt

Letartóztatnak s elvezetnek ím mint egy gonosztevőt

Oly sokfelé utaztál fájdalom s öröm kisért falukon városokon át

Mielőtt észrevetted volna vad korod s a rettentő hazugságok sorát

Húsz és harminc éves korodban szerelemtől szenvedtél ziláltan

Úgy éltem mint egy eszelős időmet elprédáltam

Nem merek jobb kezemre nézni már és minden pillanatban csak zokognék

Teérted és miattam kit szeretsz és mindazért mi rémít s bennem hánytorog még

E megriadt kivándorlókat nézed itt szemükből könny pereg

Istenben bíznak ők s imát motyognak míg az asszonyok mellét szopják az éhes kisdedek

Nehéz szaguk betölti a Gare Saint-Lazare nagy várótermeit

Mint a háromkirályok bíznak csillagukban s mindenük e hit

Remélik hogy sok pénzt keresnek majd ó kába terv Argentínában

S vagyonnal térnek majd haza a vágyott óhazába

Vörös dunnát vonszol magával egy család ahogy ti is viszitek szívetek

E dunna éppen oly valószínűtlen mint az álmaink

S a bús kivándorlók közül néhányan végül itt maradnak

A Rue des Rosiers vagy a Rue des Écouffes szűk odvain szerényen megtapadnak

És gyakran látom este őket levegőznek kint a házak mellett

Mint a sakktáblák bábui csak néha lépnek egyet-egyet

Sok köztük a zsidó az asszonyok parókát hordanak

Kis boltok nyirkos mélyén ülnek vérszegényen s hallgatag

Megállsz egy alja bár előtt egy pult előtt mit síkos lé mocsok véd

A szerencsétlenek között megiszol két sous-ért egy gyatra kávét

Egy vendéglőben nézel este szét

E nők nem rosszak itt de mindegyiknek súlyos gond a lét

Így hát mind még a legcsúnyább is gyötri kedvesét

Egy rendőr lánya ő a messzi Jersey-ből

Kezén amit nem láttam még sosem kérges repedt a bőr

Hasán a forradás oly végtelen nagy szánalomra indít

Most egy borzalmasan mosolygó lányhoz hajlok s megalázom szájamat

Egyedül vagy közelg a reggel

A tejes kannája kondul már az utcán

Az éjjel búcsút int akár egy szép Metíva

Ez Ferdine a hamis vagy tán Lea ki néz utánad ríva

És úgy iszod akár az életed e lángoló szeszet te

Akár a pálinkát iszod az életed te

Gyalog akarsz ma hazatérni mégy Auteuil felé

Hogy végül is aludni térj oceániai s guineai bálványaid közé

Egy másik hit s másféle forma Krisztusai ők

Alacsonyrendű Krisztusok homályos hitre térítők

Ég veled Ég veled

Véresnyaku nap

Radnóti Miklós

Hallgass meg, Uram

T. S. Eliot: Te Deum

A Gyilkosság a székesegyházban zárókórusa

Közben távolból a latin Te Deum hallatszik.

Dicsérünk téged Isten; dicsőséged hirdeti minden teremtett dolog a földön,

a hó, az eső, a szél, a vihar, és minden teremtmény, legyen bár üldöző vagy üldözött,

mert csak annyiban léteznek a dolgok, amennyiben Te látod és ismered őket,

csak a te fényedben létezik valamennyi, s aki megtagad Téged, az is csak dicsőséged tanúsága: fényed dicsőségét hirdeti a homály is.

Ha te nem volnál, nem tagadhatnának tagadóid, s tagadásuk nem lehet soha teljes, mivel ha teljes volna, nem volna lehetséges létezésük.

Létükkel léted bizonyítják; minden létező léted bizonyítja: madár a levegőben, pirók és karvaly egyaránt, állat a földön, farkas és bárány egyaránt, és a féreg a földben éppúgy, mint a féreg a zsigerünkben!

Így az ember is: azért alkottad, hogy tudjon Rólad; hát tiszta tudattal hirdesse hatalmad, dicsérjen szóban, tettben, gondolatban.

Kezünkben a söprűvel, hajlott háttal a tüzet igazítva, roskadt térddel a padlót tisztogatva, így vagyunk mi is, canterburyi mosogatóasszonyok, takarítónők, míg munkába törik a hátunk, bűnök alatt roggyan a térdünk, s félel münkben arcunkat eltakarjuk, bánatunkban fejünk lekókad:

évszakok hangja, tél zizegése, tavasz ujjongása, nyár dongása, állatok szava, madarak hangja bennünk is a te dicsőségedet zengi.

Hálát adunk neked irgalmadért a vérben, és megváltásodért a vérből.

Mert szentjeid és vértanúid

vérétől gazdagszik a föld, és szentülnek meg a helyek.

Mert ahol szent lakott, ahol vértanú vére ömlött Krisztusért:

szentté lesz az a hely, s a szentség soha nem távozik többet onnan,

hiába tiporják le seregek, s hiába szimatolják a turisták, kezükben utikalauzzal.

Onnét, hol a nyugoti tengerek Jona partjait ostromolják,

a pusztaságig, hol remeték háltak, s a magányos imádságig

a csonka császár-oszlopok tövében,

ilyen helyekből árad az erő, melytől a föld újton-újra megújul,

akárhogy is tagadják. Ezért, ó, Istenünk, hálát adunk neked,

hogy ilyen áldással áldottál minket is, népedet Canterburyben.

Bocsáss meg nékünk, Isten; mi vagyunk a megtestesült középszer,

azok a nők, azok a férfiak, akik bezárják ajtajuk, megülnek tűzhelyüknél,

félnek az Isten kegyelmétől, Isten éjszakájának magányától, a rájuk szabott lemondástól, a rájuk mért nélkülözéstől,

s nem félnek úgy az emberi igazságtalanságtól, mint az isteni igazságosságtól,

nem félnek úgy az ablakukon dörömbölő kéztől, a házuk tetejébe kapó lángtól, a kocsmában sújtó ököltől, a csatornába taszíttatástól,

mint az Isten szeretetétől!

Bevalljuk esztelen sértéseinket, bevalljuk gyöngeségünket és vétkeinket;

a világ bűnei, bevalljuk, fejünkre tornyosultak; vértanúk vére, szentek kínjai mind

fejünkre halmozódott.

Uram, irgalmazz nekünk!

Jézus, irgalmazz nekünk!

Uram, irgalmazz nekünk!

Boldog Tamás, könyörögj értünk!

Rónay György

Otokar Brezina: Mindenható...

Mindenható, ki sugarad parancsán

tömérdek éjt s napot kibocsájtasz,

titokkal teljesen,

mint előtted járó harsonásokat,

hogy minden világból összehívják lelkeid

és odavezessék hozzád!

Hang, aki századok boltjain búgsz,

a fény veszélyes viharában,

zuhatagok homályán,

a halál folyton-figyelő némaságán, mely elfödi a földet,

forró égöved tikkadt hallgatása

és minden lépésed

visszhangot ver a végtelenben!

Megmosnám szemeim, az alkonyattól betegek,

megmosnám fönn a hegyeken, – gerincükön források

ömölnek halhatatlan dalokkal!

A vágyak szeleibe, melyek annyi lélekből

hullámzanak a századokon, pólusunk véres éjeiből

egyenlítődig

szakítsd le szárnyaim!

Hadd nőjjenek ki éjszakád mágikus vonalain,

mint legyező-sugár, világ végétől másikig,

lágyak és erősek, hogy megragadják

legtisztább sugarad,

és rebbenésük

visszaverje dalom hullámait

s a magasságok áramával

földre terelje!

A szeretet égedelmében dalolni akarok atyámfiainak,

hogy nincs nagyobb fájdalom,

mint a ledöntött diadal,

hogy nincs nagyobb öröm,

mint a merész tekintet, mely ittasult

az örök dolgokon!

Horváth Béla

Czeslaw Milosz: Veni creator

Jöjj, Szentlélek Úristen,

lehajlítva (vagy nem lehajlítva) a füveket,

fej fölötti lángnyelvként mutatkozva (vagy nem),

mikor a szénát kaszálják, vagy amikor tarlóhántásra indul a traktor

a diófaligetek völgyében, vagy mikor a hó

földre dönti a Sierra Nevada rokkant jegenyefenyőit.

Csupán csak ember vagyok, így hát látható jelre van szükségem,

hamar ráunok az absztrakció lépcsőfokait rakosgatni.

Nemegyszer kértem, Magad is tudod, hogy a templomi szobor

emelje föl kezét kedvemért, egyszer, egyetlenegyszer.

De megértem, hogy a jel csak emberi lehet.

Ébressz hát föl egy embert, bárhol a földön

(ne engem, mert azért tudom, mi a tisztesség)

és engedd, hogy őt nézve Téged csodálhassalak.

Bojtár Endre

Antonio Machado: Az ibér isten

Nyilazó játékosa a

hajdani versezetnek:

az ibérnek is akad egy nyila

az Úrhoz, ki a kalászra követ vet,

kitől a gyümölcs édes nedve csappan;

s egy hallelujája Ahhoz, aki

a búzában s a zabban

a kenyér áldott magvát érleli.

„Romlás Istene, zord úr,

várom, mi készül, s félek, hát imádlak,

de akkor is csak a föld fele fordul

és mond e blaszfém szív litániákat.

Ó, ínséggel ki sújtasz, Istenem,

tudom hatalmad, láncod ismerem.

Gazdája vagy a nyári jégesőnek,

mely sovány mezőinkre dűl,

ura a téli fagynak, száraz ősznek,

s a napnak, melytől kalászunk kisül!

Szivárvány ura te, ki nyájat adsz

ívének társul, gazdag legelőkkel,

a gyümölcsé, mit megrág a kukac,

s a kunyhóé, melyet a szél felöklel,

lehelletedre vár a tűz vörösse,

fényeid adnak ízt a szőke magnak,

és szent kezedtől áll csontosra össze

Szent Iván éjjelén a zöld olajmag.

Markodban, amely jót és bajt igazgat

nyomornak s kincsnek uraként,

kényelmet és irgalmat lel a gazdag,

a szegény csupán nyögést – és reményt.

Hej, Uram, Uram, forgandó az év, mely

vetésem bérét kerekén viszi...

A játékosé sorsom: szerencsével

szállnak-e széjjel elszórt pénzei?

Imám is, mint a szélbe dobott kockák,

röpül, Atyám – hisz kegyetlen lator vagy,

szeretet s bosszú Janus-arca – hozzád:

vele imádlak, s vele káromollak.”

Mégis, ez itt, ki Istent pörbe fogta,

s nem figyel másra, csak a sors lehunyt

szemére, volt, ki utat álmodott a

tengerre, mondván: Isten ez az út.

S nem ő volt-e, ki Urát végül följebb

helyezte végzeténél?

és följebb, mint a földet,

följebb a tengernél, följebb a végnél?

Vagy tán a jó ibér cser

nem adott Isten máglyájára ágat,

hogy elvegyülve annak szent tüzével,

tiszta hozsannát pattogjon Urának?

De ma... Eh, egyetlen nap mit is számít?

Jöhetnek újabb Lárok; oltárukra

nem küldi el, csak nedves hasábfáit

a régi erdő, mit fölvert a dudva.

Még hosszú hazát hasít az eke,

amint a barázda halad;

Isten magját még várják földek e

csalános gyomok ugarja alatt.

Mit számít egy nap? Figyel még a tegnap

a holnapra, az meg a végtelenre.

Spanyol, ne hidd, hogy ami elmúlt, meghalt:

készül jövőnk – s a múlt reménye benne.

A Mindenható zöld arcába nézni

ki bír? S én mégis egyre még

lesem a kérges tenyerű ibért, ki

a spanyol tölgyből egy napon kivési

a barna földek szikár Istenét.

Tímár György

Tudor Arghezi: Zsoltár

Űzlek zajban s csendesen, hogy latra vessem

Léted, vadász módjára rád lesek:

Te vagy vitézem, akit keresek?

Megöljelek, vagy esdve térdre essem?

Tagadásnak s hívésnek vágya éget,

De egyik sem nyugtatja lelkemet,

Álmom maradsz, melynél szebb nem lehet,

S egedből nem merlek levetni téged.

Mint vízben tükröző út lenge árnya,

Vagy – s már eltűntél, míg kerestelek.

Csillagokban s halak közt sejtelek,

Szomjú bölényt űz inni így a vágya.

Ketten maradva mérkőzöm erősen,

Míg nagy mesédben nyugtot nem lelek.

Nem akarom, hogy legyőződ legyek.

Csak ezt: tapintsalak, s hogy „Van!” üvöltsem.

Áprily Lajos

Ernesto Cardenal: XXI. zsoltár

Istenem Istenem mért hagytál el engem?

Nevetséges ember vagyok

mindenki megvet

a lapok gúnyt űznek belőlem

Tankok vesznek körül

géppuskák csöve mered rám

és drótkerítés húzódik köröttem

árammal telített drótkerítés

Minden nap nyilvántartásba vesznek

Számot tetoválnak rám

Lefényképeznek a drótkerítés mögött

s miként Röntgen-képen megszámolhatják csontjaim

Megfosztottak személyazonosságomtól

A gázkamrába vittek meztelen

és szétosztották ruhám és cipőm

Morfiumért kiáltok de senki sem hall

kényszerzubbonyban kiáltok

egész éjjel a bolondokházában

a gyógyíthatatlan betegek kórtermében

a járványkórházban

az aggmenházban kiáltok

verejtékben úszva haldoklom az elmegyógyintézetben

fuldoklom az oxigénkamrában

sírok a rendőrségen

a börtönudvaron

a kínzókamrában

az árvaházban

megfertőzött a radioaktivitás

mindenki elkerül nehogy elkapja

De én beszélek rólad testvéreimnek

Dicsőítlek népünk összejövetelein

Himnuszaim a nép körében zengnek

Ünnepet ülnek a szegények

Nagy ünnepélyt rendez népünk

Az új nép mely ezután születik.

Asztalos Lajos

Anna Ahmatova: A 137. zsoltárra

Már csillagok közt mind a drága lelkek.

Már sírhatok. Senkit se veszthetek.

Mélyén a carszkoje-szelói kertnek

a régi dalok visszazengenek.

Ezüstös parti fűzfa ága babrál

a szeptemberi vízzel. Hirtelen

a múltból szótlanul előbotorkál

és jön felém önnön kísértetem.

Függesztettek itt annyi hegedűt már

fűzfákra! Lesz enyémnek is hely itt...

Nézem, mint aki üdvözítő hírt vár,

a gyér eső napfényes gyöngyeit.

Rab Zsuzsa

Else Lasker-Schüler: Hallgass meg, Uram

Mint gyűrű húzódik össze szemem

körül az éjjel.

Bár ereimben lánggá forrt a vér fel,

minden üres és szürke volt körülem.

Ó, Uram, én halálom képét

álmodom élő nappalon.

A vízben azt iszom, kenyérben azt falom.

Mérlegeden nincs szomorúságomra mérték.

Hallgass meg, Uram... Kedvelt kék színeiden

daloltam dalt mennyed mennyezetéről –

örök leheletedben a nappalt mégsem ébresztettem én

föl.

Szégyelli szinte előtted süket sebét a szívem.

Mi lesz velem? – Uram! Csillagaid nyomoztam,

vizsgáltam holdad is, és gyümölcstermő völgyeid.

A vörösbor elveszti már a szőlőszemben ízeit...

És mindenütt – csak keserűség – a magokban.

Rónay György

Else Lasker-Schüler: Hallgasd meg a helyet

Hallgasd meg a helyet, mely rád emlékszik,

jöjj s illesd meg a csikorgó homokot,

mely szüntelenül az égre kiált

a viharért, mely eggyésodorja.

Vájd ki mélyebbre a hold kagylóját,

a napalmát vájd ki, vájd ki!

Mióta elhagytam anyám ölét,

rejtőzni barlangom sose volt.

Vedd gondodba a vinnyogó homokszemeket,

tornyozz belőlük tornyot az égre,

vagy süss kenyeret a föld

éhét enyhíteni!

Tudom, hogy minden mag szavadra nő.

Homokom magokat keresni görögne,

s oltalma lenne fűnek, mohának,

hogy még egyszer eggyégyülekezzék.

Fülemet én már rég beszögeztem,

de szívem kereke alatt csikorog,

csikorog éjjel-nappal, örökre.

Uram, könyörülj rajtam!

Rónay György

Gabriela Mistral: Könyörgés

Uram, te tudod milyen lángragyúlt, izzó hév volt

szavamban, mikor kegyed idegenekért kérte.

Lásd, most azért könyörgök, ki valaha enyém volt,

fiatalságom kelyhe, piros szám lépesméze,

mész csontjaimban, édes értelme napomnak, tűz,

fülemben gerlebúgás, karja öv köpenyemnek.

Azokkal is törődtem, akikhez semmi nem fűz.

Ne fordítsd hát el orcád, ha most őérte esdek.

Hidd el nékem, ő jó volt, hidd el nékem, hogy szíve

–homlokán hordta – igaz férfiszív volt és azzal

volt szava telve, tisztán, akár a napfény íve,

s csodáktól duzzadóan, akár a fák tavasszal.

Azt feleled szigorral, nem méltó esdő szóra

az, aki lázas ajkát imával meg nem kente,

s lüktető halántéka poharát szétroncsolva,

s jeledre mit se várva, itthagyott akkor este.

De én, Uram, csak azzal érvelek: érintettem

–akár a homlokát, mely mint tubarózsák kelyhe –

a szívét is, mely poklos kín volt a gyötrelemben,

de oly lágy tapintású, mint feslő bimbók selyme.

Hogy kegyetlen volt? Uram, szerettem, ne feledd! s a

seb is az övé, tudta, amit ütött szívemben.

Hogy örömem szűz vizét örökre felkavarta?

Mindegy! Meg kell, hogy értsed: én szerettem, szerettem!

S szeretni (jól tudod te!) keservek gyakorlása;

jaj, senki meg ne lássa, ha könnytől ég a szemhéj,

csókokkal hűteni, mit feltört a durva kámzsa,

s a szem vad csillogását őrizni, el ne vesszék.

A vas jólesőn hűvös a húsban, ha kivájja

s mint kévét oldja meg a szerelmes asszonytestet.

S a kereszt is (emlékszel még, óh, Zsidók Királya!)

lehet könnyű és édes, mint rózsa-csokrok terhe.

Itt állok, ím, előtted, Uram, s lehajtom orcám

a porba s esdek, míg száll az alkonyi igézet,

de akár élethosszig és minden alkonyórán,

amíg csak ki nem mondod a szót, amit remélek.

Füledet kifárasztom fohásszal, zokogással,

s nyalom, félénk agárként, a köntösöd szegélyét,

nem szökhet el szerelmes szemed, mert szavam rád vall,

s lábad nem menekülhet, hogy könnyeim fürösszék.

Mondd ki, hogy megbocsájtasz, mondd ki, s a szó a szélbe

hinti száz szagos tégely illatát dús özönben,

minden víz árja-cseppje villanó tündöklés lesz,

a meddőn virág sarjad s kavicsból szikra szökken.

Nedves, sötét szemekkel jár majd minden vadállat,

s mit kőből kovácsoltál, még a hegy is megérti,

mert havas orma fehér szemhéján könnye árad, –

világod fogja tudni: megbocsájtottál néki!

András László

Jules Supervielle: Imádság az ismeretlenhez

Lám, azon kapom magamat, hogy hozzád intézem szavam,

én, Istenem, aki azt sem tudom még, hogy vagy-e,

és suttogó templomaid nyelvét nem értem,

nézem az oltárokat, házad boltíveit,

mint aki egyszerűn: „Íme, fa – mondja –,íme, kő,

ezek itt román oszlopok, annak a szentnek hiányzik az orra,

s idebent is, mint odakint, csupa emberi nyomorúság.”

Mise alatt lesütöm a szemem, de letérdelni nem tudok.

Mintha hagynám, hogy a vihar elhúzzon a fejem fölött,

s hogy másra ne gondoljak, meg nem állom.

Bár úgy töltöttem volna életem, hogy mindig másra gondolok,

ez a más, ez is én vagyok, talán ez az igazi lényem.

Ide menekülök, s itt vagy talán te is,

mindig e vonzó messzeségben vágytam élni,

a jelen pillanat ajándék s hasznomra fordítani sose tudtam,

nyitját nem ismerem, forgatom erre-arra,

bonyolult szerkezetét járásra bírnom sose sikerült.

Nem hiszek benned, Istenem, mégis szeretnék beszélni veled;

a csillagokkal is beszéltem, pedig tudom, hogy élettelenek,

s a legszerényebb állatokkal is, pedig tudtam, hogy nem felelnek,

s a fákkal is, bár ha nem járna a szél, némák volnának, mint a sír.

Magammal is beszéltem, pedig nem tudom biztosan, hogy vagyok-e.

Nem is tudom, hogy meghallod-e imánkat, a miénket, emberekét,

és hogy szívesen hallod-e, ha hallod,

hogy van-e, mint nekünk, szíved, mely mindig retteg, mindig résen áll,

s van-e éber füled a különféle híreket figyelni.

Nem tudom, szeretsz-e ide lenézni,

mégis szeretném eszedbe idézni ezt a bolygót, a Földet

virágaival, kavicsaival, kertjeivel, házaival.

Mind a többiekkel s velünk, akik tudjuk, hogy szenvedünk.

Szeretnék késedelem nélkül szólni hozzád alázatos emberi szavaimmal,

mert most mindegyikünk meg kell hogy kísértse a teljes lehetetlent,

még ha egyéb se vagy, tízezer év előtti fuvalom csak,

sodró kezdősebesség, vagy maradandó szomorúság,

mely a szférákat dallamukra máig forgatja még.

Szeretném, orca nélkül létező és talán reménytelen Istenem,

figyelmed, annyi kóbor ég között, az emberekre vonni,

kiknek nincs már nyugalmuk e planétán.

Figyelj rám, sürgős a dolog, elcsüggednek lassan mindannyian,

s a vének közt az ifjakat már nem ismerni meg maholnap.

Minden reggel azt kérdezik szorongva, nem az öldöklés kezdetére keltek-e,

a vérnek, a kínnak, a könnynek

furcsa osztogatóit készítik mindenütt,

azt kérdezik, nem rejtenek-e már fegyvereket a búzatáblák.

Elmúlott volna az az idő, mikor még törődtél az emberekkel,

más világokba hívnak talán, tanácskozásra orvost,

ki azt se tudja, hova kapjon, s betegei sorra kihalnak?

Figyelj rám, egy ember vagyok a többi sok közt,

testünkben jól érzi magát a lélek, nem akar megszökni belőle

valami bombarobbanásban,

szelíd cirógatás, titkos hízelkedés nekünk ő.

Engedj még úgy lélegzenünk, hogy ne kelljen új mérgeken tűnődnünk,

engedd úgy néznünk a gyermekeinket, hogy ne gondoljunk folyton a halálra.

A mi szívünk nem a csatáké és nem a tábornokoké.

Hadd kóboroljunk erre-arra, mint kolompszavával a nyáj,

és nyomában a tej szaga a kövér fű szagával elvegyül.

Ó ha vagy, Istenem, tekints le ránk,

pihenj meg köztünk, jöjj, a Föld olyan szép fáival,

folyóival, tavaival, hogy azt hinné az ember,

hogy egy kicsit sajnálod is.

Uram, ne engedd el füled mellett továbbra is szavunkat,

s ne haragudj reám, amiért így tegeződöm veled

s ily kurtán-furcsán egyszerűen beszélek,

de semmiben sem hinnék oly kevéssé, mint egy olyan Istenben, aki zsarnok;

s jobban ki tudod fejezni magad villámodnál a hajlékony füvekkel,

patakok tárt szemével s a kisgyerekek játékaival,

amitől bízvást téged vallanak még a tengerek és a hegyláncok is.

Nem haragudhatsz meg reám, mert ami a szívemen, az a számon,

és eltűnődöm, ahogy telik tőlem, az emberen és létén,

oly nyíltan, mint amilyen nyílt a Föld s a forgó évszakok

(s te magad is talán; bár leckéid nem ismerem).

Vannak mentségeim, tűrd el gyarló fondorkodásaim,

olyan sok minden készül alattomban ellenünk,

bármit tegyünk is, egyre rettegünk, hogy így lepnek meg, készületlenül,

mint a bikát: mi történik, nem érti,

a vágóhídra vezetik, nem tudja, hova baktat,

s épp mielőtt a halálos csapás a homlokára sújt,

éhét bőgi szegény, konokul legelni szeretne,

de mi történt velük ma reggel, hogy vértől lucskos kötényeikben

mind vele akarnak törődni?

Rónay György

Louis MacNeice: A még meg nem született imája

Még nem születtem. Ó, hallj meg engem!

Ne engedd, hogy a vérszopó denevér, az egér, a menyét, vagy a

botlábú rém legyen közelemben!

Még nem születtem. Vigasztalj csendben!

Félek: az Ember fallal falaz engem,

métely-mákonnyal mérgez engem, álnokbölcs álmokkal áltat engem,

tinta-kínpadon forgat engem, vérárba görget engem.

Még nem születtem. Te ne láss el engem

vízzel, hogy ringasson, fűvel, hogy nekem nőjön, fával, hogy nekem zsongjon,

éggel, hogy daloljon, elmém zugában

madárral, lángjellel: az vezéreljen!

Még nem születtem. Ne ítélj el engem

a bűnökért, miket a Világ ellenem követ el majd,

szavaimért, ha ők szólnak helyemben,

gondolataimért, ha gondolnak engem,

árulásomért, mit mögöttem árulók követnek el,

életemért, ha ők ölnek kezemmel,

halálomért, ha ők élnek engem!

Még nem születtem. Oktass ki engem

a szerepre, mit végig kell játszanom, a végszóra, mit kell választanom,

ha aggok prédikálnak, bürokraták szekálnak,

rám hegyek zordan merednek, szerelmesek nevetnek,

fehér hullámok hívnak őrületre, s a Puszta szólít ítéletre,

adományom a koldus visszalöki,

s gyermekeim átkoznak engem.

Még nem születtem. Ó, hallj meg engem!

Ne hagyd, hogy, ki magát istennek hiszi, a Dúvad-ember

légyen közelemben!

Még nem születtem. Töltsd lelkem

el szigorral azok ellen, kik emberségem megdermesztenék,

bekényszerítenének egy halott gépezetbe,

gép fogaskerekévé tennének engem,

egyarcú dologgá, tárggyá – azok ellen,

kik szétszórnák egészemet, tövispitypangként

fúnának ide-oda, s, mint tenyérből a vizet,

ide-oda kiöntenének engem!

Ne hagyj, hogy kővé fagyasszanak, hogy kiöntsenek engem.

Vagy ölj meg engem!

Jánosy István

Maurice Maeterlinck: Ima

Mint asszony teltem riadsággal.

Ó lásd, mit műveltem, Uram,

kézzel, lelkem liliomával,

szemmel, hol szíve mennye van!

Szánd meg tenger nyomorúságom!

Pálmám és gyűrűm elhasadt;

hallgasd meg esdő imádságom,

pohárban lankadt szirmokat.

Szánd meg az ajkak gonoszságát,

Szánd meg kérő tekintetem;

liliommal hintsd a láz táját,

rózsával lápot szeliden.

Isten! volt galamb-repülésnek

szemem mélyén sárgulnak el,

szánd meg az ágyék-rejtő leplet

mely kék lengéssel átölel.

Weöres Sándor

Stanislaw Grochowaik: Imádság

Isten Anyja anyal-úrnő

Isten Anyja pók-királynő

Hóvitorlák lenge Hölgye

Fülönfüggés Csengettyűje

Isten Anyja sárga-arcú

Isten Anyja sastoll-ékes

Gyarmati Szent Boldogasszony

Csillagok és kutak könnye

Lélekvesztőn lebegő Szűz

Karcsú gályán tovaszálló

A bolygó hollandi hátán

Ágyutalpon büszke lányzó

Hosszúkarú keskenylábú

Kerekarcú aranyujjú

Sugárszemű szent pilóta

Néptermő mint Európa

Ihleteink szent bányája

Örömeink csodagyára

Szenvedéseink szentélye

A Hold sarlójáról nézz le

Ki kegyelem-gyümölcsöskert

Bölcsességű anya vagy

Vess csak egy csöpp sugarat

Grochowiak komor versébe

Kerényi Grácia

Francis Jammes: Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba

Add meg, Uram, hogy olyan napon szólítson el az ég,

amikor porzik az ünnepi vidék.

Szeretnék, ahogy itt lent szoktam, valami

kedvemrevaló utat választani

a Paradicsomba, nagy csillagokkal rakottat.

Fogom majd botomat, megyek az országútra,

s így szólok a szamarakhoz, barátaimhoz:

Francis Jammes vagyok és az égbe indulok,

mert a Jó Isten a poklot nem ismeri.

S folytatom: Jöjjetek, kék ég barátai,

kik csak fületekkel hessentitek, szegények,

szelíd állatok, a bögölyt, botot s a méhet...

Óh hadd lássam velük együtt Szent Színedet,

hiszen úgy szeretem, amikor fejüket

lehajtják szelíden, és megállnak, keresztbe

téve kis lábukat, hogy reszket az ember szíve.

Előtted állok majd, s mögöttem a fülek ezre

s mind, kik kosarakat cipeltek görnyedezve,

vagy tollseprős kocsit húztak, s bádogkocsit,

púpos kannák előtt roskadozó csacsik,

tömlőhalú terhes nőstények, rogyadozók,

s akiknek lábszárán kis nadrágocska lóg

kék és szivárgó sebeik miatt, melyeket

kimarnak és körülülnek makacs legyek.

Hadd járuljak, Uram, eléd e bús seregben.

S add meg, hogy angyalod bennünket elvezessen

a lombos patakokhoz, ahol cseresznye leng dús

fürtökben, sima, mint a kacagó leányhús,

és add meg, hogy a lelkek édenében égi

vized fölé hajolva, olyan legyek én is,

mint ők, akik szelíd s nagy szegénységüket

az örök szeretet tükrében nézegetik.

Szabó Lőrinc

Francis Jammes: Imádság egyszerűségért

A pillangó minden kis fuvalomnak enged,

mint a virágszirmok, miket a gyerekek

a körmeneteken elibéd hintenek.

Istenem, itt a reggel, és már az ima szárnyal

s libeg feléd ezzel a szirmos pillerajjal,

kakasricsajjal és a kőtörők zajával.

Július van, a föld éretten fölhasad,

és – zöld lombjuk ragyog – a platánok alatt

a zirrenő tücsök – nem látni őt, de halld csak! –

kitartóan dalolja mindenható hatalmad.

A nyugtalan rigó a sötét vizű lombban

füttyre hangol sokáig, de rákezdeni nem mer.

Nem tudja, hogy vajon mi bántja. Megpihen

s elröppen hirtelen, földet súrolva, s nyomban

messze nyilallva már, hol nem lel rá az ember.

Istenem, lám az élet most újra kezdi szépen,

mint tegnap s azelőtt és annyiszor már.

Mint ez a pilleraj, mint ezek a munkások,

és mint ez a napot habzsoló víg tücsök,

vagy a rigó a lomb fekete hűvösében,

hadd folytassam, Uram, én is életemet,

olyan egyszerűen, ahogyan csak lehet.

Rónay György

René Guy Cadou: Életgyónás

Uram! Ki tudja, tán már holnap rád találok!

Éjszaka lesz! A rét korlátja mellett álldogálok,

Tudod! Mint Gauguin képén a festő, ormótlan facipőben,

Mandulaszínű körgallérban, amely kifakult az őszi esőkben,

És várom, hogy jöjj, te vagy angyalod, vagy szertartóid közül valaki,

Az ég négy deszkafala közt, amelyek mint egy gyóntatószék falai,

Ó, várlak téged, közeledsz az úton, hogy megszólíts és én megzavarodjam.

Íme a szégyen sarokpántjain életem ládája kipattan,

Egyszerre egész múltam hitvány könyvtárpolca leszakad,

Kitárva fölvágatlan lapjait és a fajtalan rajzokat,

Többé nincs mit leplezni, ó Uram,

Se túlnagy kesztyűt húzni már, se kínosan

Magunkon át másra hasonlítani nem kell,

Mert bordáim te méred meg véres kezeddel.

Rónay György

John Berryman: Ima mindenek után

Körülvettek engem, óh Atyám.

Megnémultam ez éjt.

Befogadsz, hogy újra lássalak?

Talán úgy kell legyen, hisz

furcsán eszembe jutott a Szűzanya,

amint álltam ágyam előtt –

nemcsak nem imádtam őt

gyerekkorom óta, de

nyersen vádoltam, hogy Idő előtt

sürgette a Fiát –

s ezért az megfeddte és elköltözött,

kitagadva övéit & őt –

és álltam a sötétben oktalan,

mielőtt térdre bukom

(mint szoktam), hogy szóljak veled. S mire ocsúdom?

Megleli nyelvem útját

az Üdvözlégyhez, ízlelve mondatonként

furcsaságát, idegenült agyamban

rugódzom tőle, valami elfogadhatatlan

értelmet várva, és

csak ámultam, Atyám, hogy semmit nem találok,

és a lépcsőn lementem,

hogy üljek & ámuljak. Te ezekben az években

Övéké kellett legyél, s Tiéid Ők,

s most sejtem, mindenek után Hozzád könyörögtem én,

s a Szűzhöz, sejtve, ő az Égkirálynő,

nagyobb Glóriád alatt még

megfoghatatlanabb, de irgalmas glória.

Jánosy István

Pierre Jean Jouve: Járj át engem Uram

Járj át engem Uram tulajdon kínjaimmal

Adj munkát könnyeim gépezetének

Távoztasd el végső nyugalmamat

Űzz ki ismeretemből ó Kegyetlen

Lélek! telve zenével rútságaim körül

Mindegyre körülöttem mint erótikus árnyék

Gyötrelmeim kormányosa!

Isten tűnődő lelke

Néma ha kiáltottam éhen vagy a gyönyörtől

Te legszebb (s majd halálomat hozó)

Étek vértelen szám ajkainak

Édes Oltáriszentség

Bár nem látlak tudod hogy esdek hozzád

Vérző lágyék amit a halál se rohaszt meg.

Minél mélyebb a bűn annál fénylőbb a fény

S zászlóként annál magasabban

Leng a csodálatos és megtört ismeret

A rokkant zászlórúdon mely feketén hanyatlik.

Rónay György

Pierre Jean Jouve: Valódi test

Üdv igaz istentest. Üdvözlégy Ragyogó

Test sírnak zálogolt húsból és születő

Test, jóságtól és hústól Csillogó

Üdv csupa-fény test!

Istenség boltozatos vállú

Gyermeki s lépkedő, üdvözlégy csupa-szépség,

Fürtös és tövises

Hallatlan test irgalom kemény teste

Üdvözlégy igaz istentest könnyekig elkápráztató

Aki újraszületsz, üdvözlégy valódi emberi test

Kit a hármas szellem szült szeretetből.

Tanúja a szívem őrült tájainak

Föltétlen szűz szülötte megszülettél

Mert kezét Isten a mellére tette,

És megszülettél

Ember idegből kínból és ivarból

Hogy végigjárd a bánat fölséges folyosóját

Halott oldaladat átverték bizonyságul

S a külső és sötét felhőre vér

És víz csordult belőle.

Tűnődve nyílik a mellen a seb

Férfiseb ajka s ajka ugyanakkor

Az utcalánynak is

Akinek haja hosszú szerelemmel vakít el;

Megcsókolja a zöldes

S már rózsaként széteső lábakat

És majd elég az ég szerelmének hevében

Míg rá is, a külső felhőre vér

És víz csordul mert megszülettél.

Ha majd a halál langyos ágyán fekszünk

S a művekkel elvétetnek a díszek

És széthullnak a tájak

És elfeketül minden ég és minden könyv elég

S végre fölségesen közelgünk önmagunkhoz,

Mikor elvetjük a végső virágokat

És lelkünk választ kap a csillagokra

Mosolyogj akkor adj testedből egy mosolyt

Add hogy megízleljük a halál napján

A menyegzői béke nagy ünnepén mikor

Boldog a világ, megbékélnek a fiak.

Rónay György

Jiri Orten: Látomás

Látomásom támadt, hogy én vagyok Te,

Jézus Uram,

oly rég nem sírtam már esengve,

ó tán már rég feledted

s azóta szemem csakugyan

bús embereket lát sírnak mindannyian

s mindenütt mindenütt a Te kereszted!

Hó lettem volna inkább

elolvadó

lány lettem volna inkább

szerelmed béklyójába vetve

s aprózgató

kis lépteim tánclépések lennének

Látomásom támadt hogy én vagyok Te

És én a világon minden sebet

magamba fogadok

belém hozzák játékukat a gyerekek

te vagy bennem s bennem tavasz fakad

halál vagy bennem mely föltámadást melenget

szám az egész világra mosolyog

s látóvá dörzsöli szemét a vak

s majd a néma lányok mind énekelnek

S ó a halottak népe táncba fog

nem-létezni már nem lehet

itt az otthonotok keljetek rongyosok

apámra gondolok, aki nem él már

hogy nagyot sóhajt s fölkél álmosan

s a virágokra révedek

mik kivirulnak és száll

az illat az illat harmattól harmatosan.

Garai Gábor

Richard Weiner: Párbeszéd

Szeretetem s kegyelmem végtelen.

Tengernyi vétkedet ím meg sem büntetem,

mégis panaszkodsz!

– Csak azért sírok, csak azért panaszkodom,

mert vétkeimnek láttán megül a borzalom.

Senyvedő szívem semmit sem kér számon,

legmélyén csupán irgalmadat szánom.

Ó, vedd el tőlem!

Te, ki nem ismerheted a holnapi napot,

sem percének egyetlen töredékét,

kicsiségedben hogy is tudhatod

szívednek vétkét.

Jobb volna,

jobb volna átkoznod nevemet,

mint szánnod kegyelmemet.

– Ha századokig vezekelnék,

és mindent-mindent megtagadnék,

a világot, magamat, téged és szent nevedet,

ha ezernyi ormot hágnék, ezer folyón átgázolnék,

szívemet akkor is dúlná a rettenet.

Te egyedül

adhatsz békét, halmozván csapást csapásra,

mert bűnzaklatta lelkem nyugvása

csak büntetésed szigora lehet.

Verj és gyötörj!

És újra kiáltok. Sírok, panaszkodom,

hogy feneketlen az én vétkem,

hogy sem tisztítótűzön, sem poklokon

nem könyöröghetem ki büntetésem,

mert te nem akarod. S borzadva látom,

hogy gőgöm betemeti irgalmadat,

mégis oltalmazol, legyőzvén tenmagad.

Ó, micsoda bukás!

Ó, engedd tudnom, hogy bűnhődnöm kell,

hogy tenger vétkemet nem feledted el,

szólj: annyi szenvedéssel súlyosítalak,

hogy földet túr fejed a kínteher alatt.

Ne legyen büntetlenül kegyelmedben részem,

ó engedj, engedj embermódra élnem!

S szólt a hang: Sírásod szerint legyen.

Váltságdíjadat íme tudd meg hát:

Átkozz meg minden jót, mit a szeretet rótt rád,

s szeress a kétségbeesettek szeretetével

mindent, mit én kárhozatra ítéltem.

Így legyen. S a sírást melledbe zárom.

Zádor András

T. S. Eliot: Kórusok „A sziklá”-ból

VIII.

Ó Atyánk, szavaidat megfogadjuk,

És a jövőhöz megbátorodunk,

Mert emlékezünk a múltra.

Pogányok léptek a te birtokodba,

És megszentségtelenítették a te templomodat.

Ki ő, aki Edomból érkezett?

Egyedül taposta a kádban a szőlőt.

Jött egy ember, aki Jeruzsálem meggyalázásáról beszélt,

És a szent helyek megszentségtelenítéséről;

Péter, a remete volt, szavakkal ostorozott.

És hallgatói között akadt néhány jó ember,

Számosan gonoszak,

Legtöbbjük semmilyen.

És mint legtöbben akárhol,

Néhányat a dicsőség vágya vitt oda,

Néhányat a nyugtalanság és kíváncsiság vitt oda,

Néhányat a kapzsiság és kéjvágy.

Sokuknak teste szír keselyűké,

Vagy a tenger nyelte el az úton;

Sokuknak lelke Szíriában maradt,

Erkölcsi rontásban éltek;

Sokuk megtörten tért vissza,

Betegen és koldusbotra jutva, házuk

Ajtajában idegent találtak:

Megtörte őket a keleti nap

És a hét főbűn Szíriában.

De Királyunk sikerrel járt Akkóban.

És minden csúfság,

Szétzúzott eszme, szétzúzott élet, így vagy úgy

Szétzúzott hit ellenére is

Valami megmaradt, és több az,

Mint öregek meséi a téli estéken.

Csak a hit tarthatta meg azt, ami jó;

Kevesek teljes-hitét,

Sokak töredék-hitét.

Kapzsiság, bujaság, hűtlenség,

Irígység, tunyaság, falánkság, féltékenység, gőg;

A Keresztes Háborút nem ezek vezették,

De ezek vesztették el.

Emlékezzetek a hitre, mely elszólította a férfiakat otthonukból

Egy vándor-prédikátor szavára.

Korunk a mérsékelt erények kora

És a mérsékelt vétkeké,

Az emberek nem teszik le a Keresztet,

Mert soha nem vették magukra.

De semmi sem lehetetlen, semmi,

Annak, akit hit és meggyőződés hevít.

Erősítsük meg azért akaratunkat.

Ó ISTEN, légy segedelmünkre.

Ferencz Győző

Pierre Emmanuel: Nada

Uram ki távol vagy végtelenül

A hegyektől a folyóktól a fáktól

A tengertől az égtől s szülőjüktől szemünktől

S a gondolat-dajkáló csillagoktól

Élettől haláltól és távolléttől

Uram ki másutt vagy végtelenül

Nem-látó vak szemekben nem-tapintó kezekben

És mindöröktől lakatlan szívekben

Üres és csendtől zöldes ragyogásban

Hová sem születés nem juttat sem halál

Uram fogoly vidámságom sejtelme

Gyönyör és tiszta szabadság a semmiségben

Soha soha rabságom nem elég szigorú benned

Szemhéjam nem elég kemény fal soha soha

Hogy Semmid árnyékát bezárja

Uram

Rónay György

Nelly Sachs: Oly elhagyatott az ember...

Oly elhagyatott az ember

kelet felé tekint

ahol mélabú dereng a pirkadat arcán

Kelet kakaskukorékolástól vöröslik

Ó hallgass meg engem –

Hogy oroszlánepedésben

és az egyenlítő korbácsoló villogásában

múlhassak el

Ó hallgass meg engem –

Hogy a kerubok gyermekarcával együtt hervadhassak el

est idején

Ó hallgass meg engem –

Hogy a szélrózsa kéklő északi táján

virrasztva éjjel

már egy szemernyi halállal szempilláimon

haladhassak a forrás felé.

Kálnoky László

Szergej Jeszenyin: Lombok zöld temploma

Lombok zöld temploma, füzek

olvasót tartó sora térdel.

A tűnt tavasz meséinek

áldozok most szentelt kenyérrel.

Láthatatlan te állsz megint

előttem, némán, főlehajtva.

Lesütött pillád selymeit

arkangyal szárnya simogatja.

Ó tudom, soha azt a kort

kihűlt évek meg nem fagyasztják.

Éppúgy fogja napbarnított

kezed a rózsás kendő sarkát.

S mint régen, oly reménytelen

szánja sóhaj-törette vállad

azt, aki túl a tengeren

bolyong, a száműzött-hazátlant.

Megsajdul az emlékezés

egyre kopárabb életemben.

Ó imádkozz érettem is,

ki hazát hazámban se leltem!

Rab Zsuzsa

Thomas Merton: Dal

Mikor az eső (zengi a fény) az eső fölfalta a házam

És szél gázol fáim között,

Kapkodnak nagy mancsaikkal a cédrusok.

A csönd hangosabb, mint a ciklon

Az ajtón, mely megóv.

Lám, itt eszem magányosan a levegőt

Tiszta, társtalan dalokkal.

Míg mások tárgyaláson ülnek.

Ablakaik elkomorulnak, hovatovább fenyegetően,

Ráncot vet az üveg, úgy dől a víz rá;

Nem látom végül azt sem, hogy beszélnek,

És nem is sejtik már színházasdimat.

Folyamok húznak paplant házaikra

Fedik el pucér okosságukat.

Témáik oly

Mélyenjárók, mint a tengeralattjárók;

Süllyeszd el őket, viharban és sápadt nagyképüket is velük!

Mert én esőt iszom, szelet iszom,

Meglátom, ahogy a

Hideg erdőből kifordulnak a versek;

Szélbe emelem vízteli szemem

És arcom és agyam és beszívom a frissítőjük.

Így élek tulajdon földemen, tulajdon szigetemen,

S Istenhez szólok, Istenhez a kapubolt alatt,

Mikor az eső (zengi a fény) eső fölfalta a házam

És szél gázol fáim között.

Illyés Gyula

Vladimír Holan: Az utolsó

Az utolsó levél reszket a platánon,

jól tudja, hogy ami reszket, szilárd sem lehet.

Reszketek, Uram, érzem,

hogy nemsokára meghalok, szilárdnak kéne lennem.

Minden fáról lehull a legutolsó levél is,

mert bizalma van a földhöz.

Minden emberről lehull a legutolsó képmutatás is,

mert a hullaház deszkája egészen egyszerű.

A levélnek, Uram, semmiért sem kell könyörögnie hozzád,

megadtad neki a növekedést, és ő nem rontotta el.

De én –

Székely Magda

Rainer Maria Rilke: Őszi nap

Elég, Uram. Olyan nagy volt nyarad.

A napórákon árnyadat terítsd el,

engedd rohanni orkánjaidat.

Érleld be még fanyar gyümölcseid,

két délies napot még adj fölébük,

nehéz borrá forrjon sűrű mézük,

beteljesítve őszöd ízeit.

Ki most hazátlan, nem lesz háza már.

Ki társtalan, soká marad magára,

virraszt, olvas, levelet ír, hiába;

sötét fasorban űzve-hajtva jár,

míg fenn a lombot őszi szél cibálja.

Rab Zsuzsa

Rainer Maria Rilke: Az áhítat könyve (részletek)

Oltsd ki szemem: én mégis látva látlak,

tömd be fülem: én hallom hangtalan szád,

lábatlanul is elkúszom utánad,

és hogyha kell, száj nélkül esküszöm rád.

Törd le karom és megragadlak én,

szívemmel, mint egy kézzel tartalak,

fogd le szívem, agyam dobog hibátlan,

s ha lángod agyvelőmbe csap,

viszlek tovább, vérem zuhatagában.

Nemes Nagy Ágnes

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Uram, a nagyváros oly rémítő,

itt minden szétzüll, szerteszéjjel;

a legnagyobb is menedékhely –

nincsen vigasz, csak kín és kétely

s úgy elröpül fölötte az idő.

Az emberek itt búsan tengenek

a mély szobákba bágyatag mozogva,

félénkebben, mint a fiatal csorda,

míg künn a föld piheg nagy darabokba,

de ők nem tudják s élnek csüggeteg.

A gyermekek itt ablaklépcsőn nőnek

s egyhangú árnytól bús pici szívök

és nem tudják, hogy künn az ébredő reg

dallal, virággal köszön a mezőnek –

s oly szomorú gyereknek lenniök.

Szüzek serdülnek itt föl ismeretlen

s álmodnak a gyerekkor hajnalárul;

nem ez a vágy volt a gyerek-szívekben

és késő álmuk reszketeg bezárul.

És függönyös hátsó szobákba ásva,

bús anyaságuk is olyan setét,

most hosszú éjek kényszerű sírása,

majd pár elernyedt, lomha, csöndes év.

A holtak ágyai is árnyban állnak

s a sírhoz mind epedve vánszorog

s úgy halnak meg, láncában a halálnak,

mint elhagyott kolduló asszonyok.

Kosztolányi Dezső

Jules Supervielle: Öldöklés

Mint a jószág a sivatagban,

a szív aszályban sorvad el,

nem törődik az irgalmatlan

nap a világ sebeivel.

Merre van sok tava, folyója,

növényei bő nedve hol?

A föld sárgává aszalódva

a kín drótjai közt fogoly.

Ó, esne már, fakadna végre

szívekben könny, ajzott szemek,

a fájdalom előtt letéve

a fegyvert, megenyhüljenek.

A vér maradjon az erekben,

ne törjön fel egyszerre csak

forrásából, mely menthetetlen

oly nyomorultul elapad.

Ó, édes, zsenge fű esőzzön,

a zápor ontsa szirmait,

a meggyötört, sajgó mezőkön

zsendüljön szeretet, szelíd,

unszoló, enyhe harmatokká

változzon végre az aszály,

s annyi halott iszonyú szomját

záporzó könnyünk oltsa már!

Ó, essen hát a gyűlöletre,

s szintúgy a sebzett, vérező

bozótra s esendő szívekre

zuhogjon bőven az eső,

hogy a föld sebe behegedjen,

valljon a halál maga ellen,

hogy törjön előre a béke

áradó egymást-becsülése!

Lator László

Borisz Paszternak: Hamlet

Elült a zaj. A színpadra lépek.

Az ajtónak dőlve hallgatom,

miképp jelzik visszhangtöredékek,

hogy mit mível az én századom.

Szívemet az éjjel célba vette,

ezer látcső némán rám mutat.

Távoztasd el tőlem, ha lehetne,

atyám, a keserű poharat.

Megbékéltem ezzel a szereppel,

szeretem makacs játékodat.

De ezúttal mégiscsak eressz el,

mert most más darabot játszanak.

De nem változhat a végkifejlet,

a cselekmény rendje megszabott.

Minden farizeusságba dermed.

Végig kell élnem. Magam vagyok.

Pór Judit

Megsejtett szerelem

Gerard Manley Hopkins: A teljesség köntöse

Választott Csönd, zengj, éneked

fülkagylóimat járja át,

sípod idézzen réteket,

szeretem, ha szól muzsikád.

Fogd le, szótlan szeretet, ajkam,

s hol mindenről lemondanak:

ím, takarodó hangja harsan,

te úgy beszélsz, hogy néma vagy.

Borítson, szem, kettős sötét,

lássam a fényt, mely nem-teremtett,

a bolyt és nyüzsgést itt ne nézd,

csak gyötör, behálóz s nem enged.

Ínyem, bár ingerel sok íz,

ne kívánj borban ázni többet,

a kenyérhaj is friss, a víz

lesz édes itala a böjtnek.

Orrlyuk, csak azért lélegeztél,

hogy tápláld hiúságodat,

ám készülj, a templomi szentély

tömjén illatával fogad.

Ó kéz, ne szedj több kankalint,

láb, ne érj puha pázsitot,

az arany-utcát járjad itt,

az Úr házát te nyithatod.

Szegénység, légy menyasszonyom,

házasságot veled kötök,

és legyen fehér liliom

nem ember-szőtte köntösöd.

Ferencz Győző

Edna St. Vincent Millay: Isten világa

Jaj, nem ölelhetlek jobban, világ!

A széltől szürke ég,

A köd, a sárga, kék,

A fák, a fájón lanyha őszi nap,

Minden színtől kiált! Ha sziklapad,

Bár rogyna le! Hegy dőlne, törne gát!

Nem, nem szoríthatlak jobban, világ!

Tudtam, a fény mindent átlelkesít,

De nem tudtam soha,

Szenvedély ekkora

Lehet és így feszít. Félek, Uram,

Túl szép a világ. A lelkem zuhan,

Egy izzó gally hatalmába kerít –

Hallgattasd el az ég madarait.

Lázár Júlia

Konsztantyin Fofanov: Stancák

Barátom, küszöbünkre lépett

a szükség, ez a szenvedő.

Ne félj tőle, az égre kérlek:

a munka fegyvertársa ő.

Tőle a dal messzebbre szárnyal,

s lámpám fehérlő hajnalig

idézi bűvös sugarával

egy másik lét csillámait.

Szemünk egy más világba réved,

ó, csodás, lelkesült vidék,

hol az igazságnak s az égnek

tiszta könnyel áldoz a nép.

Azt a világot isten küldte

vigasztalásul... S majdan ott

a dicsőség lép küszöbünkre,

s a sápadt szükség felzokog.

Eörsi István

Julio Herrera y Reissig: A templom

A templom hűs homálya ájtatos csöndben ásít.

Szűzanyánk viaszszobra szederjes bársonyokba

öltözve alszik; itt-ott zománca is lekopva...

És Szent Gábor már únja, hogy folyton harsonázik...

Szenteltvíz-tartó tátog, márványa inni vágyik.

Az oltárról a karra tüsszent a vén anyóka...

S atomok légiója mássza meg fokról fokra

arany sugárnyalábnak szép Jákob-lajtorjáit.

A tisztelettudó papgazdasszony kezdi dolgát,

megnézi, megragadt-e, a jó Szent Vince orrát,

félénk eksztázisában a persely felcsilingöl...

Aztán tollseprűjével porol még erre-arra,

míg a sekrestye-ajtón keresztül odakintről

betör a tyúkok, csirkék csipogó diadalma.

András László

Francis Jammes: Kék esernyőddel

Kék esernyőddel és a sáros barikákkal

s göncöddel, amiből sajt nehéz szaga árad,

rátámaszkodva tölgy, magyal vagy naspolya

botodra, mégy a domb ege felé tova.

Követed a reves szőrű kutyát s a nagy

kantákat cipelő girhes kis szamarat.

Utad sok falusi kovács előtt vezet,

aztán eléred a balzsamszagú hegyet,

hol nyájad, mint sereg fehér bokor, legel.

Ott kúszó pára fed minden szirtélet el.

Ott kopasz keselyűk szálldosnak, s este rőten

izzó füstfellegek lobbannak fel a ködben.

Ott láthatod, ha majd szétnéz nyugodt szemed,

Isten lelkét lebegni a roppant tér felett.

Rónay György

Emil Boleslav Lukac: Csillagok

Ha átmégy tüzeken, hol a beton se véd meg,

ha semmi lett a ház, az ágy is semmivé lett,

s magad maradsz, magad, és a korom belep –

a rom díszt félre, túl félénk társak, ahogy

megközelítenék az izzó tűzmagot,

tekinteted hová mered?

Tekints belülre. Ott a végtelen előtted.

Hű királyságod el nem veszi senki tőled.

Az a páncélod, és az a föladatod.

Bár szakadék ölén fetrengsz, s nem nyúl ki kéz

sehol, sehol – neked világít az egész

égbolt és mind a csillagok.

Rónay György

Jacint Verdaguer: E tüzes szív rejtekén

Maradtam önfeledten,

s arcommal Szerelmesemhez simultam

Keresztes Szent János

E tüzes szív rejtekén

hűvös vízre leltem én,

szerelem forrásvizére;

megízleltem friss ízét

s hová Angyala sem lép,

elértem a közepére.

E tüzes szív közepén,

a szerelem tengerén

habok öklével verette.

Úszom-e vagy süllyedek?

Jézus, vesd rám szemedet!

Haragod szomorít engem.

Becsaptál engem, Uram!

Kínos rabláncod ígérted,

de a láncnak híja van;

szenvedésről szólt beszéded,

mégis kegyelmedben égek

gazdagon és boldogan.

Becsaptál engem, Uram!

Orbán Ottó

Countee Cullen: Mégis furcsállom

Nem kétlem: Isten jó, nagylelkű, szent,

s kimenthetné magát, hogy mért vakon

él szegény kis vakondok odalent,

s Képe – testünk – mért hal meg egy napon;

megokolhatná: kín közt Tantaluszt

a csali gyümölcs mért csaphatja be,

s hogy nyers szeszély űzi-e Sziszifuszt

vége-nincs lépcsőn kúszni fölfele.

Útjai kifürkészhetetlenek

oly elme számára, mely csupa csepp

gonddal teli s így meg sem értené,

e roppant mű mily roppant szellemé! –

Mégis furcsállom, hogy mivégre tart

fekete költőt s mért vár tőle dalt!

Tellér Gyula

Konsztantyin Balmont: Az igazság útja

Hazugság útja az öt érzék. Az igazság

magától gyúl ki, ha eksztázis üt szíven.

Akkor az éji mély, mint titokzatos, vad vád,

fellobban álmodó szemünk mélyeiben.

Feneketlen homály, sokálmú rejtelem,

kőszénből születő gyémánt ontja parancsát.

Ránktör váratlanul és érzékfölöttien

szent önkívületünk fényében az igazság.

Láthatatlan varázst rejt minden lélek itt,

ahogy a zöldelő fákban tűz rejtezik,

amely még nem lobog, de vár az ébredésre.

Titkos erőkhöz érsz, s leng az alvó világ,

s az újjászületés nem-várt gyönyörűsége

vacogtat, megvakít, fényt záporozva rád.

Eörsi István

Theodore Roethke: Sötét időben

Sötét időben látni kezd a szem,

A mélyülő homályban látom árnyam;

Visszhangom hallom az erdő szavában –

A teremtő, egy fának könnyezem.

Vadak közt, odvak kígyóival élek,

Ahol az ökörszem s a szürkegémek.

Mi más a téboly, mint a meghasadt

Lélek nemessége? Napjaim égnek!

Láttam fokát a kétségbeesésnek,

Az izzadt falra szegzett árnyamat.

Kanyargó ösvény – vagy barlang az ott

A sziklák közt? A legszélén vagyok.

Kapcsolatok örök viharjai!

Rongyos hold, éjjeli madár-özön,

S fényes nappal az éjfél újra jön!

Az ember messze megy, hogy tudja: mi –

Egy könnytelen éjen meghal az én,

Nem vetül dolgokra emberi fény.

Sötét a fényem, s vágyam még sötétebb.

Lelkem hőségtől veszett légy, donog

A párkányon. Én melyik én vagyok?

Bukott ember, félelemből kilépek.

Az elme Isten, önmagába tér,

S az egy az Egy, szabad, bár tépje szél.

Ferencz Győző

Pierre Jean Jouve: Nem beszélek neked

Nem beszélek neked se homályról se fényről

Se pompás éjszakáról

Sem a kertekben lakó lány kebléről

Sem a harcosok vak háborújáról

Se bűnös városok vesztéről nem beszélek

Se messzi halottakról

Sem az iszonnyal teli szilről

Mikor fehér falaim közül kiléptem

Nem dicsérem neked a templom aranyát

Se Jeruzsálem szerelmes angyalait

Csak azt a néhány lépést mondom el majd amit

Kezemet összetéve tettem a vaksötétben.

Rónay György

William Carlos Williams: A katolikus harangok

Nem vagyok katolikus de

fülelek ha a harangok

az új templomuk

sárgatéglás tornyából

zengenek a levelekre

bezengik a fagyot rajtuk

meg a virágok halálát

kizengnek a csókákkal

délnek, amerre az ég

sötét tőlük, bezengik

a Krantzék új kisbabáját

amelyik alig bírja

olyan pufók a képe

a szemét kinyitni, kizengenek

a csuklyája alatt a gyerekre

féltékeny papagájra

bezengik a vasárnap reggelt

meg az öregkort mely ahogy fogy

úgy nő. Zengjenek

csak zengjenek! a fiatal

pap olajképe fölött mely

hírül adja a templomfalon

a múlt heti novénát

Szent Antalnak, zengjenek a

beesett arcú, fekete ruhás,

keménykalapos, sánta

fiatalemberért, aki a tizenegy

órás misére igyekszik (és a

szőlő még mindig úgy lóg

a tövekre a szomszédos

Concordia Halle mentén mint

törött fogak egy öregember

szájában) Zengjenek

a szemekért és a

kezekért és zengjenek

a barátom gyerekeiért

ő már nem hallja a

zengésüket de mosolyog

és suttogva beszéli a

lánya elhatározásait

és a veje barátainak az

ajánlatait meg ármányait. Ó,

harangok, zengjetek

hogy zengjetek!

a zengés kezdetéért

és a végéért! zengj zengj

zengj zengj zengj zengj zengj!

katolikus harangszó!

Várady Szabolcs

Oszip Mandelstam: Ímé a szent kehely

Ímé a szent kehely arany napul remegve

a levegőben áll – fenséges pillanat,

nem hangozhatnak el itt csak görög szavak:

mint almát, a kerek világot vedd kezedbe.

Az ünnep sugaras delelőjére ér,

nagy júliusi fény a kupolás hajóban,

felszakad sóhajunk, óhajtoz nem-mulóan

a rétre, mely futó időnkön kívül él.

Tart örök dele az Eucharisztiának,

mindenki áldozik, játszik és énekel,

és mindenek szeme láttára a kehely

kifogyhatatlanul buzgó örömmel árad.

Lator László

Federico García Lorca: Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Töredék)

Úrfelmutatás

Pangue lingua gloriosi

corporis misterium

Az asszonyok szegekkel áttört falnál daloltak,

midőn rád láttam, Isten, erős, Szentségben élő,

ki lüktető, csupasz vagy, mint harmadfű bikától,

hét óriás bikától hajszolt futó legényke.

Én Krisztusom, te élve éltél Ostyába rejlőn.

És fénytűkkel vakított; döfölt atyád, az Isten.

Dobogtál, nyomorult szív, rángtál, mint béka szíve,

amelyet a tudósok üvegpalackba csuknak.

Magányosság köve, tövedben nyög a fűszál,

és három hangzatát is elveszti a sötét víz;

hólepte nárdus oszlop-sudárod fölmeresztik

túl a kerék, s a phallosz körbe görgő világán.

Néztem gyönyörűséges tested, amint befolyta

gyolcsával a halódás, sebek olajkenetje,

s behúnytam két szemem, hogy elrévüljek az édes

álmatlanságba, hol nincs egy fekete madár sem.

Így, fölszegzett nagy Isten, így akarlak enyémnek.

Te búzadara-csörgő az újdon-újszülöttnek.

Fuvalom s anyag együtt, pontos kifejezésben,

a merő hús kedvéért, mely nevedet se tudja.

Így vágylak, kurta hangja földöntúli morajnak,

pólyás Isten, picinyke Krisztus, ki élsz örökön,

ki föltámaszt ezerszer, megöl s kereszthez ácsol

az izzadságos ember tisztátalan szavakkal.

Észak föveny-porondján az asszonyok daloltak,

midőn rád láttam, Isten, te Szentségből sugárzó.

Ötszáz, fekete fényű, káprázatos szeráf a

közömbös kupolában fürtjeiden merengett.

Ó, százszorszent Alak te, virágoknak virága,

mindenegy hajlatod hűs csillámlással borongó,

mindenegy tagod, ajkad az ember-ragyogásnak

jelen való, liszt-izmú porhüvelyét idézi.

Ó, égbe ért fohászok s fények megfogható, nyers

tömegét kifejezni korlátozott Alak, te!

Ó, muzsikás dobokkal körös-körül dobolt hó!

Ó, minden ereinket szerteszét pattogó láng!

Világ

Agnus Dei, gui tollis peccata mundi,

Miserere nobis

Földbe gyökerezett láb s háztetők éjjele

sziszegett-fütyörészett szikkadt galamb-szemekből.

Kristály s alga tekergőn ázott ezüstbe vonja,

futtatja be az összes vasbeton vállu várost.

Zsilett hevert a mosdókagylón és arra várt csak,

türelmetlen remegve, hogy végre nyakba messen.

A halott otthonán át homoki viperákat

hajkurásztak a kölykök homályos zugolyokban.

Emeletszám: tizennégy – itt írnokhad szunyókál.

Összemart, összekarcolt kristály a szajha melle.

Félhold és vezetékek mord bogárberregéssel.

Egy lélek sincs a bárban. Sikoly. Fejek a vízben.

Fölfegyverkezve háromezernyi férfi jött, hogy

késpenge villogással a csalogányt ledöfje.

Szerpapok és anyókák kitartó könny-özönnel

zuhogtak nyelvelést és esőztek sáskajárást.

Fehér orcáju éjjel. Nincs éjjel orca nélkül.

Letűnt a nap s a hold is. Szomorú földi éjjel.

Két házaspár civódik, s egy ember azt se tudja:

az órákból mikor fog lepkéje kilibegni.

Sárkányszárny-oltalomba kicsiny fiúcska búvik.

Vérehült csillag éjén szívhang-csikók dobognak.

Az orrszarvú akarja, mit elmulaszt a rózsa,

s amit a vizek tiltnak, a madár azt kívánja.

Csak egyensúllyal izzó Szentséged ragyogása

enyhített a kifeslő szerelem aggodalmán.

Csak feszültségszabályzó Szentséged menti, védi

ötszázas sebességgel meglódult szíveinket.

Mert a te jeled kulcsa a mennyei mezőknek,

hol kártya és zúzódás dalolva olvad egybe,

s a fény megbokrosítja tündökletes bikáját,

s illatozó zamattal duzzad a zsenge rózsa.

Mert a te jeled illó szellőt s férget fejez ki.

Egyesülési pont: perc s század találkozója.

Élők bolya, halottak világos földtekéje

lángoló feketékkel és havas emberekkel.

Világ, van célja immár nagy védtelenségednek.

És feneketlen bugyrú örök iszonyatodnak.

Ó, három egybehangzó hangzatnak rabja, Bárány!

Állandó-egy szentsége korbácsnak s szeretetnek.

Ördög

Demonio

Ősmély, vakító fénye a szenvedő anyagnak,

te szablya ferde fénye, csillag higanysugára,

hirdetvén, hogy jön egy test, egy szeretet-nem-érte,

állván a nyílt vasárnap ezernyi utcasarkán.

Szépség alakja, benned nincs sóvárgás, sem álom.

Az őrült s fékevesztett felszín lármája vagy te.

Veleje a jelennek. A vízen tovaúszó

márványtorzó csalékony, önáltató nyugalma.

Szépség teste, te búvó, elrejlő s elmenekvő.

Vénák elvillanása és köldök zsengesége.

Szeretet, fal közé zárt, és szűken adagolt csók,

a fellobbanó célpont biztos iszonyatával.

Szép fény, te lüktető kéz hajnala, kikeletje.

Fürtösök és puhányok kamasza s gerjedelme.

Te érző és elégve sajgó hús izzítója.

Garas a zokogásnak, mely száll, keresi Istent.

Majtényi Zoltán

Hans Egon Holthusen: Boldog halfogás

Mint a halász, aki hálószakasztó

roppant zsákmányt vonszol a tenger mélyein át:

hurcolom én szívemet, ezer és ezer éles

kínnal, a kínok ezernyi ezüstös

halával zsúfolt hálóját a szívemnek,

küszködve, Időnk sós áradatán át,

küszködve és boldogan. Mert itt vagy Uram, mert megragadó

jelenléted, mit a Jászol szegényes vendégjoga rejt,

hatalmasan fölárad, elönti a Végzet partjait,

s örömöd tengere, habzó, áradó és

képtelen örömöd mélyebb, mint minden szomorúság:

feneketlen, mindennél mélyebb, oly mély, hogy a kétségbeesés

elszánt, karcsú búvára sem éri el sosem alját,

és nem a másik sem, ki merészen siklik utána

s űzi, emésztő részvéttől perzselve szívében.

És nem az öngyilkos, nem az ádáz rettenetek sem,

melyek a testvér-embert tépik farkas-agyarral;

kín sem: anyák, fiak, áldozatok s hóhér remegése,

és nem a szörnyű vérömlés, amit úgy nevezünk, hogy

Történet. Nem a háború roncsai, vak nyomorékok,

és nem a foglyok, akiknek szomjú reménye kiszárad.

Sem ki jogokért jajdul, remegőn, mint megszakadó húr,

melyen az elszabadult Gazság játszott szakadásig.

S nem lelkünk peremén a világvesztő iszonyat sem,

s nem, végszónak, az ember tompa, rekedt jaja sem, mit

útjavesztett, elakadt, vak ködben tévedező, torz

s végleg csődbe jutott, nyomorult létén zokog: – ez sem.

Mert a te jóságod fürdője, Uram, keserű kín

áradatából válva merészen irgalom-árrá,

állunkig csap már, zengő ajkunkat eléri,

s jöttöd sűrű homályában rezgő lángja-világa

sokszorozódva ragyog ma felénk, ezernyi törésben,

édes könnyünk kristályán át tűnve szemükbe.

Rónay György

Ivan Bunyin: Giordano Bruno

„Vén bárka, kormányánál egy szamár –

ez a világunk. Élj a Mindenségben!

Bűnnel teli a földi szűk határ:

lelked az örök szépségeknek éljen.

Közel vagy a szívemhez, föld-anyám,

és messze is. Örülök a derűnek,

de örömömben ott lapul az árny,

és bánatomba mézcseppek vegyülnek.”

És fogja vándorbotját, útrakel,

s boltíves cellák mélyét odahagyva

nem-értett lelkét friss szél szítja fel,

arcába csap a szabadság fuvalma.

„Ó, ember, rab vagy. Hitednek ura

fenn trónoló, vak és kegyetlen bálvány

Táruljon ki a szentély kapuja –

ámuljon a Szférák fény- és csillagárján!

Mert végtelen a Mindenség s a Lét.

Ha megállítjuk Ptolemaiosz napját,

látjátok majd a bolygók seregét,

nyüzsgő világok égő fénypatakját!”

A vakmerő szó egekig hatolt.

De rombol előbb a teremtés vágya.

Rombolva ő csodára szomjazott –

egyetemes, örök harmóniára.

S a Gondolat, a bátran szárnyaló,

egy új világ felé suhant merészen:

nincs más öröm és cél, csak a való.

S az élet vágya fellobog szívében.

„Kedves, te angyalarcú, tiszta lány,

ki énekelgetsz régi lant szavára,

társad és apád lehetnék talán,

de vár nagy utam társtalan magánya.

Mostantól más örömök kútjain

oltom a szomjam. Hagyj el, én szerelmem:

jéggé fagyasztom forró vágyaim.

Sophia, bölcsesség te gyúlj ki bennem!”

S megint úton. Szemében tűz lobog,

amint felméri útja messzeségét.

Az arca zord. Mit értitek, vakok:

Isten – a Fény. És meghal istenéért.

„Mert élet, szépség, isten hatja át

a porszemet, s a határtalan Létet,

s nekünk is ő ad életet-halált,

az egyetlen és egyetemes Lélek.

Te lantos lány, ez az öröm ragyog

szemedben is, tűnődő, szép szemedben.

S te Nap! Ti fenn örvénylő csillagok,

ezt árasztjátok egyre fényesebben!

S a büszke lázadó előredől,

szeme kitágul, hideg fénybe lobban,

s máglyára lép. Kit szolgakor megöl,

majd halhatatlan lesz szabad korokban!

Én meghalok – mert másképp nem lehet.

Szétszórt porom a szélbe hadd peregjen.

Mindenség! Nap! S te hóhér, üdv neked!

Te hinted szét eszmém a Végtelenben!”

Rab Zsuzsa

Stefan George: A tanítvány

Ne kívánjatok nékem vágyakat most,

a szívem érte lüktet, Uramért;

ti édes vágyat tudtok, én magasztost,

élek magasztos Uramért.

Nem értem igazán más céhe művét,

ügyesebben szolgálom Uramat;

erre kellek, mert Uram a szelídség,

szolgálom szelíd Uramat.

Sötét vagy, út, hogy félelemmel eltölts,

gyilkos e táj; de ha látom Uram,

veszélyektől nem félek, mert Uram bölcs,

bízón követem bölcs Uram.

S ha sziklakőnél szolgálata meddőbb,

jutalmam már, hogy velem van Uram;

más gazdag lehet, de Uram a Legfőbb,

társam, ez a legfőbb: Uram.

Tandori Dezső

Paul Valéry: Hajnal

Foszladozik a mogorva

zűrzavar, mely álmomat

borította: íme, rózsa-

színben megjelent a nap.

Saját lelkem utazója,

megyek, szállok, bizakodva:

ima ez az indulás!

Mögöttem a sivatag már,

visz már, visz az öntudat már

s minden lépte óriás.

Üdvözöllek, ikrek, alvó,

testvéri harmóniák,

szavak, ti, kik egybehajló

ragyogásban gyúltok át!

Mire megbolydul a méhes,

rajotok mind az enyém lesz:

arany létrám csendesen

ingó-remegő fokára

fehér lábát teszi már a

kalandkönnyű értelem.

Mily hajnal kél! Drága lányok,

hogy borzongtok, halk csípők!

Íme, vedlik már az álmot,

mely uruk volt az előbb:

egyik szinte ragyog; ásít

s kagylófésűt fog a másik,

most ébreszti a kezét

s lusta hangja mint a szomszéd –

szender varázslata zsong még

és csak aztán lesz beszéd.

Ni! ti vagytok? Rajta, rest nép!

Éjetek mi tárta ki,

lelkem szép úrnői, Eszmék,

unalom kéjhölgyei?

– Jók voltunk – mondják csapatban, –

nem csapott be halhatatlan

jelenlétünk sohasem!

Tőled el nem kóboroltunk,

hanem titkos pókok voltunk

homályodban odabenn!

S nem leszel-e csupa mámor,

ha a titkod átszövő

s felragyogó árnyvilágból

százezer nap tör elő?

Nézd, éjszaka mit műveltünk:

ős szálakat feszítettünk

szakadékaid fölé,

s félénk előkészületben

hálót fontunk a nevedben

a csupasz Való köré...

Szellemfátyluk összetépem; –

s megyek keresni tovább

érzékeim erdejében

dalom orákulumát.

Lét! Te! Óh, Egyetemes fül!

Egész lelkemen keresztül

minden egy vágyba lobog:

hallja, hogyan remeg, és e

részeg lélek remegése

már-már ajkamon dadog.

Itt a szöllőm, fények-árnyak

ringatják kalandomat!

Annyi képe van a tájnak,

ahányszor a szem lecsap...

Minden falevél baráti

forrással siet kínálni:

neszét iszom, szürcsölöm.

Pép mind, mind mandula magva,

s minden kehely azt akarja,

hogy várjam meg, mit terem.

Tüske nekem nem riasztás!

Jó ébredni, fájva is!

Az ilyen eszmei rablás

biztosnak semmit se hisz:

egy világot kirabolva

nincs oly mély seb, hogy ne volna

termékeny a fájdalom:

jelül hódításaimra

saját vérem bizonyítja,

hogy mind igaz birtokom.

Itt vagyok a láthatatlan

medencénél... A Remény

ring az áttetsző habokban,

a tó viszi kebelén.

A tűnő időt hasítja

szép nyakával, melyre tiszta

gyűrűket vet az elem...

Érzi, hogy nyúl föl a mélyből,

s benne, lábujja hegyétől,

átborzong a végtelen.

Szabó Lőrinc

Georg Trakl: Megdicsőülés

Ha beesteledik,

egy kék arc csöndesen elhagy.

Egy szelíd szerzetes

összekulcsolja elhalt kezeit.

Egy fehér angyal meglátogatja Máriát.

Éjjeli koszorú

ibolyából, bíbor szőlőből, gabonából

a látnok éve.

Kinyílnak a holtak

sírjai lábod előtt,

ha homlokod ezüst kezedbe hajtod.

Halkan időzik

szádon az őszi hold

sötét dal mákonyától ittasan;

kéklő virág,

sárgult kőzetben csöndesen dereng.

Rónay György

Gerard Manley Hopkins: Aranyló aratás

Múlik a nyár; köröskörül a barbár-szép asztagok

már állanak, és fent a magasban micsoda szél száll! Mi pompás

ezüst-zsák-felhő-vonulás! Szebb, szilajabb őrletomlás

az égbolton végig valaha is vágtathatott?

Járok, szívem, szemem a magasba, hogy ott

megpillantsam Megváltónkat fennen ragyogvást;

és szem, szív, száj, tekintet tisztább feloldást,

szentebb, szerelem-teltebb választ valaha kaphatott?

És az azúrban barnáló bércek az ő méltóságteli válla,

a világ-változtató – mén-izmú, ibolya-illatnál-ízesebb!

E dolgok, e dolgok váltig itt voltak, csak arra várva,

ki meglátja egyszer őket; s ha ketten egymásra leltenek:

a szívnek bátran, mind bátrabban bomlik a szárnya,

felkapja félig a földet, ó, és Feléje, Feléje lebeg!

Jékely Zoltán

Max Jacob: Az igazi csodák

A derék öreg plébános! Miután otthagyott minket, láttuk,

amint elrepül a tó fölött, akár egy denevér. Úgy elmerült a

gondolataiban, hogy észre sem vette a csodát. Bevizeződött

a reverenda-szegélye: ezen módfelett csodálkozott.

Rónay György

Miroslav Holub: Rövid elmélkedés a térképekről

Szentgyörgyi Albert eleget tudott a térképekről,

amelyek szerint az élet halad. Valamerre.

Ő mesélte az alábbi háborús történetet,

s tudvalevő, hogy a történelem a háborúkon keresztül halad. Valamerre.

Az Alpokban valamelyik kis magyar katonai alakulat parancsnoka, egy fiatal hadnagy,

felderítő járőrt küldött ki a jeges pusztaságba.

Rögtön ezután

havazni kezdett, két napig havazott, és a járőr

nem tért vissza. A hadnagy szenvedett: a halálba

küldte az embereit.

De harmadnap a felderítő járőr visszatért.

Hol voltak? Hogy találták meg az utat?

Igen, felelték a katonák, már

elveszettnek hittük magunkat és vártuk a véget. De ekkor egyikünk

térképet talált a zsebében. Ez megnyugtató volt.

Letáboroztunk, kivártuk a havazás végét, aztán a térkép

megmutatta a helyes irányt.

És most itt vagyunk.

A hadnagy elkérte azt a csodálatos térképet, hogy

áttanulmányozza. Nem az Alpok térképe volt,

hanem a Pireneusoké.

. . .

Viszontlátásra.

Zádor András

Mihail Berberov: A hitedet óvd meg

Ne engedd, hogy hitedet elvegyék!

Ha megtiltják is, menj tovább, haladj

magad felé. Fordulj saját egedhez,

hol madaraid zengenek. És hallgasd

a híreket higgadtan, mik itt visszhangzanak...

De távolodj csak tőlük egyre, még

egy lépéssel saját magad felé.

Mikor megállsz, akkor se pillants hátra.

Ne légy kíváncsi. Nyugodtan keress

egy néma sziklakolostort, amit talán

önnönmagának vájt egy néma percben

a kétkedő magány.

Döngesd a kongatófát. Lépj oda

a sziklából kivájt oltár elé.

Így... Mindig így... Csak ennyi az egész.

És beljebb, egyre beljebb lépj, oda,

ahol még önmagad sem hallgattad soha.

Hidd el, határtalan vagy. Végtelen vagy.

Indulj magad felé. Bátran menj, légy merész.

Király Zoltán

Nyikolaj Zabolickij: Átváltozások

Hogy változol, világ! És benned én is!

Nincs több, csak egy nevem. De mégis

nem pusztán én vagyok, a nevét akinek

viselem; viseli velem egész sereg.

Bizony sokan vagyok. Nagyon sokan. S mivel

a létért komolyan harcolni kell,

meghaltam, többször is. Hány holttestet s hogyan

téptem le már a saját testemről én magam!

Ha látna szemmel is az értelem,

s fúrhatná földbe átható tekintetét,

láthatna engem sírok mélyiben,

vagy megmutathatna magamnak is, miképp

ringat a tenger, vagy mint száll szegény

porhüvelyem sosem-látott tájak szelén!

S még mindig élek! Egyre teljesebben

csodalények hadát fogadja be a lelkem.

Ami van: él. Él a zöld fű, a friss,

de él holtan növény-gyűjteményemben is.

Láncszembe láncszem, ablakba ablak – világ.

Így építi lét-architekturád

zengő orgonák, kürtök, zongorák tengere,

de se örömbe, se viharba nem halsz te bele!

Hogy változik minden! Nemrégen mint madár szólt,

mi most kép alakban színez egy könyvlapot;

gondolatom egykor szerény kicsi virág volt,

versem pedig komor bikaként ballagott.

Ami meg én voltam – tán új létre fakad,

és a növényvilág lesz vele gazdagabb.

Lám, miközben agyunk feszül, ki tudja-e

oldani egy csomó bonyolult görcs-bogát,

egyszer csak elibénk nyílik – óh, babonák! –

aminek öröklét öröktől a neve.

Illyés Gyula

A leghatalmasabb hatalom

Sugárzó inda, égi vágy

Salvatore Quasimodo: Az új holdhoz

Kezdetben teremté Isten az eget

a földdel egyetemben, majd fényük sorrendje szerint

feltűzte a csillagokat is az égre,

hogy a hetedik napon megtérjen pihenni.

Milliárd évekkel utána az ember,

akit Isten saját képére teremtett,

de ki még nem tért meg pihenni sohasem,

véges világi eszével

biztos kézmozdulatokkal

egy októberi éjszaka

felröpítette az égre

az új holdat, testvéréül azoknak,

amelyek a világ kezdete óta kerengenek. Ámen.

Végh György

Jules Supervielle: A világ hajnala

Zajok nyüzsögtek már a földön,

de csönddel még annyira telve,

mintha az éber fülben önnön

ártatlansága énekelne.

Ami csak élt, egymást csodálta

s szomszéd tükrében önmagát,

amint a hűs időbe tárja

újszülött léte bimbaját.

Formát talált, kinyúlt a pálma,

ringatta ifjú láza fészkét

s madarakat is csalt magára,

hogy csipkés lombjait dicsérjék.

Egy fehér ló egyszerre embert

látott: lassan jött, lopva lépett,

s csillagjós szíve légkörének

ívén a föld friss gömbje lengett.

Cimpája reszketett, ijedten

nyerített és hőkölt a ló

s elvágtatott, e nem-való

világ ködében, veszve sebten.

Az utcán nők és gyermekek

lebegtek, mint megannyi felleg,

keresték illó lelküket

és apránkint kifényesedtek.

Kakasszó harsant és a tájék

szilárd határait kiszabta,

de tévelygett az óceán még,

s partját kutatva forrt a habja.

Az időt annyi csillogó lét

evezte s úszta vígan át,

hogy a tóban az ámuló ég

benne feledte csillagát.

Rónay György

Jules Supervielle: Isten az emberre gondol

A másom lesz, annyit tudok,

noha még nem látom, miképpen,

én, ki a mindenség vagyok

és minden egyes perc a létben.

Kiemelem őt a világ

sűrűségéből a karomba,

s fölvenném a mozdulatát,

mielőtt az lesz, aki volna.

Próbálgatom, tapintgatom,

formálom, bár nem akarom.

Megadom, újra elveszem,

ó, látni végre hogy szeretném!

És őrzöm és késleltetem,

hogy teljesebbé forrja elmém.

Nincs formád, elhagysz hirtelen,

sántikálsz a vak éjszakában,

majd megnövekszel szertelen

s fölkúszol rajtam, óriásan.

Én, kit pillantás el nem érhet,

azt akarom, légy látható;

én örökös nagy csöndben élek,

legyen hát tiéd a szó.

Én helyemet nem válthatom,

te állj s mozogj a lábadon;

én mindig mindenütt vagyok,

de neked helyet akarok;

oly magam vagyok a mesémben,

mint tévedt bárány a vadonban,

nem eszem, nem iszom, azonban

rakott asztalhoz ülj te szépen

és szemközt veled asszonyod.

Én, ki mindig a legnagyobb

és fáradhatatlan vagyok,

és nem tehetek egyebet,

mert végem soha nem lehet,

téged múlandónak teremtlek,

halandó leszel, kedvesem,

s lefektetlek majd csendesen

a földbe, hol a fák születnek.

Rónay György

Jovan Ducic: Teremtés

Herold nem jelentette jöttödet,

nem hallottam messziről visszhangzani lépteidet;

nem emlékszem, melyik volt az a perc,

mikor lelkem először itta fényedet.

Mert belőlem születtél... egy gondolatom voltál...

megéledvén, hogy szólalj bennem, hol úgy aludtál,

mint kőzetben ere az ércnek, mint földben a mag,

s remegtél, mint vállon a szárny, ha szállni akar...

Te sohasem ismerted a dolgok dupla útját,

mely a világból jő, s a feledésbe visz.

Mint a mélység algái a tenger mélyein:

mélyeimből születtél.

Álmomnak gyermeke, te is oly hiú voltál!

Bűnöm gyümölcse: kegyetlen voltál!

Elmémnek magzata, te is végtelen voltál!

Gőgöm sarja, vakmerő voltál!

Magányaim virága, mélabús voltál!

Gyűlöletem leánya, ajakad mérgezett!

Kétségek ivadéka, sírva mentél az úton,

ahogy zokog egy eltévedt gyerek...

De az átkozott bimbó beitta véremet,

s meghaltam abban a percben, amikor még egy csepp kellett,

s utolsó csepp vérem hiányzott,

hogy befejezd csodás, végzetes művedet.

Babits Mihály

Iwan Goll: Az ember teremtése

1

Valahol eltört a mennyei csésze,

s a nap, mintegy sebesülten,

aranyat, lávát vérezve csapongott

a felszakított föld körül.

Rózsa tengerek

fénylettek hullámuk tavaszában,

pálmák keltek ki suhogva,

értek korállok ágain

csillaggyümölcsök.

Valahol megremegett egy hegyhát

föl-föl a gleccser-dermedésig;

s az első csepp, amely megolvadt,

könnycsepp a völgyön,

Isten első mosolya volt.

2

A dombok nászát ünnepelni

bodzaszökőkutak omlottak le a völgybe,

a fák mind csupa világölelés;

a tavasz halántéka lüktet.

És a sötétlő földi kohóból

kitört egy színarany orgona-förgeteg:

ég s föld közé feszítve

földi nagy ének oszlopa,

áll az ember.

Kőfájdalomból,

szerelem suhogó öléből

föltámadott az isteni.

Nemes Nagy Ágnes

Pierre Jean Jouve: Nem jött özönvíz még a földre

Nem jött özönvíz még a földre, az emberek össze-vissza

Virulnak, egy csöppet sem feszeng bűnük az ég alatt.

Megsokasodtak. Az ígéretek a kékség

Illethetetlen gyönyörébe vesznek.

Szeretnek. Mindenütt. Súlyos moraj.

Állnak a fák tömören s óriásan

Kányák keringnek s körülöttük a nappal

Összes küllője és az az érdes zúgás

Az északi szél, töri a jámbor tölgyeket.

Zsongás száll fel a páncélos rovarokkal

Nyüzsgő fűből amit beszívott ajkak zabálnak

Fehér tépőfogak közt eltűnnek a tollak

És ott marad a vér hogy megelégítse a földet

S először

Tépi le most az ájtatos manó

Alvó párja fejét,

boldog idők mikor

Az égi gleccser a hízelkedő tenger felé tart,

S nagy mozdulatlan kemény fuvalommal

Megalkotja áhított gyermekét.

Lator László

Jules Supervielle: Egy pálmafa születése

Láthatatlan és súlyos ez a lélek,

a mélyén pálma lenne valami,

szép óhaj ível, sürgős büszkeségek

lobbannak és nem szűnnek rajzani;

nem rejtőzhetik tovább ez az orca,

valóságába lendül át a vágy,

s terét betöltve, léttől ittasodva

magasba szökni lásd a pálmafát.

A törzse szép sudár, a levelek

dús bokrétája tele tiszta fénnyel,

s ő, kapaszkodva falánk gyökerével,

merészségétől még mindig remeg,

míg egy madár, hogy igazolja létét,

lombjába rakja boldogsága fészkét.

Rónay György

Paul Valéry: Pálma

Nem takarva: dúsan ontva

baljós bája fényeit,

angyal tálal asztalomra

lágy kenyeret s tejet itt;

láng szemén a pilla rebben,

s látomásra ihletetten

hallom intő énekét:

rád a béke, béke szálljon!

Nézd a pálmát, mily sudáron

hordja terhe özönét!

Mennél lejjebb vonja súlya,

lénye annál teljesebb;

bő gyümölcse rásimulva

nemcsak terhe: vértje lett.

Nézd, amint a lombja reszket,

s mint a lassú szál, a percet

szeletelve szüntelen:

úgy választja, egyszerűen,

szét a földi halk derűt lenn

s a menny súlyát odafenn.

Büszke bíró, ingva-ringva

fény meg árny közt, lassan így

játssza szinte egy szibilla

bölcsességét s álmait;

egy körében állni egyre,

hívogatva, integetve,

sosem ún a pálma meg...

Mily nemes báj, mennyi szépség!

Méltó rá, hogy ne becézzék

mások, mint az istenek!

Lágy, aranyló dala puszta

fuvalomra zsongni gyűl,

s mint egy selymes vért, a puszta

szellemére rásimul.

Zúg a számum, szórja meddő

magvait rá: egyre zeng ő,

bátran száll a hangja fel:

jósigéje önmagának,

csodát ígér, mit a bánat

vigaszául énekel.

Míg magáról mit se tudva

föld és ég közt feszül ő,

méze kincse minden újra

nyíló nappal újra nő.

Édességét égi tartam

méri és ez oszthatatlan,

nem számlálja, hanem ép

eggyé oldja ama nedvben

napjainkat, melyben minden

mámor íze benne ég.

Néha már ha csüggedésbe

ejt e fénylő fegyelem,

s árnyát könnyed ellenére

el nem űzi percre sem:

fösvénynek te mégse vádold,

bölcs ő, aki méltóságot

s aranyat gyűjt rejtekén:

érett telje dús nyarába

szent reményt visz vére árja

tornyosuló ütemén.

Vélnéd bár, hogy napja meddő,

s nem nyer vele a világ:

ő a mélybe gyökeret sző,

így munkálja talaját.

És a bolyhos, száleres lény

föld alatti léte csendjén

nem pihenhet soha már:

fut, ha kell, a föld szívéig,

míg eléri hűs vizét, mit

fönn a lombok szomja vár.

Várni, várni, várni, zsongja,

várni, zengi az azúr!

A csönd minden csöpp atomja

gyümölcsöt rejt zálogul!

S megjön majd a bő ajándék:

egy galamb, egy fellegárnyék,

fuvalom, mely alig ért,

nő, ki néked dőlne vállból:

s hullni kezd a drága zápor,

leborul a büszke térd.

Dőljön bár egy nép le zordan,

pálma!... mint a fergeteg!

Hömpölyögve lenn a porban

hadd tiporja terhedet!

Nem telt éved el hiába,

mert gyümölcsöd elbocsátva

oly szabad s oly könnyű vagy,

mint a szellem, mely ragyogva

kincsét szertetékozolja,

mégis egyre gazdagabb.

Rónay György

Gerard Manley Hopkins: Tarka szépség

Áldjuk Istent mindenért, ami tarka.

Az égért, amely foltos, mint a tehenek;

Pisztrángok hátán a rózsaszínű pikkelyért;

A pinty szárnyát, az izzó gesztenyét lobbantsuk ma dalba!

Mind a karámot, az ugart, a szántót, a folt-hátán-folt földeket,

S a rendet is, amit üzemében a gondos ész kimért.

Ami játékos és egyéni, furcsán, tétovázón,

Ami csak foltos, ingatag: méz, ecet,

Fény, árny, erő és lomhaság vitázó szédületét:

Ő nemzi újra mind, ki szép, túl minden változáson –

Dícsérjétek őt.

Tótfalusi István

Gerard Manley Hopkins: Kikelet

Nincs, ami szebb, mint a kikelet,

mikor a hosszúszárú friss gyom szemvidító;

apró egek a rigótojások, és a rigó

visszhangzó erdőn csengeti, mossa a fület,

mely hallja a villámként cikázó éneket;

üvegszín körtefa lombja s virága alábukó

kékséget érint; és e kékség elborító

bőségű; futkosó bárányok töltik a kedvüket.

Mi ez a dús nedv s mind e gyönyörűség?

Kezdeti dallama az édes emberi létnek

az Édenben. – Élvezd, mielőtt megromlanék,

sötétednék, ó, Krisztus, s bűn keserítené meg

fiú s lány tiszta szívének kikeletét,

vedd, Szűz fia, a legjavát s ami győzni érett.

Kálnoky László

Alekszandr Blok: Zsenge ágát rázogatta

Zsenge ágát rázogatta

künn a fűzfa, benn

mosolygott az Isten anyja

képe szelíden.

A szöszt, orsót félretette

a menyecske is.

Porban cigánykerekezve

szaladt április.

A folyónál piros szoknya

lengett-röpködött.

És gyönyörrel és sajogva

felzihált a köd.

Verdesett a szélbe bomlott

veres keszkenő.

Bíbor virágszálra gondolt

a járókelő.

Valahol egy szegény ördög,

egy szütyős paraszt,

buzgón Istenhez könyörgött,

s megjött a tavasz.

Lator László

E. E. Cummings: Sugárzó inda égi vágy

(miértlő fény, s halálfogyatkozás

önmagukban sem hívő szemeimnek

irdatlan semmiből-kalandozás)

kérdeztető állítás; makulátlan

pontosság pontja-sincse, éteri

csendnél is éteribb, egyszersei

csend napszállt titkon testté vált valója –

álomkarcsú izzásfehérnyi szűzláng

– új hold! míg (ártatlan édes csodád

hidegére) úgynevezett világunk,

otromba gyávaságunk széjjelomlik

eltűnőben taníts meg engem is még

nem múló titkodra: hogy kezdjem ismét

Tandori Dezső

Paul Celan: Zsoltár

Senki sem gyúr újra földből, agyagból,

senki porunkat fel nem igézi.

Senki.

Dicsértessél, ó Senki.

Kedvedre vágyunk

virulni.

Szemben

veled.

Semmi

voltunk, vagyunk,

maradunk, virulva:

semmi-, senki-

virága.

Bibénk

lélekvilágos,

porzóink égkopárak,

pártánk piros

a tüske, ó, a tüske

közt énekelt

bíborigénktől.

Lator László

Theodore Roethke: Dugványok

Száraz ágak kényszerű, gyötrő feltámadása,

Vágott szárak kínja, hogy megvessék lábukat,

Melyik szent vergődött ennyit,

Gyürkőzött, mint ezek a tört tagok új életre?

Hallom a mélyből a szívást és szörcsögést,

Ereimben, csontjaimban érzem –

Kis nedvek szivárognak föl,

Feszes magvak végre fölszakadnak.

Ha sarjadzik a csíra,

Síkosan mint a hal,

Leborulok, kezdetekbe merülök, burok-nedvesen.

Ferencz Győző

Robinson Jeffers: Madarak és halak

Októberben sokmillió apróhal jön a parthoz,

Kontinensünk gránit szegélye mentén úsznak

E szabályszerű alkalmakkor: de micsoda fesztivál a tengeri madaraknak,

Micsoda boszorkányszombata a szárnyaknak

Fedi el a sötét vizet! A súlyos pelikánok mint Jób barátjának csatalova, „Ahá”-t kiáltanak

És lebuknak a magasból, a kormoránok

Megnyúlt fekete testükkel a víz alá siklanak s farkas módjára vadásznak

A zöld félhomályban. Rikoltozó sirályok lesik őket

Vad irigységgel és maliciával, süvöltve le- lecsapnak. Micsoda hisztérikus mohóság!

Micsoda töltekezése a begyeknek! A tömeg-

Hisztéria már-már emberi – ezek az illedelmes madarak! Mintha aranyat találtak

Volna az utcán. De hisz ez aranynál is különb.

Meg lehet enni: és a dühöngő madár-tülekedésben melyik szánja a halakat?

Bizonyára egy sem. Igazság, könyörület

Emberi álmok, semmi dolga velük madaraknak, halaknak, sem az örök Istennek.

És mégis – pillants oda, mielőtt mégy.

A szárnyak, a vad éhség, a vízválta szirtek, a sebes, fénylő halacskák

A gyötrelmes vég rettenetében élve –

Az ember végzete s az övék – s a sziget szirtjei s túl az óceán, és az öböl

Felett sötétlő Lobos: nemde gyönyörűek?

Ez a lényegük: nem könyörület, nem a szellem, nem a jóság, Isten szépsége csupán.

Tótfalusi István

Robert Frost: Madarak így nem dalolnak megint

Kijelentette s hitte is eképp,

Hogy az egész kertben a madarak,

Naphosszat hallva Éva énekét,

Megváltoztatták saját dalukat,

Nem szót, hanem hangnemet véve át.

Csak e lágy ékesszólás tehetett

A madarakra eféle hatást,

Míg kacaj s hívás fölött lebegett –

Nos, így hát ő dalukba költözött,

S hangja, mely hangjukkal összeforrt,

Oly tartósan zengett a fák között,

Hogy kiveszni onnan tán sose fog.

Madarak így nem dalolnak megint.

S ő azért jött, hogy ezt nyújtsa nekik.

Hárs Ernő

Vytautas Macernis: Ősz van, a vágy virága rőt

Ősz van. A vágy virága rőt

Levél-aranylás lett megint.

A nagy búcsúzkodás előtt

A nyár istenhozzádot int.

Ó, gyengéd lazúr égi íven!

Szomorú, te! Isteni Senki;

Te fellelhetetlen a szívben;

Emlék, mely önmagát jelenti.

Most mindennek, ami él vagy nem él,

Végtelen jelentése van.

A teremtés ideje véget ér.

Lüktetnek a források finoman...

Már csak a vágy virít: a föld

Istenhozzád-illata. Szél süvölt.

Tandori Dezső

Nyikolaj Zabolickij: Szeptember

Borsószemű öreg eső hulldogál,

zúg a szél, távolban köd lapít.

Levelek ezüst-fonákja fedi már

borzolódó nyárfák lombjait.

Ám figyelj, a felhők nyiladékain,

mint a fugák kőlapja alól,

a köd és fagy zordon országába ím

egy sugárnyi napfény áthatol.

Jelenti, hogy felhők árnyán messze túl

nincs örök sötétség, van remény,

szűz gyanánt egy mogyoróbokor pirul,

benne ég a szeptemberi fény.

Nosza festő, vásznadat most vedd elő,

színre színt, hadd járjon az ecset,

meggypiros, arany lobogjon, lángverő,

jelenítsd meg ezt a szép szüzet.

Rajzold meg a cserjét, mint a reszketeg

cárleányt a koszorú alatt,

míg sírástól nedves arcán ott piheg

a mosolygós, felhős indulat.

Fodor András

Pierre Jean Jouve: Isten áldjon

Isten áldjon. Az égi anyag

A kristályseregek

Az utolsó nap ormán gyülekeznek

Heléna számtalan árny-mása vándorol

Isten lehelletében sodródva e tájon

Mély és kristályos és teljes hibátlanul

Zöld és kék minden és ujjongó és azúr.

Lator László

E. E. Cummings: Köszönöm néked Isten e remek...

Köszönöm néked Isten e remek

napot: a fák lelke zölden szökell

igazkék álom az ég; igenek

létek végtelenek sodornak el

(meghaltam de ma újjászédülök,

ez a Nap születésnapja, az életé,

szárnyé-vágyé, két vég között

parttalan földi eseményeké)

ki semmi volt e semmi-semmijén

s most érez ízlel lélegzete lebben

lát hall – ilyen alig emberi lény

kétségbe vonhat Elképzelhetetlen?

(de ma ébred már fülem füle

de ma megnyílik szemem szeme)

Tandori Dezső

Juvencio Valle: Szabad lélek

Nem élek taktikával, trükkel se, tiszta lettem,

áttetsző s egyszerű, kék mint egy ekloga;

nincs titkos tudományom, a mennybolt tiszta fénye

kedvemre zeng virágos ujjával a magosban.

Egyszercsak megkeresztez bűvölő ágboga,

és akkor én leszek az üdvösséges pásztor.

Kalandozásra menni csak pőrén indulok,

varázsital s gyűrű, jószellem nem vezérel.

Dalolva s álmodozva járok, mint ki vízen jár,

ki a hajnal virágát letépni bandukol:

lépdelve magam földjén, ismerős tájakon.

Édes virágméz táplál, tehát számomra minden

édességes ízű, mindent befogadok.

Ha felhangolom hárfám és hegyezem fülem,

mintha a vállaim virágba borulnának,

mintha vízcsobogás zengedeztetné torkom.

Olyan ember vagyok, ki vakulásig szántok;

muzsikát figyelő, nyájjal virrasztó pásztor;

a forgács-illatú, egyszerű földi ács,

a vén evangélista, jó Biblia-fújó,

ki utcasarkokon kántál ájtatosan,

ki tudja a széljárást, s mondja maga szavával.

Amikor akarom, tornyomat emelem,

hogy árva ágat fogjak. Homlokom fénybe mártom,

kortyolva illatát, mely árad rám a mennyből.

Az örökkévalóság misézőpapjaként

hordom számban fanyar tejitalom: a békét.

Ezért járom a mennyet, mint a kőszáli sas:

állok csöndem alatt, mint sziklaperemen,

kékségben riadozva; talán ezért tudom

tulajdon néma fámon kapirgálva ügyetlen

elszabadítani az ősi hangokat.

Szabad lélek vagyok. Senki nem kérhet számon

egyetlen korty vizet. Enyém a csöndes mámor;

ömölhet széjjel bennem. Igazi építész:

saját kezemtől épül a saját égövem,

amelyben hinni és élni tudok magam.

Ha rögös is utam, segít a büszkeségem,

s dalolva hordozom a fakeresztemet.

Kormos István

Otokar Brezina: Dal a Napról, a Földről, a vizekről s a tűznek titkáról

A magányos ember Kelet felé néző ablakai

meghasadtak izzón közelgő tüzében a Napnak;

sötét pompába szökkent halvány orcákon a vér

és felfelé szállva dalát mámorban dalolta a szív,

dalát a Napról, a Földről, vizekről és titkáról a tűznek.

Nap! Halált sugárzol a megbűvölt szemnek! Forrása forró szomjúságnak

Mozdulatlanságban közelegsz! Mozdulatlanságban tűnsz tova!

Árnyékot osztó és árnyékot elnyelő! Éjszakával játszó!

Hallgatag!

Emlékszel-e a kiáltó hangra, mely gyökerezett az idők kezdetén?

mikor először megmozdult az Élet, megittasodva fényedtől

és a bámulat extázisába meredve lassan csúszott elő a homályból?

Mikor mosolyod súlya alatt felébredtek a Földnek s a lelkeknek szelei

és ezernyi éterikus szárny, elbódulva fáklyáid ragyogásában,

csapdosta rácsaidat, melyek zengtek, mint a rejtett hárfa húrjai?

És amikor kidöntött erdők csendjében, a várakozó évszázadok mélyén

fájdalomban szárnyalt az első dal, megváltást áhítva,

szeretetben és szomjúságban a te létedet dalolta,

ragyogó Börtönmester,

s magad is Fogoly!

Föld! Bolyongó évszázadok!

Megbűvölve a hatalmas örök tekintettől, amely lecsukódik nappal,

de kinyílik éjszaka és foszforeszkál zöldes mélységekből

és minden táncos mozdulatodat követi a világok terein!

Mint egyetlen körbe bűvölt hajó siklasz át az időkön

és az órák, a te titokzatos, néma matrózaid

őrzik számtalan utazód,

akik vágyakozással néznek a fedélzetről a messzeségbe

és álnokul szabadulásról álmodoznak,

egyetlen körben keringesz időtlen időkig,

de hullámaid ezernyi gyűrűben kígyóznak tova,

egy Új kor partjai felé.

Vizek! Magasságok tükrei, idők csillagképeinek ringatói!

Ezer csókban álnokul ölelitek az életet,

Szépséggel takarjátok rabságát a Földnek,

a déli nap hevében üdítő fürdőt nyujttok

s bárha a Nap heve ezerszer vonzana fel a magasba,

újból és újból visszatértek a szomjazó Föld felvidítására!

Rózsákból, violákból és harmatból szövitek a hajnal illatos ruháját

Magatokhoz vonzzátok a szemeket – és a villámokat!

Amikor a költő partjaitokon bolyong,

szomjazó mélységeitek szédületében,

csendetekben lerészegül az Idő fájdalmas emlékeinél,

mikor a Legmagasabbnak lehellete lebegett fölöttetek,

viharotok: karja teremtő lendületének visszhangja,

amely az egyik pólustól végigsuhant a másikig,

a Magvető kéz sorsdöntő lendülete.

Mélységeitekben a jövendő távoli pálmafák képei szunnyadnak

és szelek jégvirágai a fogoly ablaküvegén

és mielőtt a Földön hullámaitokban suttogott az erdő, felzendült a tavasz,

az eper virágának vágyával sóvárogta múló édességét és illatát,

a teremtmények üres csókjai forrongtak, a könnyek lángokban lobogtak

és felsírtak végső görcsei azoknak, akik meg nem születtek

Tűznek titka! Megváltó!

Sugárzó szimboluma a Mindenütt Jelenlevőnek!

Büszke lehellete az erőnek!

Fénnyé vált ölelés!

Magasságba felfutó!

Színek illúziója egyetlen fénybe omolva!

Szentek feje körül felsugárzó lángnyelvek!

Lángok kertjei, elbújva a dolgok mélyében,

felvirulva a láthatóból láthatatlanná váló pompában!

Íme, az erősek lelkei szerelmesen bolyonganak ösvényeiteken,

mint szerelmi dal, olyan nekik a ti dicshimnuszotok,

lángok, új szelek barátai!

Méhetekben gyújtják meg a Győzők fáklyáikat a jövendő idők alkonyán,

ezrek fájdalma bolyong ott és szaggatja remegő, véres szirmotokat,

izzó koronátok rózsáiból puszta kézzel tép levelet levélre,

hogy fénnyé és illattá válva odahintse a lelkek ösvényére.

Patai Edith

Otokar Brezina: Ó, eksztázisok ereje és álmoké...

Ó, eksztázisok ereje és álmoké,

melyből a művészet színképe lángoló!

Gondolatot csodád tesz izzó fényüvé,

mint éterből sugárt szít a vibráció.

A lelkem áldozatára bocsásd emésztő

lángfolyamod, ó győztes ihlet-lángolás,

miként a kőoltárra zúdult tűz az égből

rátévén véres áldozatát Éliás.

Lelkem bánatok, szorongó bánat-illat,

és kábult fényű mécs a gondolat fejemben,

tisztátalan tartójában remegve villog

örök oltárán annak, aki Ismeretlen.

Ereim izzó asszonyajktól nem hevültek,

szememből nem a vágy vad őrülete lángol,

az idegszálaim kéjektől nem feszültek,

barátság illatát kiűztem rég szobámból.

Klastrom-szobámban és a léteimet mértem,

és jártam álmaim, ha jártam buja kertben,

ha életemben volt, fejemben több a vétkem,

szerettem látomást, s csak vágyim öleltem.

Tavaszom tört akkord, a tél prelűdje volt csak,

halk hárfahúrokon pengette rám az élet,

örömöm fűcsomó, mit harmatok locsolnak

olykor, de kockakő szorít a fal tövének.

Emlékeim fakult üvegtetők gyopárfűn,

megunt herbárium fehér penészvirágnak;

korán belepte szám kesernyés nyomor-parfüm

és nem nőtt földemen, csak magjahullt alázat.

Midőn a mindenség ős tündöklése szállott

szemembe titkos és vezérlő fényfonálon,

a kozmosz tükrözött belém sugárnyalábot,

s én azt lelkembe, véres gyújtópontba zárom.

A múlt mélyéből alvadt vér szagát szagoltam,

s az Ismeretlen iszonyát a lelkemből

az élet gyönyörét láttam csak látszatokban,

mint gyöngy ha tört sugárt szór felső rétegéről.

Nem vágyom szomjaim oltani lét vizével,

mint Gedeon hada, kezemmel hányni számba:

betelt a lelkem misztikus fények tüzével,

s beléptem álmodón a Titkok templomába.

A lelkem tört virág, bú-fojtogatta szirmok,

és bágyadt fényű mécs a gondolat fejemben,

tisztátalan tartójában remegve villog

örök oltárán annak, aki Ismeretlen.

Ó, eksztázisok ereje és álmoké,

melyből a művészet színképe lángoló!

Gondolatot csodád tesz izzó fényüvé,

mint éterből sugárt szít a vibráció.

A lelkem áldozatára bocsásd emésztő

lángfolyamod, ó, győztes ihlet-lángolás,

miként a kőoltárra zúdult tűz az égből

rátévén véres áldozatát Éliás!

Hap Béla

František Halas: A szó dicsősége

Ha majd a folyók forrásaikba hátrálnak

ítélet napján Jósáfát völgyében

s a nap kéntüze letépi az égi szárnyakat

te szó súlya szállj föl a reménység nevében

s könnyűségünket egész odáig emeld

ahol a Hallgatás ül a lét közepén

gondolatunknak adj hangot és hitelt

szóljon a költő is prófétaként

Selyemszavak és zsákvászonszavak

álmokat keltető szavak kovásza

mézből rabolni bizonyságokat

betörtünk anyanyelvünk méhkasába

Tüzet kiáltasz s fölriasztod véred

vesztes csatákban markolt fegyvered

nevek helyett névmásokkal beéred

a szépség keselyűje nem vájja ki szemed

Ha majd a folyók forrásaikba hátrálnak

s komor harsona hívja a holtakat

a trón elé szavunkat tesszük váltságnak

s egy csipetnyi hamut mi az urnában maradt

Zádor András

E. E. Cummings: !remény

!remény

hit!

!élet

szerelem!

harangok konganak harangok

(az ég tengere

lobog lángol

hangjuktól) minden

leszt és voltat

elnyom a fenséges hang

csodás mostja

hang (mely

ezt a

mikorvilágot

rángatja

forgatva

házakat

néppé s utcákat

arcokká s várost

szemekké) úsznak

harangzajlás

siklanak forrnak

izzanak

(lentezve büszkén

fentezve szerényen)

mind fény mind

tárgy úsz ész kúsz

(le

csapnak

fel

szöknek

napfényen át) hogy

mennydörögjék

az

egységet

álom!

!öröm

igazság!

!lélek

Weöres Sándor

A bűn kígyója

Federico García Lorca: Prológus

Itt van a szívem, Istenem,

csak fogjad,

és vágd belé a jogarod.

Túlérett, poshadt

birsalma ez, Uram,

leve csoroghat.

Csontvázát szakítsd ki, tépd ki

a lírai karvalyoknak,

melyek mélyen megsebezték,

és ha csőröd is van, fonnyadt

undor-héját

lehámozzad!

Az se baj, ha nincs rá kedved –

ha nem tudsz jobbat,

tartsd meg kéklő egedet,

a rég-unottat,

tartsd meg Végtelenedet,

s körtáncát a csillagoknak –

elkérem barátom szívét,

melyben patakok csobognak,

szívet, melyben hűs fenyők

suhognak,

s vas-csalogány szegül szembe

századok vad

pörölyével,

úgy dalolgat.

Különben is a Sátán kedvel engem,

és társam volt egy roppant

bujálkodási vizsgán –

számomra Margitot kap

a kópé, ezt reméli,

máris felajánlottak

egy barna bőrű Margitot,

mögötte vén olajfák magasodnak,

nyári-éj-haja két copfba

fonva,

s hogy beletépjek, tárul

tiszta combja.

És oly gazdag leszek

e perctől fogva,

vagy gazdagabb is, mint te, Isten,

tetőled űrt kapok csak –

ez volna méltó párja

a bornak,

mit cimboráinak a Sátán

adományozhat?

Ha könnynedű, se számít!

Ez is csak

olyasforma,

mint a tiéd, a trilla-

itóka.

Méltass, Uram,

egy szóra!

Homályos szakadékba

mért vetsz minket, mondd csak?

Az ember fészkét-nem-lelő, vak

madárfióka?

Kihúny a fény. S az Isten mécse?

Hullámok haldokolnak.

Minek néztél bennünket? Ólom-

harcosoknak,

kikkel könnyű szeszélyed

játszadozhat?

Méltass, Uram,

egy szóra!

Gyötrelmeink füledhez

nem hatolnak?

Nem állt össze a szitkok

téglátlan Bábel-tornya,

hogy megértsen vagy tetsszen

jajaink sodra?

Süket vagy? Vak vagy? Kancsal

a lelked, mondd csak?

S ezért látod az embert

tónusaiban torznak?

Ó, te, álmatag Isten,

nézd szívem,

a fagyottat,

túlérett, poshadt

birsalma ez, Uram,

látod-e, rothad!

Ha fényed eljövend,

élő szemedbe fogjad,

de ha tovább is

szunnyadozol csak,

ó, jöjj, bolyongó Sátán,

véres zarándok s hozzad

a barna Margitot ide,

hol olajfák susognak,

nyár-éj haját viselje

befonva.

S lobbanjon lángra méla

szeme, ha ostromolja

csókom

liliom-mocska.

S meghallom egy vak estén én is:

„Henrik! Henrik” –

zokogja,

és akkor álmaim mind

örömöt harmatoznak.

Rád hagyom régi szívem,

Istenein, itt van, fogjad,

s egy újat kérek barátomtól,

melyben vizek csobognak,

szívet, amely fenyőket

suhogtat,

kígyó s liliom nélkül

doboghat,

izmos parasztlegényhez

hasonlatos csak,

ki túlpartjára szökken

a folyónak.

Eörsi István

Tudor Arghezi: A  csillagokhoz

Ha igaz, mit a réges-régi Írás beszél,

Hogy sárból s nyálból össze-gyúrva keletkezél,

Busásan megfizetted s megbosszulád e szégyent.

Gondolkodnod se kellett soha-soha, te féreg.

Források, szakadékok magas Mindenhatója

A létnek tömlöcébe lelked belakatolta.

És tűrnöd kellett volna némán a durva törvényt.

Az ember áll s nem érti meddő és puszta kőként:

Hogy állatias egy-s-más szükséged közepette

Lelked magát a hasból a fényre föl ne vesse,

Hogy csak eldobható porc, hogy csak bendő lehessél,

S vakul és kerge módon csak a parancsra lessél.

S avval ámítsd az értés vágyát, mely benned őröl,

Mit még vadabbul érez a kancák közt a csődör.

Igazi lendületre e föld akkor kapott,

Mely nap felébredtél te s értelmed támadott.

Ki alkotó világunk, Sátán, vagy Jehova,

Észt s ellenséget abban bizony nem álmoda.

Kínban, véletlenül-e, egy villámlás cikázott,

S nagyobb lett, mint a törvény, sziklákat leigázott.

Mióta félvad ősöd ép-egészen kiválott,

S a víz el nem emészté s nem falta föl vadállat,

Fürgén azóta lépkedsz, mert már régóta mindegy,

hogy ég haragja üldöz, vagy a villám legyint meg,

A tenger vagy a szélvész, mely pusztulásba visz.

Majd harcolsz az időben vagy tíz istennel is,

„Csak higgy!” - zúdulnak rád majd s szavuk parancsoló,

Hogy ellopják a kincsed, amely nem látható.

Vad lendülettel egyszer csillagokig jutottál,

S a földre vissza, mint egy közülük, égve hulltál.

Hogy a kezed megégett, mert égi tájakon

Fehér parázsba piszkált – lám, ez a jutalom.

És puszta tűzhelyedre tetted, hogy izzva lásd ott.

És ez volt győzedelmes legelső lázadásod.

Jékely Zoltán

Pierre Emmanuel: Az igazi arc

Az aki föláll s így szól vakmerőn:

Én Isten hóhéra vagyok

Kain fajzata vagyok mindenestül

Enyém az emberiség minden bűne

Az aki megvallja szívében

Hogy a világ csordultig telt epével

Az ismeri a rögök ízét

Az a tulajdon szörnyű súlyán

Méri a Kereszt kínjait

Az tudja hogy

Bármit tegyen

Nem tud csak rosszat tenni

Ő az ember

Az aki rombol

Az aki összedúlja a világot

Hogy önnön képmására rakja újra

De szívének egyetlen unciája

Nem létezhet magától

És nem válthatja meg magát magától

És most a semmibe kiáltja

Mutasd meg istenarcomat

Az aki így szól

Fölmértem a nyomorúságom

Gyöngébb vagyok hogysem magamra bírnám venni

Istent megölve meghaltam magamnak

Csak Isten támaszthat fel önmagamból

Az az Úr halálában osztozik

S a kereszt képtelen őrületében

Az embernek fenékig kell ürítenie kínja kelyhét

S el kell merülnie gyűlöletének túlságában ahhoz

Hogy fölfedezze Ellened acsarkodó indulatában

Az önmagát is tépdeső dühöt

S akkor megérti majd hogy igazi

Arca az Isten halálkínos arca.

Rónay György

Georg Trakl: Luciferhez

3. Változat

Add a Szellemnek lángjaid, parázsló mélabú;

sóhajtva mered az éjfélbe a fő

a zöldelő tavaszi dombon; hol régidőkben

vérét adta egy zsenge bárány, mélységesen

tűrt fájdalomban; de a Gonosz Árnya nyomán

ott jár a Homály, vagy nedves csapongással szökik

az arany napkorong elé, s a harangszó

megborzongatja fájdalomszaggatta szívét,

szilaj reménység; a lángolva-zuhanás sötétje.

Somlyó György

Juvencio Valle: Az Éden fája

Ne engedj kísértésbe esnem, ó, Margaríta,

válassz el ujjaidtól, melyek tű módra bölcsek,

válassz el kivirágzott törzsed tojáshajától,

a legszebb paripától válassz el, mert te tudsz csak.

Szabadíts meg a mézes túlvilági utaktól,

hogyha egy fa tövében a pejparipa vár rám,

távoztasd tőlem el karmát a vasderesnek,

és a fahéjszín kanca nárdus-illatú hátát.

Föld tőre, ég almája és ama drága ösvény

nehogy az útjukat kart karba öltve járják.

Ne hagyj virág-borított tereiden rohannom,

ne tiporjak fatális füvedre, Margaríta;

rejtelmes vizeidben tajtékot sose verjek,

és azúr köveidből szikrát sose szakítsak.

Téríts el vizeidtől – alkohol még a fürtben–

vérvörös pipacsodnak heves zuhatagától,

tüskés szederbokortól, árkaitól az útnak,

az arany viperától, mely tekereg az ágon.

Téríts el a nyilaktól, a görbétől s vonaltól,

és a lomb hintájától, mely magas és virágzó.

Te vagy a tejfa és a fügefa és az Éden

az éber tüzek házad felégetni kívánják,

kertjeid átkutatni, tiporni selymes éked:

Margaríta, emeld fel varázshatalmú pálcád,

és a reám acsargó makacs kígyótól védj meg!

Tótfalusi István

Jorge Luis Borges: Adam cast forth

Volt-e a Kert, vagy álom szállt a Kertre?

A homályban ez a kérdés tolult

Ajkamra, vigaszul: a nyomorult

Ádám valaha nagyúr lehetett-e?

Nem volt más, csak csalóka szemfényvesztés,

Isten álma. Immár a fényes Éden

Megfakult fajunk emlékezetében,

De én tudom, hogy volt, s örökre lesz, és

Ha nem is nekem. Az én büntetésem

E megrögzött föld és vérfertezésben

Sarjadt Káin – Ábel-háborúsága.

De mégis csak nagy dolog volt szeretni,

Boldognak lenni, lábunkat betenni

Az élő Kertbe, csak egy napra bárha.

Somlyó György

Ted Hughes: Ébresztő

Nem, a kígyó nem volt az Isten

Köznapi teremtménye.

Honnan mászott elő ez a

Fondor, lábatlan földön-úszó?

Ádám s a kedves Éva

Első álma mély volt,

Mindegyikük a másik

Örökkévaló istene –

Jajszóval riadtak.

Lüktető seb mindegyiken –

Gyors, kegyetlen marás.

A kígyó feje, apró s nyugodt,

Liliomok tövén mosolygott.

Mögötte gyűrűi

Szétzúzták az Éden gyümölcsösét.

És künn, túl Édenen

Teste sötét, vastagodó folyója

Csillogott órjás kanyarokban

Kopár hegyek körül és túl, túl

A jövő hamuja felett.

Tótfalusi István

Giuseppe Ungaretti: Kain

Fut mondabeli pusztaság homokján,

és nem üt zajt a lába.

Ó, farkasőrző pásztor,

fogazatod a kurta fényé,

mely sebzi napjainkat.

Rémült felugrás,

erdőségek hörgése, puszta kéz, mely,

mint semmiséget, tölgyeket tör össze,

hű tükörképe vagy a szívnek.

S ha már nagyon sötét az óra,

az elvarázsolt

lombok közt a jókedvű test vagy?

S a vágy kitör közben belőled,

száll az idő, homályba fordulsz,

s elfutsz jövetelemre.

Mint forrásvíz az árnyékba, aludni!

Mikor a reggel csupa sejtelem még,

fogadnálak be, lélek,

a pihenő habokból.

Lélek, soha nem csitíthatlak el már?

Sosem lesz, hogy ne lássak vért az éjben?

Ó, unalom tolakvó lánya,

emlék, szünetnélküli emlék,

hát nincs vihar, mely széteső porod

fellegeit tovavigye magával?

Szemem ártatlansága visszatérne,

örök tavasz nyílna köröttem.

És végre megújulva,

becsületes lennél, ó, emlék.

Hárs Ernő

Marianne Moore: Az érdemek hiábavalóságáról

Fegyverben, hogy éljenek-haljanak, hogy

győzelmet nyerjenek, medált?

Nem! Harcol, harcol, harcol mind a vak

emberért, ki úgy véli, lát,

s nem tudja, hogy a rabtartó mayát

is foglyul ejti, a sértő megsérül. Ó aranyló

szilárd csillag, ó felkavart

tenger, vihar korbácsol, míg mi apró,

saját útján halad, a hegymagas

hullám, ha látjuk, arról

beszél, mi is a mély. Elveszve harc előtt! Ó,

Dávidnak csillaga, ki ragyogtál Betlehemben,

ó, az Úr fenséges ében

oroszlánja – e jelben:

egy feltámadt világéban, ó egyesüljünk

végre! Ímhol a gyűlöletnek koronája,

mely öl; ímhol a szereteté, senki nem lesz

király őnélküle. Áldást a glóriára

áldott tett hoz. Ha terjed,

ragályt szül a ragály. A

bizalom a bízótól átragad éppígy. Ott

harcolnak pusztán, szirtek közt, egyenként,

vagy századokban, ezredekben,

mert bíznak benne, hogy még

elmúlik rólam e szörnyű betegség,

énem. Ki sérül csak, ki ottveszik. „Az ember

embernek farkasa!” Magunkat

szaggatjuk szét. Nagyobb

kárt tenni ellenség se tudhat

erődünkben. Vakot

vezetve, menekedhetsz tőle, de

Jób, mert az ál-vigasz gyötörte csak,

tudta, nincs senki oly reménytelen,

mint az a vak,

ki lát. Ó, ti élő holtak, ti büszkék

önnön vakságotokra, ó föld parány pora,

ki oly elbízva jársz-kelsz,

tudd meg: a bizalom erő, a hit

érzelmeket kavar. Ezt

ígérjük most meg itt

nekik, kik harcolnak... igen, ígérjük:

„Feketét, se fehéret gyűlölni nem fogunk,

sárgát, zsidót se, sem pogányt, sem

páriát.” Nincs jogunk

fogadkozni. Összeszorított foggal

küzd, küzd, küzd mind – van, kit ismersz, s szeretsz,

s van, kit szeretsz, bár sose láttad – hogy a szív

éljen, s kővé ne váljon

s én gyógyulok – vagy az lennék, amit

elhinni nem tudok? Nehányan

hóban, mások futóhomokban, szirteken,

magában vagy sokadmagával, ám ott

küzd, küzd, küzd mind, hogy még élet legyen,

ahol eddig halál volt.

„Aki önnön dühének martaléka,

külső erők játékszere; ha lábát

megveti a türelem, türelem,

türelem földjén, ez már tett vagy

szépség!” A harcban védelem,

legeslegerősebb pajzs

a harcosnak. Mert árvaház a föld. Sosem jön el hát

kínok nélkül a béke?

Jajongó haldoklók nélkül, akik hiába

várnak irgalmat? Ó, te

elnémult test a porban, nem bírok,

és rád kell néznem. Ha e nagy agóniák, ha

e sok-sok haldoklás, békén viselt seb

vérontás – ez az ára,

ez tanít élni minket,

semmi nem volt hiába.

Ó, gyűlölettől megkeményedett szív,

sorsod a rozsda, vasszív!

Nincs háború, amely ne bennünk

dúlna – s én harcolok, míg

le nem győztem magamban azt, ami

háborút szít, bár benne sose hittem.

Ó, én bűnöm: Júdásként

lélekben lenni rest!

Örök csupán a szépség,

mulandó por a test.

Rakovszky Zsuzsa

Thomas Hardy: Végzet

Ha bosszuló Isten kiáltozik

kárörömmel: „Teremtmény odalenn,

tudva tudd, szenvedésed mámorít,

s ha vesztsz szerelmet, nyer gyűlöletem!”,

tűrném halálig rezzenéstelen,

edzene a méltánytalan harag,

s megkönnyülnék, hogy kínomat nekem

Ő rendelte, nálam Hatalmasabb.

Nem így van. Az öröm miért halott,

s jó föld a reményt mért nem élteti?

Véletlen ront meg esőt és napot,

Idő kéjért kockáz, s a jajt veti.

E két Vak kész lett volna hinteni

örömöt rám, éppúgy, mint bánatot.

Kiss Zsuzsa

Jorge Luis Borges: Töredékek egy apokrif evangéliumból

3.

Szerencsétlenek a lelki szegények, mert a föld alatt is ugyanazok lesznek, akik most a földön.

4.

Szerencsétlenek a sírók, mert nyomorult szokássá vált bennük a sírás.

5.

Szerencsések azok, akik tudják, hogy a szenvedés nem mennyei dicsőség.

6.

Nem elég utolsónak lenni ahhoz, hogy egyszer első legyünk.

7.

Boldog, aki nem ragaszkodik ahhoz, hogy igaza legyen, mert senkinek sincs igaza, és mindenkinek igaza van.

8.

Boldog, aki másoknak megbocsájt, és az is, aki megbocsájt magának.

9.

Jó a jámboroknak, mert sose keverednek viszályba.

10.

Jó azoknak, akik nem szomjazzák az igazságot, mert tudják, hogy kegyes vagy kegyetlen sorsunk a véletlen műve, amely kifürkészhetetlen.

11.

Szerencsések a könyörületesek, mert szererencséjük a könyörületesség gyakorlásából ered, és nem a jutalom reményéből.

12.

Szerencsések a tisztaszívűek, mert ők látják az Istent.

13.

Jó azoknak, akik igazukért üldöztetést szenvednek, mert emberi sorsuknál fontosabb nekik az igazság.

14.

Senki se a föld sója, senki, élete egyetlen pillanatában sem az.

15.

Csak gyulladjon fel a lámpafény, ha senki nem látja is. Isten meg fogja látni.

16.

Nincs az a parancsolat, amit meg ne lehetne szegni, az se, amit én hirdetek, és az se, amit a próféták hirdettek.

17.

Aki az igazáért ölt, vagy azért, amit az igazának érzett, nem vétkes.

18.

Az emberek cselekedetei nem érdemelnek se poklot, se eget.

19.

Ne gyűlöld ellenségeidet, mert ha így teszel, mindenképpen a rabja lész. A gyűlöleted soha nem lehet jobb a békességednél.

20.

Ha jobb kezed megsértene, bocsáss meg neki; te vagy a tested és te vagy a lelked, és oly nehéz, ha nem lehetetlen, megvonni köztük a határt...

24.

Az igazságot se vidd túlzásba; nincs ember, akinek egy nap leáldoztával ne lett volna többször is oka hazudni.

25.

Ne esküdj, mert minden esküvés dagályba fullad.

26.

Állj ellen a gonosznak, de félelem és harag nélkül. Aki a jobb arcodat megüti, odanyújthatod neki a másikat, csak félni ne félj tőle.

27.

Nem bosszúról és bocsánatról beszélek; az egyetlen bosszú és az egyetlen bocsánat a felejtés.

28.

Ellenségeiddel jót tenni igazság műve is lehet, és nem is nehéz; de szeretni őt az angyalok dolga és nem az embereké.

29.

Ellenségeiddel jót tenni a legjobb módja annak, hogy hiúságodnak hízelegj.

30.

Ne halmozz fel aranyat e földön, mert az arany a tétlenség atyja, az pedig a szomorúságé és unalomé.

31.

Gondold azt, hogy a többiek az igazak, és ők is lesznek azok; s akkor, ha nem így lesz, nem te maradsz tévedésben.

32.

Isten nagylelkűbb, mint az emberek, és más mértékkel fogja mérni őket.

33.

Adj szentséget a kutyáknak, szórd gyöngyeid a disznók közé; fontos, hogy adj.

34.

A keresés öröméért keress, ne a megtaláláséért...

39.

A kapu választ, nem az ember.

40.

Ne gyümölcseiről ítéld meg a fát, se műveiről az embert; ezek rosszabbak is, jobbak is lehetnek nála.

41.

Semmi se épül sziklára, minden csak homokra épül, de a mi dolgunk úgy építeni, mintha a homok szikla lenne...

47.

Boldog a szegény, akiben nincsen keserűség, és a gazdag, akiben nem lakik gőg.

48.

Boldogok a bátrak, akik egy lélekkel tudják fogadni a vereséget és a pálmát.

49.

Boldogok, akik emlékezetükben tartják Vergilius vagy Krisztus néhány szavát, mert ezek fénybe borítják napjaikat.

50.

Boldogok a szeretettek és a szeretők, mindpedig azok, akik meg tudnak lenni szerelem nélkül.

51.

Boldogok a boldogok.

Somlyó György

Pablo Neruda: Gothama – Krisztus

Isten nevét és főként azét, aki őt képviseli;

akit szöveg és szájhagyomány Jézusnak vagy Krisztusnak

hív,

használták, elkoptatták, aztán ott hagyták

az életek folyópartjain,

akár valami puhatestű üres kagylóhéját.

De azért e szent és vértelenített

neveket, e megsebzett szirmokat,

a szeretet és félelem óceánjának egyenlegét

érintve valami mégis megmarad: egy agátkő ajak,

egy színeváltó nyom, amely még megrezzen a fényben.

Miközben szájukban Isten nevét forgatták

a legjobbak és a legrosszabbak, a tiszták és a piszkosak,

fehérek és feketék, a vérrel bemocskolt gyilkosok

éppúgy, mint a napalmban ellobbant arany áldozatok,

miközben Nixon Káin-kezével

megáldotta azokat, akiket halálra ítélt,

miközben egyre kevesebb és kisebb isteni nyom maradt

a tengerparti fövenyen,

az emberek kezdték tanulmányozni a színeket,

a méz jövőjét, az uránium jelét,

bizalmatlanul és reménykedve kutatták a lehetőséget,

hogy egymást megölhessék és ne ölhessék, sorokba szerveződjenek,

tovább léphessenek, korlátaikat szüntelen ledöntsék.

Mi, akik e korokat szánkban a vér és romok

füstjének, halott hamunak ízével lépdeljük át,

és tisztánlátásunkat elveszíteni se tudtuk,

gyakran állunk meg Isten nevénél,

gyöngéden emeljük magasba, mert emlékeztet

az elődökre, az elsőkre, akik kérdezni kezdtek,

akik rátaláltak a himnuszra, amely a bajban egyesítette őket,

és most látva a tört, üres vázat, melyben lakozott,

megérezzük még azt a lágy, finom lényeget,

amivel jóság és gonoszság élt és visszaélt.

Somlyó György

Valerij Brjuszov: A tékozló fiú

A tékozló fiú, aki jussáért lázadt,

meglátva messze a drága szülői házat,

fejét lehajtva zokogott...

Puskin

Csak a folyón kell átalérni,

s a szülői ház int felém.

És mint ama bibliabéli,

lerogyok sírva küszöbén.

Hittel teli indultam útnak:

mint jó íjászt vadas vidék,

álomképek, hetérák hívtak,

és Sion-hegyi bölcs igék.

Amit álmodtam, mind enyém lett,

mindent láttam, ízleltem én,

szerelmi máglyán szívem égett,

és agyam bölcs szavak tüzén.

Eltékozoltam mind a jussom,

kiittam mérgek serlegét.

Ó, jaj, a tolvaj hova fusson?

Elrejtett az erdő, a rét.

Áldottam ringató magányom:

lágy lepel volt az éjszaka,

az ezüst harmat a fűszálon

megkínzott lelkem balzsama.

S egyszerre érthetetlen-messze

lett az a hajlék énnekem.

Ott állt a parti ködbe veszve...

Fölötte foszló füst-selyem...

Gyermekkorom gyönyörű táján

ott áll és hív és integet...

De én az élet lakomáján

szétszórtam minden kincsemet.

Ó, hogyha még egyszer lehetne

bátran s nyugodtan élni itt,

s inni, inni mindent feledve

az élet áldott perceit!

Rab Zsuzsa

Milan Rakic: Elhagyott templom

Pec környékéről

Krisztus a keresztfán ódon oltárképen.

Átvert szíve vére tört bordákra serkedt.

Ajka, szeme rémült végtusa jegyében;

feje köré dicsfény vert ezüstje dermed.

Főrend s köznép jámbor adományaképpen

kincses nyakfüzére bágyatagon reszket

óarany merített mívű keretében,

debári ötvöskéz mit remekbe metszett.

Így csüng elhagyatva puszta szentélyében.

S míg az éj borongva hullong s észrevétlen,

s baglyok szeme leskel prédadús homályba,

boltívek magányát vámpírok kavarják,

Krisztus döbbenettel tárja csüggedt karját,

híveire várva, várva mindhiába.

Dudás Kálmán

Oszip Mandelstam: A félelemnek zuhanás a társa

A félelemnek zuhanás a társa,

a semmi érzése a rettenet.

Odafentről követ elénk ki vet –

por törvénye a követ nem igázza?

Szerzetes-lépted merev ritmusára

a kő-udvar hányszor megméretett –

elnagyolt álmok és macskakövek:

halálvágy, lendület csontjukba zárva...

Légy átkozott, csúcsíves menedék,

hogy vándorod szédülettel igézed,

és tűzhelyeden víg faláng nem ég!

Hány ember él az örökéletért?

Pedig akit a perc visszfénye éltet,

a háza ing, s félelmes sorsot ér meg.

Pór Judit

Pierre Emmanuel: Megváltás

Vérem oly vakmerőn zúdult az örök égbe

hogy szinte egybeforrt a testeddel a testem

Krisztus!

ó súlyosabb test mint e föld fehérség

el nem viselhető s olyan mélyre sugárzó

hogy maga a vak éj kristállyá dermed és

szörny vázként villog a csupasz emlékezet!

És ím az Arc a mély öröklét távolát

gyöngyözve – ó soha ki nem meríthető

mélység s mint az idő végtelen - ím az Arc

megnyílik, kút ahol a meztelen Halál ring:

bűnös és istene egy képpé ötvözötten

s átszegzett istenem bűnös keresztje isten

testére magam is ráverve vetem árnyam

szent bárd! a vén világ testéről leszakadt

Krisztus, lázálomul a föld fölé toronylón, –

bűnében szüntelen halált halok homályos

vétke váltságaként holt istenem fölött

jajongok s vágyom a bűnt újra hogy a vérző

szent Szerelem örök keresztfája lehessek.

Rónay György

Dàmaso Alonso: A vér

Beutaztam immár a félvilágot,

s az eget hasító gépről idegenül bámultam a tengert, a földet.

Mindenütt a vér ijesztő látomása.

Magamat faggattam: hogyan? miért?

s alá akartam szállni, hogy megérintsem ama vörös köpenyt:

talán nem is meztelen vér az

(talán csak földreloccsant

meteor).

De nem, mert vér, vér, vér volt, amit láttam.

Fölszirénázott agyamban

a rémület s hadonásztam: álljon meg az a lélektelen, zúzmarás szárnyú bádog-madár! –

de csak vergődtem tehetetlenül,

fölfeszítve, ott, a magasság keresztfáján

viasz-utitársak közt, akik Life-jukat olvasgatták,

s albínó pilóták közt, akik zavarodottan néztek.

Szálljunk le, szálljunk le: riadó!

Hatalmas Amazonasok vért hömpölygetnek a tengerekbe.

Nagy mellékfolyók tajtékos, vörös lével itatják e  fékezhetetlen Amazonasokat.

Vékonyka skarlát folyók kúsznak előre kísértetiesen (mint a lázmérő higanya).

Vörhenyes, gőzölgő áradatok kószálnak bőgve,

szabadon, patakokat keresve, hogy kitombolhassák rajtuk dühüket.

Vér, vér,

egyetlen vérhálózat lepi el a földet.

Hol a forrásai? Látni akarom a forrásokat.

Uraim, álljanak meg, álljanak meg az istenért, le kell szállni!

Le kell szállnunk, most azonnal.

A vér özönvize tántorog, zajdulva a földön,

és én meg akarom tudni, kik ontják a vért,

miért ontják és minek a nevében ontják.

Ó, nagy Isten, add nekem a te igazlátó szemeidet,

mert az igazságtalanság elpoklosította a világot.

Te nem teremtettél gazságot, tudom; valaki más alkotta meg azt.

Valaki más az igazságtalan itt, és nekem most látnom kell ez álnok arcvonásait;

látnom kell a hazugság riasztó-sárga forrásvidékét.

Riadó, szemeim, riadó!

Látni akarom, miféle karok fojtogatják az Isten

igazságát, s miféle szájak tépik szét eszményeit.

Csoóri Sándor

Pierre Jean Jouve: Emésszétek szemeimet

Emésszétek szemeimet homállyal. Pusztítsátok

Szembogaram szakadatlan megkísértését.

Rontsátok a szépségek ez embertelen hatalmát,

Mely fegyveres szavakkal támad és sokféle szenvedéllyel

S puszta marad nyomában a szív mint hangás sík a halál után,

És öregebb a szomorúság és keserűbb a tiszta tekintet

És vádol kárpitja előtt a fekete fekete éjszakának.

Lator László

Fernando Pessoa: A szörnyű éjszakán...

A szörnyű éjszakán, mely minden éjszakák természetes szubsztanciája,

az álmatlanság éjszakáján, mely minden éjszakám természetes szubsztanciája,

fölidézem, ólmos fáradtság közben fennvirrasztva,

fölidézem, amit tettem s amit tehettem volna életemben.

Fölidézem, s közben szorongás

tölti el egész valómat, miként a testben terjedő hideg vagy félelem.

Ami múltamból helyrehozhatatlan, az ám a hulla!

Minden más hulla káprázat lehet.

Minden halott élő lehet másvalahol.

Múltam minden pillanata fennmaradhatott valami más világban,

tér és idő káprázatában,

csalókaságában az elmúló időnek.

De ami nem voltam soha, amit sohase tettem, amiről nem is álmodtam soha,

amiről most látom be csak, hogy meg kellett volna tennem,

amiről most látom csupán világosan, hogy meg kellett volna történnie,

az csakugyan halott, halottabb minden isteneknél,

azt – s bennem voltaképp az volt a legjobb – az istenek sem tudják feltámasztani...

Ha egy ízben

nem jobbra fordultam volna, de balra,

ha egy alkalommal

igent mondottam volna nem helyett, avagy nemet igen helyett,

ha beszélgetés közben

kiejtettem volna a mondatokat, melyeket most félálomban formálgatok,

hogyha így történt volna mindez,

más ember volnék most, s tán az egész világ is

mássá lett volna észrevétlenül.

De nem a visszavonhatatlanul elveszített irányban indultam el,

nem arra fordultam, nem is akartam, és csak most látom ezt,

nem mondtam igent vagy nemet, s hogy mit nem mondtam, csak most jövök rá;

az elmulasztott mondatok pedig csak most támadnak föl belül

világosan, egyszerűen s változhatatlanul,

mikor már rég lezárult a beszélgetés,

és a téma kimerítve...

Mégis most fáj csak, ami nem volt, és ezután se lesz.

Az elmulasztottat megvalósítani nincsen remény

a metafizikai rendszerekben.

Lehet, hogy egy másik világba álmaimat magammal vihetem,

de magammal vihetem-e, amit álmodni elfeledtem?

Igen, a megvalósulatlan álmok, azok ám az igazi hullák!

Szívembe temetem őket örökre, minden időkre, minden világegyetemekre,

ezen az álmatlan éjszakán, ahol nyugalom vesz körül,

mint oly igazság, melyhez nincs közöm,

s künn a holdfény, mint a hozzá nem férhető remény, számomra láthatatlan.

Kálnoky László

Paul Celan: Későn és mélyen

Mint az arany szavak, álnok a közelítő éj.

Mi a némák almájába haraptunk.

Tesszük a dolgunkat, nem bízzuk a csillagainkra;

hársfáink őszében, mint eszmélő zászló vöröse, állunk,

de küldöttei, láng-jövevények.

Esküt mondunk, esküt az új Krisztusra: por frigyesüljön a porral,

madarak vándorsaruval,

grádiccsal a vízben a szívünk.

Mondjuk a szürke homok szent esküszavát a világnak,

mondjuk szívesen,

álomtalan alvás ormairól mondjuk harsányan az esküt,

és lengetjük dérverte haját az időnek...

S ők szólnak: káromlás szavatok!

Rég tudjuk: igaz.

Rég tudjuk: igaz – de ki bánja?

A halál malmában az ígéret lánglisztjét őrölitek ti,

táplálni atyánkfiait –

Lengetjük dérverte haját az időnek.

Ti szóltok: káromlás szavatok:

Jól tudjuk: igaz,

ránk szálljon a vétek.

Szálljon az intelmes jelekért a fejünkre a vétek,

jöjjön a hörgő tenger,

páncélban a visszalökő szél,

az éjféli nappal,

jöjjön a még-soha-nem-volt!

Jöjjön egy ember a sírból.

Lator László

René Guy Cadou: Ördögi kísértet

– Clovis – szólt az anya – mi bajod kis palántám?

– Sátánt láttam anyám földből bújt ki a Sátán

– Ördög ilyenkor ej! ez aztán fura ám

Leittad magadat almaborral talán?

– Esküszöm neked az életedre anyácska

Csak szörpöt ittam és tiszta vizet utána

– Jól van fiam de tán szaladtál egy nagyot

S lüktető meztelen szívedet láttad ott

– Nem szívem láttam ott hanem pár vörös üstöt

Kígyókat lángokat s villant egy vörös üstök

– A tó partján a fűz alatt jártál-e hát

Ahol tavasszal a szeszfőző üt tanyát?

– Ó anyám tudom én milyen szagú a forró

Csalánnál égetőbb kisüsti papramorgó

Nem jártam én a tó partján sem odalenn

Úgy jött a véremen keresztül hirtelen

Mint ostorpattanás mint búgócsiga forgón

Sátán volt az anyám a Sátán volt ha mondom

– Jó! – szólt keresztapó – hozzátok hát a fejszém!

De hipp-hopp a gyerek pompás ruhában elszállt.

Rónay György

Charles Péguy: A gazda és a vendég

Értem, mondja az Úr, nagyon is értem, ha valaki lelkiismeret-vizsgálatot tart.

Ez kiváló gyakorlat. De nem kell visszaélni vele.

Egyenesen ajánlatos. Nagyon helyes.

Minden, amit ajánlanak, nagyon helyes.

Ráadásul nem pusztán csak ajánlják. Hanem elő is írják.

Tehát nagyon helyes.

Nos, ágyban vagytok. De mármost mit jelent, hogy

lelkiismeret-vizsgálat, meg hogy lelkiismeret-vizsgálatot tartotok?

Ha azt jelenti, hogy arra a sok ostobaságra gondoltok, amit napközben elkövettetek, és fölidézitek magatokban azt a sok butaságot, amit napközben műveltetek,

Mindezt, a megbánás érzésével, vagy hogy ne mondjam, töredelmesen,

De legalábbis bűnbánattal, amit nekem ajánlotok: nos, akkor jól van.

Elfogadom a bűnbánatotokat. Derék emberek vagytok, jó fiúk.

De ha azt jelenti, hogy egész éjjel a nap minden hálátlanságát bolházzátok és szemeljétek,

A nap minden lázát, minden keserűségét,

Ha azt jelenti, hogy éjszaka a nappal keserű bűnein rágódjatok,

Keserű lázaitokon, sajnálkozástokon, bűnbánatotokon és még keserűbb lelkifurdalástokon,

S ha azt jelenti, hogy pontos leltárt akartok vezetni bűneitekről,

Minden ostobaságotokról és minden balgaságotokról:

Nem, bízzátok csak rám az Ítélet Könyvének vezetését.

Talán még nyertek is vele.

S ha azt jelenti, hogy számlálni akartok, kiszámítani, számba venni, latra vetni, mint egy közjegyző, mint egy uzsorás, vagy mint a vámos,

Vagyis mint egy adószedő,

Vagyis mint az, aki az adót beszedi:

Hagyjátok ezt a mesterséget inkább énrám, és ne műveljetek olyasmit,

Amit művelni semmi szükség.

Bűneitek olyan értékesek talán, hogy jegyzékbe kell venni és leltárba kell szedni őket,

És rangsorolni és kőtáblákon számon tartani

És bevésni és megszámlálni, meglatolni, lajstromozni,

És összefoglalni és újra átböngészni és megint számba venni?

És örökké mérlegelni és méregetni

És megemlékezni felőlük, nem is tudom miféle kegyelettel?

Ahogy mi kötünk örök kévéket a mennyben,

És imádságos-zsákokat és érdem-zsákokat,

Meg erény-zsákokat és kegyelem-zsákokat örökkévaló csűrjeinkben,

Szegény, gyarló utánzók, csak nem akartok nekiállni,

Kétbalkezes utánzók, fonákjáról-utánzók,

Csak nem láttok neki, összekötözni minden áldott este

Aznapi szörnyű bűneitek szánalmas kévéit?

Ha csak azért is, hogy elégessétek őket: még akkor is túlzás.

Nem éri meg a fáradságot.

Semmi értelme sincs.

Egy kicsit túl sokat gondoltok a bűneitekre.

Jobban tennétek, ha azért gondolnátok rájuk, hogy ne kövessétek el őket,

S akkor, fiam, mikor még van idő rá, amikor még nincsenek elkövetve. Jobb lenne, ha akkor viszont egy kicsit többet gondolnátok rájuk.

De esténkint ne kössetek nekem ilyen haszontalan kévéket. Mióta köti kévébe a szántóvető gazda A konkolyt és tarackot? Kévébe, barátom, a gabonát kötik

Ne vezessétek ezeket a számadásokat és névjegyzékeket.

Ez túlzott kevélységre vall.

Túl sok huza-vona. Es túl sok irka-firka. Ha a zarándok, az utas, a vendég

Sokáig vándorolt az út sarában,

Mielőtt átlépi a templom küszöbét, gondosan megtörli a lábát.

Mielőtt átlépi a küszöböt,

Mert igen tiszta.

S nem való, hogy a templom köveit bemocskolja az út sara.

De ha egyszer végzett vele, ha egyszer megtörölte lábát, mielőtt belépett,

Nem nézi, miután belépett, mindegyre azt, hogy vajon jól lábat törölt-e,

És nem folyton csupán a lábával törődik.

Mert ha egyszer belépett, nincs szíve már, nincs szeme már, nincs szava már,

Csak az oltár számára, ahol Jézus teste

És testének emléke és várakozása

Világlik mindörökkön.

Elég, hogy az utak sara ne lépje át a templom küszöbét.

Elég, ha mielőtt átlép a templom küszöbén, jól megtörli a lábát.

Szép tisztán, gondosan, annak rendje-módja szerint, és ne beszéljünk róla többet.

Nem beszélünk folyton a sárról. Ez nem tiszta beszéd.

Behurcolni a templomba a sár emlékét, és bevinni a sarak gondját,

A sáron rágódást, a sár gondolatát:

Ez annyi, mint bevinni a sarat a templomba.

Márpedig a sár ne lépje át a templom küszöbét.

A vendég, ha megérkezik, egyszerűen törölje meg a lábát, mielőtt a vendéglátó házába lép,

Hogy tisztán léphessen be, tiszta lábbal, s utána aztán

Ne járjon az esze minduntalan a lábán, meg a sáron, ami rajta volt.

Nos, ti a vendégeim vagytok, mondja az Úr, és fölérek az istennel, aki a vendégek istene volt.

Vendégeim és gyermekeim vagytok, mind, akik templomomba jöttök.

Vendégeim és gyermekeim vagytok, mind, akik éjszakámba jöttök.

Templomom küszöbén s éjszakám küszöbén töröljétek meg a lábatokat, és többé ne beszéljünk róla.

Tartsatok lelkiismeret-vizsgálatot, de mindez csak annyi legyen, mint a lábatok megtörlése,

S ne legyen semmiképp ellenkezőleg,

A sár behurcolása a templomba, s az úti sár emlékének behurcolása.

Ne legyen éjszakám fölséges küszöbének

Sár foltjaival, mocskos nappali

Útjaitok sarával szennyezése.

Esténkint tisztálkodjatok meg. Ez a lelkiismeret-vizsgálat:

ez a tisztálkodás. De az ember nem tisztálkodik állandóan.

Legyetek, miként a zarándokok, aki a szenteltvízbe mártja ujját, amikor a templomba lép,

S keresztet vet magára. Utána belép a templomba,

S nem mártogatja folyton a szenteltvízbe ujját.

Egyébként a templom nem csak szenteltvíztartókból áll.

Van, ami kívül van a küszöbön. És van, ami a küszöbön van. És van, ami belül van, bent a házban.

Egyetlen egyszer kell belépni, nem pedig folytonosan ki-be járni.

Legyetek, miként a zarándok, aki nem nézi már, csupán a szentélyt,

És nem hall semmi egyebet,

S nem látja már csupán az oltárt, melyen annyiszor áldozták föl fiamat.

Kövessétek ezt a zarándokot, aki már nem lát semmi egyebet,

Mint a fiam fényének ragyogását.

Mint a házamba, úgy lépjetek éjszakámba. Mert ezt tartottam fönn magamnak arra,

Hogy házigazda legyek benne.

S ha mindenáron föl akartok ajánlani nekem valamit

Este, amikor lefeküsztök,

Adjatok hálát mindenekelőtt

Mindazért, amit tettem értetek,

A rengeteg jótéteményért, amivel napról napra elhalmozlak,

És ma is elhalmoztalak.

Ekőször mondjatok köszönetet, ez a legfontosabb,

Legsürgősebb és legméltányosabb.

A lelkiismeret-vizsgálat ez után

Ne legyen több, mint egyszeri tisztálkodás,

S ne legyen semmiképp mocskok és foltok untalan hánytorgatása.

A tegnapi napnak vége, fiam, gondolj a holnapira.

S üdvösségedre, mely ott vár a holnapi nap végén.

Mert ami a tegnapot illeti: arra bizony már késő. De a holnapra még nem az,

És nem késő az üdvösségre sem, ami ott vár a holnap végén.

Tegnap már nincsen üdvösséged. De holnap még lehet.

A tegnap megtörtént. De még nem történt meg a holnap:

a holnapot még meg kell tenni,

Az üdvösséggel együtt, ami ott vár a holnap végén.

Üdvösséged nem a tegnap felé van, az üdvösség mindig holnap felé van.

Bűneitekre gondoljatok kissé kevesebbet, ha már elkövettétek őket,

S gondoljatok rájuk egy kicsit többet, mikor elkövetitek őket.

És mielőtt elkövetnétek őket.

Ez, mondja az Úr, hasznosabb lesz.

Ha már elkövettétek őket, ha már megvannak: akkor késő.

Nem ugyan a töredelemre,

Hanem arra, hogy ne kövessétek el őket,

S ne követtétek légyen el.

Ha már átkeltetek a bűneiteken, mondja az Úr, hegymagasságra dagasztjátok őket.

Pedig mikor éppen átkeltek rajtuk, akkor kellene látnotok, hogy valóban hegyek, és iszonyúak.

Ti utána vagytok erényesek. De legyetek erényesek előtte,

És közben.

Az óra, ha üt, már el is ütött. A nap, ha letellik, már el is telt. Csak a holnap marad, és a holnaputánok,

És nem maradnak azok sem sokáig.

Ezért lelkiismeret-vizsgálatotok, a bűnbánattal egyetemben

Ne legyen megmerevedés, ne legyen hátrahőkölés,

Kemény szájú, nyakas nép,

Legyen inkább kézhezjuhászás, s a lelkiismeret vizsgálata, bűnötök bánata, és akár legkeserűbb töredelmetek

Legyen békítő bánat, szerencsétlen gyermekek, s a könyörület töredelme,

A rám hagyatkozásé és a lemondásé

(A lemondásé magatokról).

De ismerlek benneteket, mindig egyformák vagytok.

Inkább meghoztok bármilyen nagy áldozatot értem, föltéve, ha ti választjátok meg, hogy mi legyen.

Inkább meghoztok bármilyen nagy áldozatot értem, föltéve, hogy ne az legyen, amit tőletek én kívánok.

Mintsem olyan kis áldozatokat, amiket én kívánnék tőletek.

Ilyenek vagytok, ismerlek benneteket.

Mindent, akármit megtennétek értem, kivéve azt a kis lemondást magatokról,

Ami az én számomra minden.

Legyetek végre már mint az ember,

Ki csónakban ül a folyón,

S nem evez szünet nélkül,

Hanem időnként rábízza magát az árra.

Így bízzátok rá ti is néha

Csónakotokat s magatokat az időre,

És árján lépjetek be bátran

Az éj hídjának ívei alá.

Rónay György

Pierre Emmanuel: Bűnvallomás

A testem már nem nő tovább

De napról napra nő az árnyam

Tétova emlék járja át

Lengő lidérc a sírhomályban

Kettős bennem a pillanat

Egyik fele fény másik árnyék

Imádkozom és azalatt

Szennyes álmokkal cimborálnék

Amíg az arcom csupa nap

Hátam lepráját rejti éppen

S mintha nem tudnám álmomat

Hol nélkülem hentereg énem

Nyílt vagyok s hazug végtelen

Züllött vagyok és tiszta közben

Szeretve sincs szeretetem

Azé vagyok amit megöltem

Több mint hétszer öt év után

Nem tudom létezem-e itt ma

S múltam nő vagy a semmi tán

Zsigereimben mint a ciszta

Feledés-súlyom mind nagyobb

Hinnem kell-e tehát hogy éltem

Egyszerre voltam és vagyok

Vagy időm ömlő lávaképpen

Már folytában megdermed és

Nem marad emléke se ránca

S nincs rajta egy sóhajnyi rés

Mint semmi-sorsom tanúsága

De tán jő a Végnap ott

Az örök léttúli jelenben

E szüntelen megtagadott

Én megsűrűdve létre serken

Hibátlan élű penge én

Igazság rád hagyatkozom csak

Minden tetteim szövetén

Te metszed szét a jót s a rosszat

Lényemben magát szégyenem

Naponta jobban belerágja

Fölébreszti a kegyelem

Félelmesen sujtó csapása

Bár meghozná egy nap nekem

Szégyenemben a Lét szerelmét

S belé merülve teljesen

Benne végleg magamra lelnék

Rónay György

Robert Lowell: Dies Irae

A harag e napján, mikor a Sátáné vagyok,

a gyermektelen szibarita konca –

a Mi Istenünk itt jár velem, beszél velem,

álmomban, mennydörgésben, szélben és időben;

szíjat hasít a szélből és torkomra forrasztja a szót

és meztelenül űz az egyetlen úton...

Te, aki megváltod a megváltásra szorulót; kinek

legmúlóbb haragja is bitanggá teszi hitem,

a semmiből jöttél a földre értem,

ellenségem számos, barátom kevés –

milyen gyakran találsz rám, Isten, s halsz értem halált?

Valaha odanézett a Mi Urunk s látta, hogy jó a világ –

kezében tartott minket Isten, a kezében;

a létet kivéve minden a nem-létre mutat.

Orbán Ottó

Alekszandr Blok: Hóförgeteg örvényesen

Hóförgeteg örvényesen

szalad az úton, megforog.

Valaki mellém lép, kezem

megfogja, némán mosolyog.

S már vezet is, már látom is:

gránitfalak közt zúg az ár.

Szalad a víz, dalol a víz,

susog a víz – pokoli száj!

Előrelépek – s visszaránt

a bizonytalan borzadály.

Egyetlen lépés kell csupán,

s a jég moraj magába zár.

Suttog a hang: „Ne menekülj!”

S akarni nincs akaratom.

„Lelked tisztábbá lényegül,

ha meg tudsz halni szabadon!

Tudd meg, tudd meg: nincs édesebb

a mély hideg titkainál.

A hideg ár, nézd, int neked,

örök ifjúságot kínál!”

Kísértő, átkozott, bocsáss!

Bárhogy gyötörsz is, nem teszem!

Mezőbe, éjbe, zúzmarás

fűz sűrűjébe rejtezem!

Leghatalmasabb hatalom,

ott rajtam nem vehetsz erőt,

s mindennél fájóbb fájdalom

hőkölteti a tévedőt!

Lator László

Oszip Mandelstam: Ősz mord homálya

Ősz mord homálya – rozsdás vas – csikordul,

zeng, emészti a húst iszonyúan...

A Krőzus-kincs, a kísértés kicsorbul

szomorúságod pengéjén, Uram.

Mint kit imbolygó kígyó kínoz, ímhol

vagyok, merő gyötrődés, remegés.

Megcsömörlöttem benső hurkaimtól,

nem kell a Múzsa és a józan ész.

A fortélyos tagadásnak mi haszna

gubancát szétszálaznom-bontanom?

Nincs pontos szó vallomásra s panaszra,

és serlegem sekély s nehéz nagyon.

Mért élni? Tekeregve-gomolyogva

táncol a beteg kígyó, imbolyog

érdes sziklán, öntestét körbefogja,

s egyszerre csak elernyed s visszarogy.

És mint a rab, kivégzésre várva,

– dal s látomás villámlik rajtam át –

csak hallgatom, félelmetlen s hiába,

vas szisszenését, szél sötét jaját.

Lator László

A halál kertjei

Jules Supervielle: A halál kertjei

A halál kertjei, dús fákkal népesülten

legélőbb vágyaink élik tovább örökkön,

mély, föld alatti bú nyer formát ott a fűben,

mert halni gyönge volt, amíg fönt élt a földön.

Hajnalka, mily bús koponyának

kelyhéből nősz ki, kék virág,

és honnét jő a kín, a bánat,

mely e tüskében üt tanyát?

Mert nincs oly halk gondunk-bajunk,

melyre a jó föld írt nem adna,

s szívünket is, ha meghalunk,

szelíd pólyákkal betakarja.

De csonka lét, te megtörött, ki

szeretnél ismét talpra szökni

és új szívet kutatsz vadul

a régi lángnak otthonul:

hagyd abba, más az üdv, amit már

a ringó rózsa kelyhe kínál

hűs éjjelén, midőn a harmat

könnyétől újton újra sarjad;

és ezt se tedd: ezen s azon

bánkódni, mint dohogva nemrég;

próbáld meg, oldódj föl a gyengéd

növényvilágban szabadon;

ne húzódozz, ne légy mogorva,

barátod mind e földi forma;

bízz bennük; szíved végre hát

egészen megadja magát.

És lám, a régi sok bolondság

ezer fűszállá változott át,

és íme, hajdan hősi kedved

most mint egy fának ága reszket.

A vad halál nyílt, páni gondja

átlényegült a lenge lombba,

rá gyönge szél suhan le, és

ragyog a megelégedés.

S most itt él, gyökerek s koronák szövedéke,

e szép kert, s emberibb, mint a sikoltó város,

s olykor egy óriás szarvas szökik föléje,

s mögötte a homály csillagokkal virágos.

Rónay György

Janko Jesensky: Krizantémok

Múlnak a napok, hetek szállanak.

Óh, csendes hűs éj, mondjad, súgd fülembe:

ez őszön lesz-e az a pillanat,

mely visszaindít szép szülőföldemre,

hol láthatom majd, mily fehéren fakad,

boglyas krizantém-fejecskék ezerje,

s őt is, párjukat, virágszálamat

ismét boldogan tűzhetem keblemre...?

Hallgatsz, mint holttest élő oldalán,

s élő nem moccan a nagy félelemtől,

hogy szörnyű mélybe rántod le talán–

s a krizantémokat fönn az ablakán

s őt, párjukat, ki sóhajtón rebeg föl,

nem látom többé lenn az örök csendből.

Darvas János

Émile Verhaeren: November

Erdőkön át utak keresztje

meredezik a végtelenbe.

Mezőkön át országutak keresztje

mered a messzi végtelenbe.

Országutak hideg keresztje

mered fel az ólmos egekre,

míg alant a fasorban egyre

száll, száll a szél a végtelenbe.

Fák és szelek zarándok-serege,

bús, eszelős fák, vihar lóg az ágakon,

fák, mint a mindenszentek menete,

minden halottak vonulása.

Fák, akik Északon

vívtok a széllel, harangok szavára,

szelek, kik a világ húsába téptek;

ó, harcok, ó, jajok, ó, lélek furdalása,

szívek vonagló kínjai, örvénylő meredélyek!

Itt a november, tűznél didereg,

melengeti csontos kezét a lángban;

ó, fázó holtak, hidegben, hazátlan,

ó, vak falaknak zúduló szelek,

kivetve mindig messzire,

az ismeretlen semmibe.

Ó, szentek neveit zsongó litániák,

s ti messzi fák,

végtelenül emlékeinken át-

meg átvisszhangzó szentelt szózatok,

ó, irgalomért könyörgő karok,

valahol egy égajlra szegezett

Krisztushoz epedő eszelős ág-kezek.

Itt a november szürke köpenyében,

félve lapul a tűzhely melegében,

szeme a tört ablakon át

döbbenten mered hirtelen a tájra,

úgy nézi, hogy vonaglanak a sárga

messzeségben a szelek és a fák.

Vonulnak szentek, holtak, fák, szelek,

mennek, mennek őrjítő körmenetben

a hóeséses estéken szüntelen;

mondjátok: szentek, holtak, fák, szelek

mért folynak össze az emlékezetben,

ha megremeg

s lecsap a harang kongó kalapácsa,

s az átkozódó tornyok tompa gyásza

a szürkületben tovarebben?

A lobogó tűzhely mellett november

lámpát lobbant reménykedő kezekkel,

s e láng majd annyi téli esten ég!

S november könyörög megalázkodva, sírva,

az órák gépszívét hogy irgalomra bírja.

De kint csak egyre vasszínű az ég,

jönnek a holtak, szentek és szelek,

s jár az őrült fák, görcsös ágak

processziója, ez a nagy-nagy körmenet,

vonulva végtelen terein a világnak.

Utak fehérje mint kereszt emelkedik

lapályok közt a végtelenbe,

hegyeken-völgyeken elnyúlva messze-messze

az országutak és roppant keresztjeik.

Rónay György

Edna St. Vincent Millay: Az üres partra térek meg

Az üres partra térek meg, oda

A homokon kis kunyhót építek,

Hol egy-két yardra közelíti meg

A törékeny hínár szélső raja

Ajtómat, s hozzád nem megyek soha

Vissza, hogy megfogjam a kezedet;

Ahhoz térek, amit megérthetek

És boldogabb leszek, mint valaha.

A szerelem, mely szemedben, a szó,

Mely nyelveden egy percre ült meg, egy

Mindazzal, ami egy percig való,

Dal túlzengi, beszéd nem fogja meg.

De a komor szikla nem változó,

S megtalálom hajdani egemet.

Várady Szabolcs

Jurij Kuznyecov: Mikor fára, kőtörmelékre

Mikor fára, kőtörmelékre

eltemető homok szitál,

ez a természet „feledése”,

nézd el, nem tudja, mit csinál.

Félúton megfuvint a mélység,

őrizzük utolsó napunk,

bocsásd meg azt, ami majd ér még,

mert eljön, és mi meghalunk.

Pór Judit

Marina Cvetajeva: Nomád sötétből

Nomád sötétből bomlik elő a világegyetem.

Csavargó-útra kelnek a fák a sötét hegyeken.

Fürt csordul szét olvadt aranyában a bornak.

Vándorló csillagok ablakokon bekopognak.

Medrében visszafelé szökell a vízár...

Aludni, ó, melledre hanyatlani már!

Rab Zsuzsa

Marina Cvetajeva: Eljő a nap

Eljő a nap – gyásznap! kesergitek –,

és honjavesztett, könnytelen, hideg

szememre majd, a két izgága lángra

reáfagy egy idegen rézpetákja,

s már könnyű arcom eltakarja torz

ikerhuga, a másik szörnyű arc.

Tiéd leszek már, ó, fogadj magadba,

te édességes anyaöl nyugalma!

Látlak-e benneteket odaát?

Keresztet hányva, buzgó-szaporát,

vonultok majd, fekete szőnyeg-úton

kezemhez – most már vissza sose húzom,

kezemhez – most már érinthetitek,

kezemhez, amely nincs már köztetek.

Ó, élők, a becéző csóközöntől

először nem huzódom, először.

Tetőtől talpig rám borul puhán

komor pompájú halotti ruhám.

Szégyentől többé lángban égni nem kell.

Szent ünnepem, húsvétom érkezett el.

Moszkva utcáin hintón vonulok,

s ti botorkáltok utánam – gyalog.

Útközben meg-megálltok, elmaradtok,

és koporsómra zuhognak a hantok,

és akkor végre álmodnom szabad

magamra zárt magányos álmomat.

S elnyugszik, többé semmit sem kívánva,

Marina, Isten szolgálóleánya.

Rab Zsuzsa

Georges Duhamel: Florentin Prunier balladája

Ellenállott húsz hosszú napon át,

És az édesanyja mellette volt.

Ellenállott, Florentin Prunier,

Mert anyja nem akarta, hogy meghaljon.

Mihelyt megtudta, hogy megsebesült,

Útrakelt a távoli tartományból.

Áthaladt a dübörgő tájakon,

Hol roppant sereg hömpölygött a sárban.

Merev hajzata alatt zord az arca,

Nem retteg senkitől és semmitől.

Tizenkét almát hozott egy kosárban

És egy kicsiny bögrében friss vajat.

Egész álló nap ott ül az ágy mellett,

Melyben Florentin várja a halált.

Hajnali tűzgyújtáskor érkezik,

S marad, míg félre nem beszél Florentin.

Kimegy, ha mondják néki: „Menj ki” – és

Bekötözik a szegény mell sebét.

És ha maradni kellene, maradna:

Nézné keményen fia szenvedését.

Nem hallja tán a kiáltásokat,

Míg vár s cipője átázik a sárban?

Olyan az ágynál, mint egy házőrző eb,

Már nem látják se enni őt, sem inni.

Szegény Florentin sem tud enni már:

A kis bögrében megsárgult a vaj.

Gyötrött ujjai mint a gyökerek

Fia sovány kezére kulcsolódnak.

Eltökélten nézi a sápadt arcot,

Melyen patakban folyik a verejték.

A megfeszített torkot nézi, melyből

Sípolva szakad ki a lehelet.

Nézi égő, száraz, kemény szemével,

Mely olyan, mint a szikrázó kova.

Nézi és soha nem panaszkodik:

Így édesanya ő, a maga módján.

Szól: „Köhögnöm kell, elhagy az erőm”

S ő felel: „Tudhatod, hogy itt vagyok”.

Szól: „Érzem én, hogy meghalok, anyám”.

S ő felel: „Nem, fiam, nem akarom”.

Ellenállott húsz hosszú napon át,

És az édesanyja mellette volt,

Mint vén úszó, ki a tengert szeli,

A víz fölé tartva gyönge fiát.

S egy reggel, mikor elfáradt nagyon már

A húsz éjtől - hol töltötte, ki tudja? –

Lecsuklott egy parányit a feje,

Elszenderült egy egész kicsi percre;

S gyorsan meghalt Florentin Prunier,

Csöndesen halt meg, hogy föl ne riassza.

Rónay György

Maurice Maeterlinck: Megöltek három kisleánykát

Megöltek három kisleánykát

s nézték szívét a három kisleánynak.

Az elsőből boldogság áradt

s amerre csorgott vére végig,

három kígyó sziszegett három évig.

A második szíve vidám csak,

s amerre csorgott vére végig,

három bárányka ugrált három évig.

A harmadikban bú volt, néma bánat

s amerre csorgott vére végig,

három arkangyal állt őrt három évig.

Kosztolányi Dezső

Nyikolaj Gumiljov: Olvasóim

Egy vén csavargó Addisz-Abebából

aki sok törzset leigázott,

néger kopjavivőjét küldte hozzám

verssoraimból gyúrt üdvözletével.

Egy ágyúnaszád parancsnoka, hadnagy,

az ellenség heves ágyútüzében

a déli tengeren egy éjjelen át

mondta fel nekem verseimet.

Egy ember, a sűrü tömegből,

miután a császár követét lelőtte,

hozzám sietett, kézenragadott,

és megköszönte a verseimet.

Mennyi erős, gonosz és víg férfi,

mennyi elefántos ember-ölő,

sivatagban szomjan felforduló,

a jég örökös peremén csontrafagyó,

erős, viduló, gaz bolygónk

mennyi hű szerelme viszi

nyeregtáskában könyveimet,

olvassa őket a pálmaligetben,

s a süllyedő hajón ottfeledi.

Nem sértem őket neuraszténiával

langy lelkiséggel nem alázom őket,

útmutatásukra nagyhorderejű célzást

a lyukas mogyoró tartalmáról nem ejtek.

De midőn golyók fütyörésznek körben,

vagy a hajópárkányt bezúzza a hullám,

én oktatom őket: nem-félni hogyan kell,

nem-félni hogyan kell s tenni a dolguk!

S midőn az asszony, kinek csoda-arca

a kozmosz egyetlen, gyönyörű kincse,

azt mondja: nem szeretem magát –

én oktatom őket: mosolyogni hogyan kell,

elmenni hogyan kell s vissza se nézni.

S amikor végső percük is eljön,

s piros köd ülepszik tekintetükre,

megtanítom őket, hogy egyszerre lássák

a könyörtelen, édes élet egészét,

az egész otthonos és fura földet,

és hogy egyszerű, bölcs szavakkal

álljanak isten színe elébe,

s várják nyugodtan ítéletét.

Eörsi István

Lucian Blaga: Ti adjatok testet, hegyek

Csak te, te vagy nekem, múló porhüvelyem,

de fehér

s piros virágot fejedre s fürtjeidbe mégse teszek,

mert gyenge porod

tán szűk e hatalmas lélekhez, amelyet

hordasz.

Ti adjatok

testet, hegyek,

felségeset,

más testet, hogy őrültségem kitombolhassa

magát!

Széles-e-föld, törzsem te legyél,

légy mellkasa ennek az iszonyú szívnek,

légy háza bennem dúló viharoknak,

amforája konok énemnek te legyél!

Az űrben

hallatszani fog majd dicső vonulásom,

s szabadon, tüzesen jelenek meg,

amilyen vagyok,

drága földem!

Ha szeretek,

minden tengert felnyújtok az égig,

megannyi szilaj, vad, repeső karokat,

égig:

öleljék,

szegjék meg közepét,

s csókolják meg fényes csillagait.

Ha gyűlölök,

kőszikla-lábam alá taposom

a szegény

jövevény

napokat s mosolygok is én.

De csak te, te vagy nekem, múló porhüvelyem.

Jékely Zoltán

Sylvia Plath: Lázárasszony

Megtettem megint.

Átlag tízévenkint

Egyszer sikerül –

Két lábon járó csoda, bőröm

Mint náci lámpaernyő ég,

jobb lábam

Levélnehezék,

Arcom remek, ránctalan

Zsidó vászon.

Hántsd le a kendőm,

Te hóhéralak.

Elriasztalak?

Az orr, a hibátlan fogsor, a szemüreg?

A savanykás lehelet

Majd eltűnik egy nap alatt.

Gyorsan, gyorsan a hús,

Amelyet lefalt a komor gödör,

Csontomra visszatér,

S én mosolygó asszony vagyok,

Harmincéves ez egyszer –

Mint a macska, meghalhatok kilencszer.

Ez itt a Harmadik.

Milyen gyanús:

Évtizedeket semmisítni meg.

Milliószám a rost.

A mogyoróját majszoló tömeg

Benyomakodik,

Amikor kibontanak –

Kezes-lábas, nagy vetkőzőszám.

Hölgyek, urak,

Van két kezem,

Térdem is ám.

Csont-bőr vagyok holtan,

Mégis, ugyanaz az asszony, aki voltam.

Először tízéves koromban

Történt. Baleset.

Másodszor úgy esett,

Nem térek vissza, ha végigbírom.

Lágy kagylótestemen

Erős záróizom.

De a külvilág vissza, visszavon,

S szedték rólam a férget, mint a gyöngyrakást.

Meghalni

Művészet, mint bármi más.

Jól csinálom nagyon.

Jól csinálom, mint egy pokoli malom.

jól csinálom, belülről tudom.

Van hozzá hivatástudatom.

Könnyű megtenni, innen a cellafalon.

Könnyű megtenni, hogyha gyökeret versz.

Csak pózolón

Vissza a színre, fényes nappal,

Ugyanoda, a helyhez, az archoz, a nyers,

Unott hanghoz, hogy:

„Csoda!”

S ez a fejedre rogy.

Ára van,

Hogy a sebeimet megnézd, ára van,

Hogy a szívem hallgatod –

Működik maga.

És ára van, nagyon nagy ára van,

Hogy belőlem szó jut, érintés

Vagy vércsepp

Vagy hajcsomó vagy ruha.

Tessék, tessék, Herr Doktor.

Tessék, Herr Hóhér.

Én vagyok a te műved,

A te értéktárgyad,

Az a színarany baba,

Akit elolvaszt egy sikoly.

Égek és pergek.

Ne hidd, hogy nem értékelem a nagy figyelmet.

Hamu, hamu –

Turkálod, döfködöd.

Hús, csont, nincs ott semmi több –

Egy darab szappan,

Karikagyűrű és

Aranytömés.

Herr Úristen, Herr Lucifer,

Figyelj,

Figyelj.

A hamuból

Egy vörös hajú nő kikel,

És férfit fal, ha férfi kell.

Gergely Ágnes

Anna Ahmatova: Harangszó

Harangszó veri a klastromfalat,

mintha az áldott természet üzenne.

És sápadt arcát kilobbant vizekre

hajtja a szürke szárnyú alkonyat.

Messzi rét fölött fehér csónakok

nem e-világi árnyakat kísérnek.

Órája ez a kétségbeesésnek

s a vesztett hitnek. Kelő hold ragyog.

Rab Zsuzsa

Anna Ahmatova: Hang szólít nevemen

Lefektettem fürtös kicsi fiamat,

vizet merni mentem tópartra,

víg kedvemben fújtam éneket,

ahogy vödröm merítem, mit hallok:

ismerős hang szólít nevemen,

harang szava szól

kék hullám alól.

Éppígy döngtek Kityezs város ormai,

Szent György-templom nagyharangjai,

Szent Üdvözlet-templom tornyai.

Baljóslatú hangon szólanak:

– Elmentél a dúló had elől,

nem hallottad köveink robaját,

nem láttad keserves vesztünket,

de az érted gyújtott gyertyaszál

lobog mégis az Úr trónusán –

mért késlekedet még odalenn,

mért nem öltöd fel már koszorúd?

Liliomod kibomlott éjfelen

megszőve már sarkig érő fátyolod,

mért búsítod vitéz bátyádat,

mért zarándokasszony-hugodat,

szomorítod ölbeli gyermeked?... –

Hogy az utolsó szót hallottam,

elhomálylott minden előttem,

hátranézek – házam lángban áll!

Rab Zsuzsa

Georg Trakl: Az eltávozott éneke

Csupa harmónia a madarak röpte. A zöldellő erdők

a csendesebb kunyhók köré gyülekeztek az estben;

az őz kristály legelői.

Patakcsobogás enyhíti a homályt és nedves árnyak

meg a nyári virágok, mik szépen csengnek a szélben.

Arca már földerült az eltöprengő férfinak.

És lámpa világol szívében, a jóság

s békessége az estebédnek; mert megszenteltetett a kenyér s a bor

Isten keze által, és éjsötét szemével

néz rád csendben a testvér, hogy megpihenjen tövises vándorútján.

Ó, az éjszaka lelkes kékségében időzés!

Szívesen is övezi a csend a szobában a régiek árnyát,

a bíborszínű gyötrelmeket, egy nagy nemzetség panaszát,

amely elhal most megadón egy szál unokában.

Mert egyre sugárzóbban ébred fekete percek tébolyából

a béketűrő a kővé vált küszöbön,

s hatalmasan veszi körül a hűvös kékség, a világos őszi alkony,

a néma ház meg az erdei mondák,

mérték, törvény s a már eltávozottak holdas ösvényei.

Kálnoky László

Tudor Arghezi: Töredelem

Az éj mi sűrű s mi bús odaki!

A föld szívére ütött valaki.

Jár valaki, vagy rémlik, mintha járna.

Ilyen sötétben vaj' ki járhat,

Midőn se holdfény, se semmi fáklya;

Ki ütődött megint a kerti fáknak?

Léptek nélkül, zaj nélkül ki őgyeleg,

Mint a kóbor szellemek?

Kicsoda vagy hát, válaszolj már.

Honnan jössz és a kertbe hogy lopóztál?

Anyám, te vagy, látod-e, félek,

Jóanyám, te drága lélek,

Meguntad a föld alatt.

Itt senki sem maradt,

Elmenének mind, hogy elmenél,

Elaluvának, mint te,

S rájuk szállt az éj.

Itt már mindenki holt,

Burkus is világgá kóborolt,

S elhullt,

elasztak a tengeri-szárak,

A bazsalikom s az eperfa kiszáradt.

Messze a hold ereszére repültek

A füstifecskék is, mind tovatűntek.

A méhkasok is árvák,

Vörhenyesek a nyárfák.

A házfalak bedőltek. A kerítés kikorhadt.

Jaj, a kertben ki osonhat,

S kicsoda állt meg ott?

Ki vagy? S mit akarsz?

Hogy mint mesében, lábtalan suhansz?

Ki sem lakik itten

Tizenkét éve már...

S engem hóhérolt tüske meg hínár...

Meghalt már a házkapun a szám is,

S a csengettyű s a kilincs, meg a kulcs.

Ki-tudja-hogy-ki is lehet az ottan,

Ki sosem volt itt és most jő nyugodtan,

S néz rám a sötétségből titokban,

S minden gondolatom látva látja.

Jaj! Ki az hát ott sötét ruhába?

Saját húsával házfalat ki vájt,

S ujjával, mely szegsovány

Az én sebeimbe nyillalón?

Ki áll az éjben koldusként, leverten?

S minta hamu, olyan érdes a nyelvem.

Nem megyek tovább e helyről.

Szomjas vagyok, nyiss ki, szomszéd.

Nézd a vért és nézd a dicsfényt.

Nézd a mannát, nézd a mérget.

Most szöktem el a Keresztről.

Végy karodba s rejts el engem.

Jékely Zoltán

Josef Hora: Szívem testvére, az idő...

Patakok a füzesben, honom

pillés rétei, szelektől űzött

napok, kik rózsás hajnalokon

jártok a rónák árnyai között,

álljatok meg végre s tág sugár

sátrat üssetek a táj füvein.

A csendet félrevonó kéz homály

kendőjével kimossa sebeim.

Más óra ez, más táj szele,

izzóbb nap süti fejünk.

Más csillagokhoz, más álmok fele

fordul az égbolt velünk.

Meging, arcomba rogy, pihen,

elönt virág szagával lüktető

s létem óráit kimérő szívem

testvére, az idő.

József Attila

Sergio Corazzini: A kis halott szív

Ó, kis szívem, hatalmasan dobogtál,

akár Krisztus szíve, és most halott vagy;

hol tömjén és ibolyák illatoznak,

mily gyászos kert fogad be, nem tudom már.

Szeretni jöttem, hallja minden ember!

S bárkit szerettem. Mindent elzokogtam,

mi néktek fáj, minden dalt eldaloltam.

Tükör voltam, hatalmas, mint a tenger.

De a szeretet, melyben összedermed

a holt szív, ismeretlen s hasztalan volt.

Emberi szívem árbocként barangolt:

árboc volt, hol vitorla sose lengett.

Nap volt, hatalmas mindenek felett, ég,

föld s tenger nélkül, magáért lobogva

gyúlt föl, magáért függött ingadozva

a térben: lángban állt, s jégnek hihették.

Tág pupilla volt, bár elfátyolozta

egy láthatatlan szemhéj; fönn az égen

s ugyanakkor két ujj között fehéren

izzott, akár egy óriási ostya.

Ostya, mely széthullt, mielőtt elérte

az ajkakat, mik áldozásra vártak,

ostya, melynek morzsái nem találtak

soha, senki szívében menedékre.

Kálnoky László

Marina Cvetajeva: Ostyafehér nap

Ostyafehér nap. Mélyen terped a felhő.

Deszkapalánk – temető a kertek alatt.

Szalmacsutak-báb: tártkarú kánya-ijesztő

bámul dőlt fakeresztet, öl-magasat.

És a palánk deszkái fölött kihajolva,

nézem: utak, falu, vesztegelő katonák.

Nagyszemű-sós kenyeret majszolva, anyóka

áll egyedül, támasztja a kiskapufát.

Mit vétett ez a sor viskó neked, Isten?

Ennyi mellet mért szakít át a golyó?

Síró-füttyű vonat jön. A porban, a füstben

ének sír, keserűen kurjongató.

Jaj, meghalni! Vagy sose szültek volna,

mint tépelődni e dal vonító rab-panaszán,

mely a cobolyszemöldökű lányt siratozza.

Ó, hogy jajgat! Istenem, Isten, Atyám!

Rab Zsuzsa

Dylan Thomas: Ne ballagj csöndben amaz éjszakába

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába,

lobogj, öregkor, a jó szürkületben:

tombolj, dühöngj, ha jő a fény halála.

A bölcs, mert villám nem pattan szavára,

s bár a homályt végül megérti rendben,

nem ballag csöndben amaz éjszakába.

A jó, ha már több hullám nem dobálja,

a zöld öbölt siratja s elveszetten

tombol, dühöng, ha jő a fény halála.

A szertelen, ki a napot cibálta

röptében, s most tettétől visszaretten,

nem ballag csöndben amaz éjszakába.

A zord, ki vaksin haldokolva látja:

meteorláng vidulhat vak szemekben,

tombol, dühöng, ha jő a fény halála.

S apám, te, a bús magaslaton állva,

vad könnyek közt átkozz vagy áldj meg engem.

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába.

Tombolj, dühöngj, ha jő a fény halála.

Vas István

Dylan Thomas: És nem vesz rajtuk erőt a halál

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Olybá vétetnek majd a pőre holtak,

mint lakói a szélnek s esti holdnak;

míg csontvázuk letisztogatva korhad,

csillag gyúl ki könyökön s lábfejen;

ki elveszti eszét, majd észre tér,

ki tengerbe vész, ismét partot ér;

szeretők halnak, él a szerelem;

és nem vesz rajtuk erőt a halál.

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Bár a tenger örvényei alatt

nyugosznak, holtuk meddő marad;

kínpadra vonva, hol az ín szakad,

s kerékre kötve, meg nem törhetők;

kezük között kettéhasad a hit,

s orrszarvú bűnök testüket átdöfik;

minden széthull, de ellenállnak ők;

és nem vesz rajtuk erőt a halál.

És nem vesz rajtuk erőt a halál.

Nem hallják immár a sirály jaját

s a parton megtörő hullám zaját;

hol virág lélegzett, fejét virág

nem emeli az erős szélbe már;

bár nincs eszük, s feküsznek mereven,

lényegük általüt a százszorszépeken,

s nap felé tör, amíg csak a nap áll,

és nem vesz rajtuk erőt a halál.

Kálnoky László

Eljött a végítélet

Stefan George: Úrnapja

Processzió hömpölygő áradása

harangszóval, tömjénnel átitatva,

az ablakokban is víg áhítatban

állnak – csak a tied maradt bezárva.

Így áradt rád is álmaim csapatja,

lelkem tartalma, pompás tarkasága:

nem vetted észre, s dúltan-megalázva

némultam el, szavam a szélre hagyva.

Vigyázz! Az ünnep gyorsan tovaillan,

s üres-kihaltan konganak az utcák.

Vigyázz: lesznek majd órák napjaidban,

midőn lenézett verseim nem unnád,

mi rád most kelletlen zsivaj gyanánt hat,

majd néma lesz, amikor te kívántad.

Jékely Zoltán

Robert Frost: Tűz és jég

Mondják: a világ vége tűz.

Más mondja: jég.

Mert a vágy forrósága űz,

Azt vallom én is: vége tűz.

S ha vesznem kétszer illenék:

Mert ismerős a gyűlölet,

Hiszem: végpusztulásra jég

Is jó lehet,

És épp elég.

Weöres Sándor

Christine Busta: Téli vigilia

Emberek csillagként tovatűnnek.

A dolgok türelmesebbek a lámpa körében,

mint lehajtott fejű barátunk.

Hűségesebb az árny is, mint a meghitt lehelet;

elszáll a lehelet, széthull a szó.

A gyöngéd por alatt már halkabban ver a szív.

Pásztormagányos éj. Számlálod mások ablakát.

Bárányok sötétből s fényből. Hangtalan duzzad a nádon

s tető a hó hulláma, alatta találkozik újra

minden, mi különvált. Ne félj ! Süppedj az ég kegyébe!

Holnap ítéletnapja lesz. Folttalan új a fény.

Hajnal Gábor

Desimir Blagojevic: Nem lesz idő már arra sem

Nem lesz idő már arra sem, hogy felragyogjon a nap,

hogy lásson a bűnös, kinek az emléktől is koccan a foga,

hogy lássák a tulipánok a megidézett angyalokat,

s hogy a gyilkost a sötétben rejthesse álruha;

nem lesz ideje az újszülöttnek, hogy nyakán kővel mélyre

süllyedjen a folyóba, amit az esők dagasztottak,

oda, ahol nem harangoznak már tűzvészre, temetésre –

sem csecsemőknek, sem tulipánoknak, csillagoknak:

a gyermekek szárnya, ha filléres fények perzselik,

s a szerelem, mely átokra és haragra fordul át,

a friss esztendők, melyek a rothadást érlelik,

mind olyanok, mint a kifordított és ócska kabát.

Nincs idő, hogy végigjárjuk a Földet és lássuk az új várost;

hogy csókba feledkezzenek a szerelmesek, kik megsemmisülnek,

akár a foszló selyemszál. Nem várhatjuk az álmot:

akár a pirosra perzselt gyerekszárnyak, semmibe tűnnek.

Alszol talán, hogy körülötted némán virraszt az idő,

s a virágok árnyékukat a fű közé veszítik?

Aludj, álmodj, a tó is alszik, csendje nő;

aludj, álmodj, amíg az élet lázadozva izzik.

Mikor marja szét az idő, akár a vérteket, kusza napjainkat,

mikor béget majd a bárány a réten, s az égen mikor száll tiszta madár?

Te aludj, álmodj! Ne gondolj arra, hogy az éj lávát izzad,

álmodj és aludj, álmod ragyogón szép utolsó fénysugár.

Húnyd le szemed, zárd el titkos drágakövét, álmodj újra,

varázsigéket szuszogjon lélegzeted: az idő elfut,

elfonnyad a virág, amit szedtünk, nem fonhatjuk koszorúba,

s az ég madárral díszített felhőit már sohase látjuk.

Mi történt egyszer régen! És mi történik most?

Hát arra sincs idő, hogy meginduljon a had és zászlók suhogjanak

hogy álmodozzunk és elringassanak az itthoni hullámok,

hogy arcunk tüzet érezzen és lelkünk lángokat?

Arra sem futja majd az idő, hogy indulhassunk a pokolba,

hogy megrettenjen lelkeinktől a parázs és a láng,

nem futja majd az időből, hogy kimúljunk tátogva,

hogy halljuk a tavaszi égből alábukó madarak dalát.

Nem tudjuk majd az átkot szító kínt, a terheket

levetni, gerincünk meggörnyed... Álmodj, mint ingó harang; aludj,

s ne félj, ha ropog a gerenda, szunnyadj, akár a gyermekek;

aludj, akár a csend, amely a búzaszembe bújt.

Kering a világ, álmodtól lendül arcodig, örök

útján jobbra és balra sétál, akár a csendes órainga karja,

álom legyen az álmod is; ne gondolj arra, mint nyüzsög

a raj a földön, sötéten és egymáshoz tapadva.

Aludj, aludj csak mosolyogva, aludja majdan megálló idővel,

álmodd az álmot, aludj csak szelíd mosolyoddal,

aludj, s kívánom, álmodj pityergő tavaszi esőkkel,

ragyogó képekkel: az életeddel, villogó fákkal, gyerekkel, madarakkal, csillagokkal.

Nem lesz idő, nem lesz háló a folyóban, őszi vadászat;

nem lesznek madarak, kik álmodba költöztek át;

nem lesz csillagokat riasztgató bagoly és melengető házad,

bim-bam, bim-bam, harang sincs, harang és világ.

Nem lesz idő, nem lesz többé soha már arra,

hogy mindezekről álmodj, és nem lesznek tulipánok,

félreáll halkan, sután a sok tarka maszka,

letörli egy kéz a bolond, karneváli sokaságot.

Tarbay Ede

Pierre Jean Jouve: A vízözön

A legtágasabb és a legnyugodtabb

A legáttetszőbb a legteljesebb

Parttalan

Változatlan

Tengerzöld és békés egy fala-nincsen

Pohárban és mint az isteni szándék

Napsugaraiban meggyűlt olaj,

A legvízszerűbb a nyugalom

E sivatagában,

Egyszóval a legboldogabb

Ebben a tökéletes büntetésben

Hol bekerítve alszik csobbanatlan

A bűn mert nem vegyül a víz s a szellem

A vízözön

Tömör halott fényében a legszebb

Hogy a hegyek tízezer méter mélyre merültek

És a városok paráznasága a tengert kárpitozza –

Egy ágnyi csönd volt

Egy lepedőnyi csönd

A megülő csönd egy rebbenése;

Egy ellenőrizhetetlen csönd-mező

Amelyre majd újabb réteg rakódik

Egy csendben vajúdó galamb

Mely a tetőre száll majd

S újabb csöndet teremt.

Lator László

Günter Kunert: Vízözön

Egy csöpp, és

a dermedt káosz medréből kilép.

Váratlan jól redőlt habokba

merül az utópia. Amit elérhetünk,

foszló sziget csupán,

sziklának véli az érkező.

Lábtövis próbatelepítése

biztosít

kellő utánpótlást vénemberekben,

biztosít

jövőt boldog emlékezésül.

Áll és halánték közt csupán

a sunyiság volna a bárka nélkül,

melyből galambok szállnak föl, egészen

új földről hozni ágat.

Kalász Márton

Pierre Emmanuel: A galamb

Röptödben fogjon el kezük árnyéka téged

Galamb! s szegezzenek a poklok kapujára!

Így kell lennie. Mert vér s hadak dühe habzik

sárrá mállik a hús és a viszály savát

a lelket elnyeli a roncs ember nyomára

hömpölygő néma víz. Az ég leroskad, éhes

keselyűk ülnek a szirtekre és a vér

visszfényétől a rőt csillagok elpirulnak:

a szellem síkjait vér lepi, csupa vér lesz

a világ, keserű zsigere vérben ázik

ó mocskos révület lágy bűzöd szétsugárzik

kloáka mámorod fortyog! s nincs többet isten.

Eljött ideje ím az egyetlen Galambnak

támaszt neked csupán az ő gyors szárnya adhat

ó véres Éj! De ő Atyja ölében alszik

édes közönyben: ah! szentségtörő kezek

haldoklók árnyakat rebbentő kezei

vessék ki rá vadul vak hálóként a semmit

s ejtsék a ragyogót rabul, horzsolva s már-már

szétzúzva szárnyait zsákmányuk örömében...

S kötözzék vakmerőn a vérre, teste ívét

feszítse megfeszült ereje pattanásig

amint láncaival viaskodik, s ragadja

a dúlt vért tébolyult tusájában magasba.

Halja hát a világ halálát! vagy hatalmas

sikollyal tépje szét pányváit és suhanjon

a vad kaosz fölé melyben a gondolat

rohasztja makacsul szebb értelmét a létnek

s szemünket s az Igét megzabálják a férgek.

A szolga lárma és a tőle született Hang

s az egyszerre bakó s vértanú hús s a habzó

gyűlölet füstölő mészárszéke fölött

párzó testek fölött amelyeken a zsarnok

dőzsöl s a zsarnokok fölött kik új meg új

képekre fröcskölik rút vérük szennyvizét:

repülj Galamb repülj ünneplő körben úszva

ámultan és merev szárnnyal a meztelen

szabadság remegő lehelletén lebegve –

villan friss röptöd a vak mélységek fölött már

irgalmas csonka ív merészen égbe tör bár

árnyéka leng s a vért szétosztja amaz új

egyezségre midőn az új hajnal kigyúl

s a legvadabb vizek tükre is elsimúl.

Rónay György

František Halas: Az egyiptomi tíz csapás

Vér, békák, poloskák, bögöly, dögvész,

fekélyek, jégverés, sáskák, sötétség,

elsőszülöttek agyonverése...”

Kézfején a férfiaknak homlokán gyermekeknek ágyékán asszonyoknak

vér folyik az egész világon át

Hadd harsogjon a költő testvére a haboknak

vércseppek dobolják dalát

Az újságok száján szóbéka-szörnyek másznak napvilágra

nyálasságuktól a szív megremeg

a hit mélye fölött heggyé gyűlt a hazugság békanyála

és a világ húsba rejtezett

Meghízott a pénz nyomorán a rengeteg poloska

s a szegények testén rezseg

A szabadság fáit rágja emészti ez a rozsda

s könyvek lapjairól az árulás rút poloskái bűzlenek

Bögöly-felhők alatt lehengerelt emberi had

jelvények légypiszkával

S parádék vásárán a meg-nem-vehetők jajja riad

a zsoldosok léptein által

A dögvész talpig bíborosan arany csuklyában lépeget

pajzsán fenn lengeti az elesettek zsigerét

gyerekek ruháját ereszekre csapják a srapnelek

Mindent a gyermekért

Vonaglanak a testek a fekélyek gombjára vonva

jelszavak rongyáért rohad a lélek

kelések rozettája vagy mindenestül Európa

áruló kígyó-féreg

Kővé gyalázták acél cseppekkel azt ami

emelkednék az egekig

a templomban a gyermekek s vénasszonyok siralmai

újra föltépték Krisztus sebeit

Éhség-uszályt von maga után a sáskák serege

s agyag-rejtekéből pondrók hátán kimászva

az utolsó koldus akit megbűvölt a kenyér jele

belép a lakomára

Kering a sötétség kering egyetlen szikra sem akad

a szívek színe fekete

a spanyol föld előtt a sápatag

arcoknál szörnyűbb látvány lehet-e

Poklot készítenek alánk agyonvert elsőszülötteink

megérlelte Isten haragját ajakuk édes gügyögése

Tanú vagyok az egyiptomi tíz csapásra az Írásból írtam ki mind

és szálljon ezerszeresen minden gyáva fejére.

Rónay György

Vladimír Holan: Tükröződés

Éjszaka felriadtam, a nyitott ablakon át

két holdat láttam az égen,

s iszonyodva mondtam magamnak:

eljött a Végítélet.

Egyszerre olyan egyedül voltam,

hogy a magányra sem jutott időm,

ahogy a gyermekkor mélyéről felémelyedett.

Olyan nyomorult voltam,

hogy az idő, mely valaha

éppen a verseimben bújt meg,

pusztulásunkra törve

most elhagyta hatalmát.

Ó, hiúság! Olyan készületlen voltam,

hogy minden korok felől

megérintgettem az egyszerű tárgyakat,

mintha volna még jövő a keresésben,

vagy csak azért,

mert a földalatti ütemre engedelmes

hangtalan belső monológ

a semmitől a semmiig hajigálta a lelket –

Egy pillanat, a szél becsukta az ablakot,

és egy hold volt az égen.

Csak ezután jön el a Végítélet.

Székely Magda

William Butler Yeats: A második eljövetel

Mind tágabb körökben kering, s ha szól már,

nem hallja a sólyom, mit mond a solymár;

széthull minden; már nem tart a közép;

a földet anarchia dúlja szét,

vérszín ártatlanság áldozata megfúl;

hitehagyott a jó, s a rosszakat

a meggyőződés szenvedélye fűti.

Bizton a jelenés már közeleg;

Második Eljövetel közeleg;

a Második Eljövetel! S alig

ejtem ki a szót – a Spiritus Mundi

rémlik elém, sivatagi homokban

oroszlántestű, emberfejű lény,

szeme üres, kegyetlen, mint a nap,

combja megmozdul lassan, s körülötte

nyugtalan madár-árnyak kavarognak.

Sötétség újra; de most már tudom,

hogy húsz évszázadig kényszerített rá

egy bölcső megkövült lidérces álmot,

s hogy – ideje jővén – miféle vad

cammog majd Betlehembe, megszületni.

Ferencz Győző

Thomas Merton: Elégia a kolostor csűrjéhez

Akár egy öregasszony, ha rikító

Ruhát ölt, és a szomszédságot

Körbejárva halála

Óráját bejelenti,

E nyári nap végén, vacsoratájt,

Mikor a kerékzaj elült már, a hosszú csűr

Hirtelen hazug szépségbe öltözik,

Rémítő kiáltással ránk köszönt,

„Nézzétek – rikolt a vidékre –,

Nézzétek, mily gyorsan tűzbe öltözöm!”

Ha gyanítottuk volna, dús árnyai

Egy asszony hiúságát takarják,

Nem ámuldoznánk, mennyire

Szeretik, szolgálják, rettegnek tőle.

Levegőtlen mélyén majd' megszakadtunk,

Míg szénával telehordtuk.

S most darabokra széthullt.

Nem ereszt többé magához minket.

Jézusom, mennyire perzsel a szépsége most!

S amit még ránk hagyott,

Az finomabbművű, törékenyebb, ritkább.

Magányát ki ismerte?

Ki hallotta a békét, odalenn?

A láng a tetőgerendák között elharapózott

Sisteregve. A csöndet ki tudta?

A hosszú, elnémult tornác

Megtisztultan, magát föladva várta a tüzet.

Nézzétek, visszajöttek mind és számot adnak:

A megannyi láthatatlan jószág, az elmúlt

Ötven év egyenként elfoglalja ünnepi helyét.

Végzetüknek pillanata ez.

A meglelt értelem. A végső perc.

A lángok szent kenetének fölkentje,

A ragyogó falak mind glóriásak

Örömük első-végső órájában.

Fussatok a csűrből! Fussatok a tűzből!

A megszentelt alkotmány csöndjéből!

Odabenn az Urat senki be ne várja!

Szentséges eljöttét ne lássa senki!

A katasztrófa közepében trónol,

A csűr fölött kimondja méltó ítéletét.

Takács Zsuzsa

Yves Bonnefoy: Lefekszel majd

Lefekszel majd szépen a puszta földre,

de ki mondta neked, hogy a tiéd?

A változatlan ég bolygó világa

újrakezdi majd örök reggelét

Azt hiszed, megszületsz az elbocsátott,

a lappangó tűz óráira még.

De jön az angyal és hamu-kezével

kioltja a gyermeki nap hevét.

Rónay György

Thomas Merton: Reszponzórium, 1948

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükből rózsát?

Ha felfognák a holtak és velük

A szívtelen világ,

Hogy nem halottak végkép a halottak,

Másutt élnek tovább.

Hogy van gyógyulása a sebeknek,

Bár láng nyaldos, ahol.

S a betegek egy nagy hajón utaznak,

S hazavisz a hajó.

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükből rózsát?

Két város sok ezer évig

Együtt vitorlázott, egy vízen,

De kettésodorta őket a végzet,

Az árapállyal támadó özön,

A bús mennyeken süvítő háború

Elválasztotta a csillagok honát,

A fekete-fehér mindenséget,

A szféráknak virágzó otthonát.

Lehull, lehull, lehull.

A hófehér seregek mélybe vesznek,

Állkapcsát kitátja a pokol,

Hull rendezett hava a seregeknek.

Mi volna, ha elmésségük a holtak

Vad tréfával koronáznák,

Ha bort fakasztanának csontjaikból,

Ha szemgödrükből rózsát?

Takács Zsuzsa

Stefan George: Az Antikrisztus

„Ott áll a hegyen: jön a ligeten át;

láttuk: bor a víz, ha akarja; szavát

a halottak is értik a sírban.”

Tudnák csak, éjszaka hogy kacagok;

megjött az időm; és kész a horog

és telik a, roskad a háló.

A bölcs, a bolond rohan, árad a nép,

fákat kiszakítva, tiporva vetést

tör utat diadalmenetemnek.

Mindent, mit az ég csak ígért, megadok;

hajszál a csalás, de ki látja, mikor

érzékeitek veri vakság?

Megadom, ami ritka, nehéz, ahelyett

a Könnyűt; arany ez a sár s tietek

ez az új zamat, illat, e fűszer –

és amit a nagy próféta se mert,

megmondom a titkot: a munka helyett

hogyan éltet a kész, ami megvan?

A Férgek Ura ma hazát alapít;

kincs s pálma övé; s ha van maradék:

pokolba a lázadozókkal!

Ujjongtok az ördögi Látszat előtt,

pazarolva a vért, meg az ősi velőt,

s a nyomort csak a vég szeme látja.

Nyalod akkor üres vályúimat, óh,

futsz, csorda!... De lángol az udvar, az ól,

s megdördül a kürt, az ítélet.

Szabó Lőrinc

Rubén Dario: A remény éneke

(Az orosz japán háborúból)

Hollósereg von árnyat a napsugaras égen.

Pestis szele süvít át időtlen messziségen.

Embert gyilkol az ember a napkeleti végen.

Él már az Antikrisztus, ki meg volt születendő?

Jelekkel és csodákkal köszönt be a jövendő

és Krisztust várja minden, hogy immár eljövend ő.

Úgy megdagadt a kíntól a föld minden folyója,

hogy útjait a költő, az álmok álmodója

világ beteg szívével együtt szenvedve rója.

Ideálok bakói lepték el a világot,

az emberi nem undok verem mélyébe hágott,

háború és gyűlölség a szűkölő kutyák ott.

Ó, Krisztus, fejedelmünk! Ne késs, ütött az óra,

hogy fénykezed kiterjeszd minden ragadozóra,

s fáklyád égi tüzével a homályt szerteszórja!

Kelj fel legott s az élet írját áraszd a lelki

bénákra és vakokra s kinek szívét megejti

a téboly, hogy az éjben szent hajnalod felejti.

Jövel, Uram, mutasd meg dicsőséged csodáját,

csillagok remegését, földrengés borzadályát,

s üvöltő szakadékon békéd elöntve szállj át.

S jöttét fehér lovadnak mindenki látva lássa,

és zengje át a földet érctrombitád varázsa.

Szívem lesz füstölődnek tömjénező parázsa.

Gáspár Endre

Philip Larkin: Templomlátogatás

Látva, hogy nincs bent senki, benyitok.

Döndül az ajtó, becsapja magát.

Megint egy templom. Szőnyegek, padok,

kis imakönyvek, szerteszét virág

barnáll vasárnap óta; fent kicsiny

orgona, szentély; rézholmik amott,

dohos, feszült, időtlen csend lebeg

körém, míg elfogódva kezdem ím,

leszedni bokacsiptetőimet.

Lépek tovább, a szenteltvíz-fogó

mellől újultnak látom a tetőt –

Restaurálták tán? Nem tudható.

Megállok fent a könyvállvány előtt,

átfutok néhány nagybetűs igét.

„S lőn vége” – kondul hangom a falon,

kuncogva elhal. Hátul, a vendégkönyvbe míg

nevem bejegyzem, pénzt dobok perselybe, még

elmormogom: kár volt megállni itt.

Megálltam mégis. Gyakran így teszek,

és bizony gyakran zavarban vagyok;

tűnődöm, mért is jöttem, s afelett,

hogy a divatjuk vesztett templomok

sorsa mi lesz, ha néhányát, miként

ezt is, meghagyjuk: pergamenteket,

kelyhek ezüstjét mutatni, míg a

többi esőké lesz meg juhoké?

Baljós helyek, nem is megyünk oda.

Félénk nő jön majd alkonyat után,

hogy gyermeke érintsen egy követ,

gyógyfüvet tépjen rák ellen, s netán

várt éjszakán lessen kísértetet?

Így-úgy, valami erőre kapat:

játék rejtélye, zavaros talány.

De a hit is meghal babonaképp,

s a hitetlenség multán mi marad?

Fű, gyomlepett kő, szeder, támfal, ég.

Egy jelkép itt hetenként sorvadoz,

s célja homályosul. Ki lesz vajon

az utolsó, ki azután nyomoz,

mi volt e hely először? Tán olyan

ki kopogtat, jegyezget, rém komoly,

vagy romturkálók, régiségbuzik

példánya, vagy egy szentfazék: serény

orral myrrhát, meg orgonát szagol?

Vagy mint tudatlan bámész, ahogy én,

ki látja, hogy a lelkiüledék

szétporlott, mégis, a bozóton át

e keresztforma telekre belép,

ide, hol együtt volt soká, mi szertevált

később: menyegző, halál, születés,

hol e zárt kagyló őrizgette rég

eszméiket? Fogalmam sincs, mit ér

ily cifra, dohos csűr, ez az egész,

de tetszik mégis, ahogy csendben áll.

Komoly tájon komoly ház, keverék

legében célunk mind egymásra lel;

kinyilvánul s felölti végzetét.

S ez már elég, hogy ne évüljön el,

mert mindig lesz, ki azzal gyűri le

szomját, hogy tőle ittasulva még

komolyabban vágyódik ide majd,

s mondják, ez itt a bölcsesség helye,

hisz annyi holtat rejt körül a hant.

Fodor András

Max Jacob: Hit-halál

Izgul a haza a forradalom miatt,

az erkélyekre már tűzcsöppek hullanak:

divat-, rövidáru-, gyümölcskereskedők

lehúzzák a vérrel telefröcskölt redőnyt.

Megszűnt a locsolás, az úttest por-lepett,

túrkálnak a kutyák tavaszi szemetet.

Hol a Pont-Neuf ívelt, a széthányt romokon

egy süketnéma, de újdonúj lobogó

Babeuf híveiből vezet egy sereget.

A Louvre lángban áll, egymást nyalják a képek,

Szajnában hűsíti fejét az Eiffel: éget.

A Képviselőház felügyelet alatt.

Egy szürke gépkocsi dolmányokkal szalad.

A Notre-Dame saját tűzvészének bíbor

szájában olvadoz, mint a kandi-cukor.

A zálogház előtt Rotschildok sora áll s vár...

Lófarkhoz kötve fut teljes díszben a császár.

Ablakból matracok nyelve lóg, odalenn

sebesültek nyögnek az utcaköveken

emberibb a szívük a kockás nagy köveknek,

mint azoknak, akik most rajtuk átsietnek.

Kínai kínzatást vár a sokadalom,

burzsoák csüngenek saját fogasukon.

Kötelestül mindet szemétkocsikra dobják.

Karmeliták mentik szaladva a Szent Ostyát.

Jönnek szembe velük daloló tengerészek,

háremmé alakul egy nevelőintézet.

Zokogtak az anyák lányuk miatt az utcán.

Mit volt mit tenni már? Bort kaptak ők is aztán.

Holt anyja oldalán lett sok-sok fiú részeg.

Mondjam tovább? Adott aztán Jézus jelet.

Felhők közt meztelen megállt Párizs felett.

Angyalok tartották a koronáját, az ég ketté repedt.

Illyés Gyula

Wystan Hugh Auden: Részlet a „Jelenleg” című karácsonyi oratóriumból

Ha a politikai helyzet következtében...

Ha a politikai helyzet következtében

számos otthonról hiányzik a tető, és emberek

hevernek szanaszét, holott nem alszanak, de még berúgva sincsenek,

ha további intézkedésig az összes kikötőket lezárták,

ha nem ésszerű túl sokat közölni levélben, és ha

– alacsonyabb hőmérsékleten, mint a sokévi átlag –

a két nem jelenleg: az erősek meg a gyöngék:

mindez korántsem szokatlan az évnek ebben a szakában.

Ha csak így volna, mindnyájan boldogulnánk valahogy. Árvíz, tűz,

a füves rétek kiszikkadása, hercegi tilalmak,

kalózkodás a nyílt tengeren, testi kín és testületi gond:

ezek végül is megszokott nyavalyáink,

mindezen átestünk már korábban számtalanszor.

Mint olyasmi, ami az anyagi világ tartozéka, ahol

a tér kitöltése a tényleges és döntő valóság,

és az idő engedelmes körben forog,

mindez előfordul újra meg újra, de csak hogy átváltozzon

önmaga szabályszerű ellentétévé megint,

a kardtól az ekevasig, koporsótól a bölcsőig, a háborútól a munkáig,

úgyhogy, ha egybevetjük a jót a rosszal, az összkép – amely

a tízezer megtörténhető különös dologból összeáll –

nagyjában-egészében változatlan.

Mindmáig nem ismertünk mást, s egymásközt úgy véltük,

megvan bennünk mindaz, ami szükséges: a tigris ösztönös bátorsága,

a kaméleon elővigyázata, szerénysége az őzsutának

vagy a páfrány hűsége a térbeli szükségletekhez –

gyakorolni az ember sajátos polgári erényeit

végül is nem volt lehetetlen; letudni veszteségeinket,

eltemetni halottainkat egészen könnyű volt. Innen a képesség

azt mondani mindig: „Isten gyermekei vagyunk,

és a mi Atyánk sosem hagyta el az Ő népét.”

De akkor gyermekek voltunk. Egy perce volt ez,

mielőtt egy szörnyű újdonság nyomult be életünkbe.

Miért nem figyelmeztettek soha? Talán figyelmeztettek.

Talán az a rejtélyes, tudat mögötti zaj,

amit bizonyos alkalmakkor észleltünk: egyedül ülve

egy vidéki állomás várótermében, vagy ha felbámultunk

a klozet ablakára - nem emésztési zavar volt,

hanem e Borzalom kezdte fúrni bennünk a maga útját?

De hogy mikor, miképp ért célt, már nem tudjuk meg soha.

Csak annyit mondhatunk, hogy itt van, és hogy mindaz,

amit Ez előtt tanultunk, most teljesen haszontalan,

mert semmi Hozzá fogható nem fordult elő eddig. Olyan ez, mint ha

öt percre lementünk, egy levelet bedobni,

s közben a nappali helyet cserélt avval a szobával,

amelyik a tükörben van, a kandalló fölött.

Olyan ez, mint mikor álomból fölriadva ott találtuk magunkat

laposan elnyúlva a padlón, és árnyékunkat lestük,

amint álmosan nyújtózik az ablaknál. Úgy értem,

megvan még az ismétlődő események élettere,

csakhogy ez nem valódi többé; a valódi ott van, ahol

az idő mozdulatlan, és semmi sem történhet, a seholban;

úgy értem, noha van egy személy, akit jól ismerünk

– nevünket is viseli még, és önmagát szereti, mint előbb –

ez az illető már képzelgés csak; valódi létünket

nem határozza meg senki, és nem annyira fontos, hogy szeretni kelljen.

Ezért esünk kétségbe; ezért fogadnánk szívesen

a gyerekszoba rémképeit vagy a borospince-kísérteteket,

ezért lett még a tél meg a háború vad üvöltése is olyan,

mint egy wurlitzer-szám, amit nem merünk leállítani. Félünk

a fájdalomtól, de még jobban a csendtől; mert az ellenséges

tárgyak lidércnyomása nem lehetne oly szörnyű, mint ez az Űr.

Ez maga a Förtelem. Isten haragja ez.

Várady Szabolcs

Paul Claudel: Ballada

Ne mondjátok, hogy éppen elég kenyerem van – mindig a más kenyere a jobb.

Engem illet, mivel kívánom, és szörnyű látni azt az alakot, amint fogát a szeletembe vájja.

Amellett neki kolbászt tettek rá, nekem meg csak egy sonkadarabot.

Hogyha ilyen mohón habzsol tovább, mi marad nekem ebédre meg vacsorára?

Nem is beszélve arról, ami itt van a kezemben, s isteni fölénnyel ruház fel bizonyára:

Méltó és igazságos, hogy megöljem, mert nálam van a bot.

Amellett a Gondviselés lyukat vágott háza falába, s bűn volna részemről, ha parlagon hagynám e réseket.

Boldogok, így mondja a Biblia„ igen vagy nem? akik az igazságra szomjasak és éhesek.

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek.

Igaz ugyan, hogy furkósbottal hatoltam be hozzá, ám ez egyedül Anglia hibája.

Amaz meg volt olyan pimasz, hogy nem átallott védekezni; s végezni vele: mondhatom, mocskos volt a dolog.

A bosszantó csak ez a vérfolt arcomon, s ez a sok hulla itt, mely utánam maradt a földön szétdobálva.

(Ne is mondjátok, hogy az én hibám, mert ez egyedül Anglia hibája!)

Ez a sok, késsel ontott vér talpam alatt, a vér, ahogy minden léptemre csobban s bugyborog.

Legyilkolt nők s gyermekek vére, s ez az öt ujj az arcomon, amit lemosni nem tudok!

Egye fene! senkinek sincs joga, hogy a gyöngét játssza velem, s ha odavágok, a ti bajotok!

Szerencsétlen ügy ez, hogy bár a szívem csupa jóság, mégis erre kényszenítettek.

Chamberlain ellen tiltakozást emelek!

Ártatlanságom Ábel véreként nyilvánvaló e szeptemberi fényben.

Ünnepélyesen vádat emelek Anglia ellenében.

(Kínos becsületünket veszteni, s ott tapad sarkomon e furcsa vér is, mely velővel s hajjal keveredett.)

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek!

S ráadásul itt az egész világ, mely ellenem szövetkezik, mintha nem volna elég baj, hogy elvesztettem becsületemet.

Soha semmire nem éreztem oly jogos jogot, mint a mások javára.

Most késem pengéjével megszereztem, s megfizettem érte, ami az ára.

Mit akarnak hát még velem, s mi ez a tolvaj- s gyilkos-falka a hátam megett?

Fajtám törvénye szerint jártam el: hivatkozom a kanti bölcseletre.

S ha azt mondjátok, elvesztettem becsületemet, valamit meg kell tartanom helyette!

Bölcselőim megtanítottak, hogy igen s nem közt különbséget ne tegyek.

De van egy zsigerem, a gyomrom: az bizton tudja, mi az, ami jó lehet.

Mármint a más java, mert torkomat csak ez a falat ízesíti meg.

Bár az is előfordul olykor, hogy megfekszi a gyomrom.

Miért estek hát mind nekem, amikor éppen más a dolgom?

Bárányból hasznot igazán csak a farkas vehet.

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek.

Ajánlás

A tengeren már készülődik a vihar, és mint az ólom az egek.

Az Úr bosszúja készül valahol már és érleli a végzetet.

Oltár alatt a lemészárolt igazak fennen kérdik: Uram, még tűröd-e?

Immár kezdődni kezd a félórai nagy csönd ideje.

Már egész közel van a pillanat, melynek azonnal a neve

Gyalázatba merült a nép, bűneidbe mihamar beleverik orrodat!

Fiaid s fiaidnak fiai osztoznak majd veled a jelben, mely elékteleníti arcodat!

Amiből másokat itattál, ideje fenékig innod a serleget

Uram, irgalmazz a németeknek, mert nem tudják, hogy mit cselekszenek!

Párizs, 1939. október 30.

Rónay György

Salvatore Quasimodo: Auschwitz

Ott lenn, Auschwitzban, távol a Visztulától,

szerelmem, az északi síkság mentén,

haláltábor: hideg, gyászos eső

cseperész a szöges drótkerítés hálójára

és rozsdás vascölöpjeire,

és fa nélkül, madarak nélkül maradt a szürke levegő,

és gondolatunk is ilyen kopár, nincs bennünk más, csak ernyedt

fájdalom, mely süket csendbe taszítja

az emlékezetet, hol már gúnyt s haragot se találsz.

Nem akarsz elégiákat, idilleket: csak

töprengsz sorsunkon, itt e helyen,

hisz erőtlen vagy az ész pörlekedéseire

és bizonytalan az élet

egyértelmű helyzeteiben. És íme itt az életet jelenti

minden nem! melyben bizonyosság dereng föl:

itt halljuk majd sírni az angyalt, a szörnyet,

jövendő óráink

kongatják a túlvilág ítéletét, mely itt van, az örök

létben és a mozgásban, nem az álom

s a lehetséges könyörület képeiben.

És itt vannak az átváltozások és a mítoszok.

Jelképek neve nélkül vagy egy isten neve nélkül.

Ők maguk a tények láncolata, a föld térségei,

ők: Auschwitz. Szerelmem, milyen gyorsan

változott füstté, árnyékká

Alfeus és Aretusa drága teste!

Ebből a pokolból, melynek fehér

felírása: „A munka felszabadít” –

szakadatlanul gomolygott

asszonyok ezreinek füstje, akiket hajnalban

lökdöstek ki, egy jeladásra, vackaikból a kivégző

falhoz, vagy fuldokolva, csontváz-

szájuk a víznek üvöltött

kegyelemért a gázcsap alatt.

Megtalálod őket, katona, a te

sorsodban mint folyókat, védtelen vadakat,

vagy te magad is Auschwitz hamuja vagy,

emlékérme a néma csendnek?

Megmaradnak üvegurnákba zárva a hosszú

hajfonatok, meg amulettek fogják össze őket,

és zsidógyerekek kis cipőinek és

szalagjainak végtelen árnyai: egy ész-kor

emlékjelei, mikor tudását fegyverek kiagyalására

tékozolta az ember: íme, a mítoszok, íme átváltozásaink.

A síkság fölött, hol sínylődik a szeretet

és a sírás, az undok esőben,

ott lenn, ezt döngte mellünkben a szív: Nem!

S ez a nem – ítélet volt a halál fölött,

mely meghalt Auschwitzban, hogy ebből a

hamu-gödörből ne ronthasson ránk

többé a halál.

Képes Géza

Galway Kinnell: A holtak feltámadnak majd romlatlanul

l. 1

Egy darab hús

füstölög a mezőn –

hulla,

caput mortuum,

ételmaradék,

bőrdarabka,

zsír,

lepedék,

hasmenés a kórházi szemétvödörből szerteszórva.

Hadnagy úr!

Ez a hulla nem akar elégni!

2

Maga az, kapitány? Hát persze,

persze hogy emlékszem – még most is hallom,

ahogy előad a távbeszélő rendszerről. Elő a puskával, Burnsie,

aztán azt ordította, Ne lőj, az istenit, Burnsie,

ezek a mieink! De az istenit, kapitány,

akkor már elkezdtem, durranás

durranás után, kis fekete lövedékek pattogtak

és hullottak... és emlékszik arra a pilótára,

aki ejtőernyővel kiugrott északon,

hogy szabdaltam a húsát az érlekötő alatt,

egyik ferde szeme, mosolyának

egy darabja elúszik előttem

minden éjszaka, miután az altatót bevettem...

„Egyszerűen csak

szerettem a hangjukat:

Azt hiszem, csak szerettem

érezni, ahogy elsülnek a kezemben...”

3

A tévé képernyőjén:

Van magának teste, ami izzad?

Bűzlő izzadtsága?

Műfoga, ami beleragad a reggelijébe?

Félelmei?

Állandó fejfájása, ami talán túl is éli majd?

Szőrös hónalja?

Akkora aranyere, hogy szék sem kell, ha asztalhoz ül?

Nem fogunk mind szunnyadni, de átváltozunk...

4

Huszadik évszázadában földi vétkeimnek,

miután kiirtottam egymilliárd pogányt,

eretneket, zsidót, muzulmánt, boszorkányt, misztikust,

négert, ázsiait és keresztény testvért,

a saját üdve érdekében mind,

a rézbőrűek egész kontinensét, akik természetellenes közösségben

és a földdel bűnös viszonyban éltek,

egymilliárd állatfajt, mert alacsonyabbrendűek, mint az ember,

és készek elfogadni más bolygóbeli lények vérszomjas kihívását,

én, a keresztény ember végrendeletül elhörgöm most utolsó akaratomat.

Véremet, mely ötven rész poliszterén,

huszonöt rész benzol, huszonöt rész jó öreg gazolin

az utolsó felszálló bombázó pilótájára hagyom, hogy legyen egy talpalatnyi hely

ezen a gyászos földön, ahol kivirágozhat a csók-virág,

mely addig csókol, míg csontjaid szét nem robbannak az ajkai alatt.

Nyelvem a Halottak Miniszteréé legyen,

hogy elmondhassa a holtaknak: „Sajnálom, fiúk,

a gyilkolás is egyike azoknak a dolgoknak, amiket

nehéz lett volna előre látni – olyan ez, mint mikor

mondjuk egy tehenet agyoncsap a villám.”

Gyomromat, mely megemésztett már

négyszáz, az indiánoknak földjükhöz örökös

jogot biztosító szerződést, az indiánokra hagyom,

odadobom tüdőmet, amely négyszáz éven át

jóhiszeműen szívta a békepipát.

Lelkemet a méhre hagyom,

hogy csípje meg, és dögöljön bele, agyamat

a hiszterikus nyálkás-zöld hátú légyre,

hogy szívja ki és dögöljön bele, húsomat a reklámügynöknek,

a prostitúciót ellenzőnek, aki undorodik a pénzért kimért emberi hústól.

Görbe gerincemet a kocka-készítőre

testálom, véssen kockát belőle,

hogy legyen mivel sorsot vetni: ki fogja saját

vérét látni az inge elején, s ki fivéréét,

mert ezt a versenyt nem a gyorsak, hanem a görbe gerincűek nyerik.

Az utolsó túlélő földi emberé

legyenek rettegésbe-fáradt szemhéjaim, viselje őket

hosszú, néma, sugárfertőzött éjszakáin át,

hogy ne tudja lehúnyni szemét, mert az a fájdalom,

mikor a lehúnyt szemhéj alól is szivárog a könny.

Hátrahagyom üres kezemet: a kisujj nem piszkál többé orrot,

a retkes gyűrűsujjhoz mocsok tapad,

kis láng csap ki a középső ujj begyéből,

a mutatóujj vádlón az elhamvadt szívre mutat,

a hüvelykujj csonkjáról füst-foszlányok kívánkoznak a semmibe.

Huszadik évszázadában e földi

lidércnyomásnak króm-heréimre esküszöm,

hogy ez vasakaratom, szeretet-irtózatom, pénz-éhségem és őrültségem

végakarata

és testamentuma.

Az árokban

a kígyók hideg ösvényeket másznak

a rothadó combra, a lábujjak csontjai

meg-megrándulnak az égett gumiszagban,

a has

kinyílik, mint egy mérgező éjjeli virág,

a nyelv semmivé vált,

az orr

szőrszálaira sárgásfehér por száll,

az öt-öt, lángnyelv az ujjak

végén kialudt, egy moszkitó

utolsót szív a méltóság asztalán terített lakomából.

És a légy, mint

végső lidércnyomás, kikelti a hullából önmagát.

6

Futok

törött nyakkal futok

fejemet két kézzel magasba tartva futok

és arra gondolok, hogy a lángok

a lángok elemészthetik az oboát

de idehullgass, pajtás, a hangoknak nem árthatnak!

7

Pár csont

hever a csontok füstjében.

Hártyák,

fűbe préselt képmások,

múmia-pólyák,

hámló bőr,

süppedések, elhamvadt matracok visszatükrözik a világnak

a bordélyház mennyezeti tükrének emlékképeit

az angyalok szárnyai

lehanyatlottak a tavalyi hóba

letérdepelnek

a megperzselt földre

emberi és állat-alakban:

ne engedd, hogy véget érjen ez az utolsó óra

ne távoztasd el ajkunktól e végső méregpoharat

És a szél, mely őrzi

éji és nappali szeretkezéseink sikolyát,

végigsöpör a kövek között, két összefonódó

csontvázat keres, hogy elsüvöltse felettük az utolsó sikolyt.

Hadnagy úr!

Ez a hulla nem akar elégni!

Gieler Gyöngyi

Az örök szeretetig

Pierre Jean Jouve: A kezdet harmata

Mikor isteni harmat ragyog a kezdeten

Mikor a fény, a kék, a zöld, a lobbanás, a reménység

És az áttetsző talaj,

Az Alpok fölött a nappal

A tenger bölcseje

Megújulnak, e tiszta és tündöklő javak,

A reggel egyenes ösvényén közelegnek

A kezdet ártatlan kútfejéből.

Isteni harmat ragyog a kezdeten, és szépek az éjszakák

Soha még ilyen óriásak.

A hold felfedve mesés aluvóit

A hegyeket föld kebleit tenger felé törekvő

Népeikkel, vagy a kőből rakott városokban

Egy rabul ejtett kolostorkert magányát,

Emlékezet! a hold

Lombok, mélabú, könny s igen, dicsőség

Tiszta rajzú halmait gyászfeketébe metszi.

De a lepkék, iszonyú rózsaszín fonákok,

Éjfélkor szátlanak.

De a bölcsesség nyugvó vizei

De a gyümölccsel támadó szelek

Melyek olykor halálzöld

Fatömböket kavarnak; ily nagy

Szerelem áldásait

Mennyei Alkotó, eléggé fel nem foghatom.

De egyre csak morajlik

Az érdes hangú szél

Fú, figyel ki tudja mily magasban.

Ez a fejét fölszegő ember isteni gyámola,

Simogat

És fenyegeti napjait.

Lator László

Robert Penn Warren: Három sötétség

I.

Van itt valami rejtett logika, és rajta leszek,

Hogy földerítsem. De alig kezdek hozzá,

Eszembe jut egy vasárnap reggel – mámoros, tavaszi –

A római állatkertben. Egy természetes, füves, tágas

Övezetben egy medve, akkora mint egy grizzly, elpusztíthatatlan,

Kérlelhetetlen mint az Isten, ritmikus mint

Egy cölöpverő gép – jobb-bal, jobb-bal –

Dörömbölt egy vasajtón. A súlyos,

Bezárt, bereteszelt ajtó egy természetes – vagy mesterséges –

Sötét üregnek – barlangnak – lehetett

A bejárata. Percről percre, közel és távol,

Amerre csak mentünk, egész vasárnap délelőtt,

A gyerekkezekből szökni igyekvő

Színes léggömbök tömkelegében, folytatódik

A kérlelhetetlen ritmus. A hatalmas mancsok:

Mintha vas verne vasat. Vérezhet a vas?

Idétlen gyerekkorom óta a világ

Egyre mondani akar valamit. Valami el van

Rejtve a sötétben. A medve

A bölcsesség sötétjébe akart bejutni.

II.

Föl a Fekete Kígyó folyón, lehorgonyozva

A fekete trópusi vízben, látjuk:

Fölszáll a kormorán – otromba, félszeg,

Kizökkent, kibicsaklott, Isten léhább rögtönzései

Közül való – feketéll az alkony kárminjában. A tenger

Felé lavíroz. A folyó sötéten csillog nyugaton, és

A dzsungelt egy tejfakó égösvény kettévágja a tengerig.

Sehol egy ember. Heverünk mind, nézzük a tengert.

Jég olvad poharunkban. Mintha restellnénk

A beszédet. Ázsia messze van. Nem szól a rádió.

Apám sírja messze van. A házigazdánk

Csendben fölkel – eltűnt. Később látjuk,

Titokzatos hálóba bugyolált fehér sisak,

Amint fehér szkiffjével beevez egy lagúna

Kusza sötétségébe. Moha lóg ott. Később,

Sötétben már, látjuk, ahogy erős, könnyed háta

Beledöfköd a melléklagúnából kiálló

Törzsek sötétjébe, a mohafüggöny-sötétbe.

Mikor a kígyó lesiklik az ágról,

Az a hang jut eszünkbe – a sár, a surranás,

A víz feketesége. Kíváncsi vagy,

Mire gondol a házigazdád,

Mikor kioltja a fényt, és sodródik az éjféli lagúnán.

Noha még messze az éjfél. Visszajövet,

Tudod, ott hever majd

A hajóorrban szótlanul. A háziasszony

Lement a kabinba. Hallani

Egy borosüvegdugó pukkanását. Visszajön. A bor

Lélegzik a sötétben.

III.

Még itt a nővér. Aztán

Nincs itt. Te itt vagy,

De nem vagy benne biztos,

Hogy te vagy az a hirtelen sötétben. Sebaj.

Átkozottul kellemetlen, de triviális –

Épp most mondta a sebész. Jelmezes főpróba,

Mondod magadnak,

Az igazi helyett. Később. Tíz év? Tizenöt?

Holnap, csak próbajárat. Reggel

Ötkor jönnek. Kezed kinyúlik a sötétben

A tévégombhoz. Ódivatú western.

Winchester-tűz villan fehéren az áloméjben.

Erény meg bűn forog fenn, és a roppant,

Holdfényes sivatag. Fehér, fényes paripa csusszan át,

Mint a kidöntött higany, a mérhetetlen

Holdvilágon. Kaktuszok fekete szára

Dereng, mint elfelejtett rémálmok maradéka,

A közelben. A tett a távolságba olvad. De azért

Biztosra veszed, hogy az erény győzni fog. Messze túl

Az egész világon, emelkednek a hegyek. A havas csúcsok

Beleúsznak a holdvilágba. Úsznak

Abban a leírhatatlan fehér-fény régióban. Isten

Szereti a világot. Akármilyen is.

Várady Szabolcs

Jiri Wolker: Búcsúzás

Hogy az utam szét ne szakadjon,

nekem kell majd sokat,

sok jó társamat

odahagynom.

Búcsúzóink, örökös búcsúzóink!

A véres baltácska a fába csapódik.

Nehéz a favágónak: a gyökér örökre

belefogódzik hangos szóval a földbe.

Esténként kislányát hallja sírni fölötte.

Csendesen mégis el kell mennem innen,

s ha szívem oly kivert lesz is, akár az isten,

nehogy aztán

fekete szilánkokra törjön fehér utacskám,

s hogy a távolban, bármilyen veszteség ér is az útban,

megtalálhassam az embert, és szeretni tudjam.

Somlyó György

Robert Penn Warren: Az Isten-szeretet útja

Ez az igazság árnya, mert csak az árny igaz.

És a sáv, hol az alkonyi Csendes-óceán visszahúzódó

Hullámverése először hajlik el, vet redőt törése, elmondja,

Mit a mélytenger földrajzáról tudnod kell, s apád halottas harangja

Közli az összes életrajzi adatot a holtak Ki kicsodájába.

Elfeledtem, mit is kezdtem mondani, de legalább

Mondom, hogyan feküdtem éjhosszat a csillagok alatt

És hallgattam, álmukban nyögnek a hegyek. Mire megvirrad,

Semmire nem emlékeznek, teszik törvényszabta dolguk:

Hogy nem mennek sehová, csak lassú porladással. Éjszaka

Azonban fölrémlik, hogy valamire nem emlékeznek,

Hát nyögnek. Övék a lelkiismeret kifinomult fájdalma,

Amiért elfeledték a bűnt; te, remélem, nem szenvedsz ettől. Én igen.

Elfeledtem, mi béklyózza nyelvem, de mondom,

Gondolkodj el a meztelen csiga fehér hasán, mily émelyítőn

Csúszós és puha, az ezüst csillagok ezüst bolyhain,

Míg a csend úgy süvít tova, mint a szél, hogy a szűz

Tengerfenéken szégyentelen szoptassa a hold remegő kígyóját;

És a távolban, a plazán, piazzán, place-on platzon és téren,

Csizmasarkak döngenek, születő történelem, a macskaköveken.

Tűnik minden valami más visszhangjának.

És mikor a hóhér hajánál fogva fölemelte

A Skót Mária fejét, az ajka még mozgott

Némán. Az ajka

Még mondani akart valami fontosat.

De elfeledtem megemlíteni a fennsíkon

A széttépázta szirtet, mely fehérlik sötétben, magasan,

De ha szél eláll, köd gyűl – és egyszer éjfélkor láttam

A Sarré-n –, a juhok összebújtak. Szemük

Üres űrbe meredt. A köd-szűrte szórt fényben szemük

Ostobán kidülledt, mint kövér halaké iszapos vízben

Vagy tudósé, ki elvesztette hitét hivatásában.

Állkapcsuk nem mozgott. Száraz

Fűcsomók, szürkén a szürkeségben, lógtak

Kétfelől állkapcsukból, mozdulatlan.

Az hitted akkor, többé nem történik semmi.

Lehet, ez az Isten-szeretet útja.

Ferencz Győző

Vladimir Vidric: Két lévita

Gránitkő a templomudvar,

csillag süt a kék magasban,

a telihold odalátszik,

száll a berek fele lassan.

Két lévita elmerülve

nézi, nézi a tornácról,

didereg a fáklya lángja,

csuhájukon kék fény táncol.

Megszólal az egyik, mintha

most riadna mély álomból:

„Salamon most nyoszolyáján

sápadt asszonyt csókol, csókol.”

„Csodaszépet!” – szól a másik,

s deres fejét lehorgasztja.

Szél hegyezi fáklya lángját,

kék árnyukat imbolygatja.

„Csodaszépet!” – És a két pap

áhítatos csöndbe mélyed...

– S a holdfény a templomlépcsőn

egyre fénylőbb és fehérebb.

Lator Lásztó

Hermann Hesse: Elmélkedés

Isteni és örök a szellem.

Feléje tartunk, képei s eszközei,

s lelkünk legmélyebb vágyai: lenni,

mint ő, fényében világítani.

De halandónak s földinek születtünk;

élőket, lomha nehézkedés nyomaszt.

Nyájas anyameleggel vesz körül a természet,

emtet a föld, bölcső és sír vet ágyat.

Ám a természet nyugtot mégsem ad,

anya-varázsán atyai tűzzel

áttör a halhatatlan szellem

intő szikrája, gyermeket férfivá edz,

az ártatlanságot kioltja, s harcra, tudatra ébreszt.

Így tétovázik anya és atya,

test és szellem között

a teremtés legtörékenyebb gyermeke,

a remegő ember-lélek, szenvedésre

minden lénynél alkalmasabban s a legnagyobbra hivatottan:

hívő, reményfő szeretet.

Útja nehéz, étele bűn s halál,

olykor sötétbe téved, olykor

jobb lenne néki nem lennie;

de örökké fölötte ragyog rendeltetése;

vágya: a szellem és a fény,

s veszélyei közt – érezzük – különös

szeretettel szereti őt az Örökkévaló.

Ezért, bolyongó testvérek, minden

megoszlás közt mégis szerethetünk,

és nem gyűlölet és ítélkezés,

hanem türelmes szeretet

és szerető tűrés visz a szent

célhoz mind közelébb.

Rónay György

André Frénaud: Amit a pap mond

Hivatva dicső nyugalomba

az Úr akarata szerint,

szörnyű csatában hullva el,

széttépve, pőrén, rothadón –

mialatt nyögést hallatunk,

learatott test, bontsd ki kévéd.

Haláltusánkban érlelődve

Ő, ki halálra született,

hogy az élet kapuja nyíljék,

azonmód, hogy feje lehorgadt,

sötétség lett, rengett a föld.

A sír kőlapját félrelökte.

Új létre kelve, ragyogón,

az égboltig száll könnyedén,

az ígért helyig, mit magasztos

közbenjárónk megnyit nekünk.

Mélyről jött könnyek, bűntelen hév.

Míg a túlélők jaja szól,

egyesült hangok a padok közt,

zeng angyali diadalének.

Csontok, erek újjászületnek.

Sírva örvendjetek, barátim.

Bűnösnek szárnyat ad a kegy.

A fénylő test az atya keblén

jut az örök szeretetig.

Kálnoky László

René Guy Cadou: Szeretet

Ó szegény apám! ha sejthetnéd milyen szeretetet ojtottál belém

És mennyire szeretek általad minden dolgot a földön

Hogy ámulnál most rajtam hogyha látnál

A nappal sáros medrében térdenállva

Két kézzel vájva a földet

Mint a szépség-keresők!

– Uram tréfálsz? Ez volna a fiam?

Lehetséges hogy ott van jutalmazottjaid sorában?

– Ó apám! azt akartam hogy ez a Cadou név inkább legyen

Kristály patakcsobogás a köveken

Mint harsány fuga zengő gregóriándal

Ha minden megvilágosul a végső elnyugvással

Mikor majd a világ álomra hajtja fejét.

Rónay György

Czeslaw Milosz: Szeretet

Szeretet az, ha úgy nézünk magunkra,

Ahogy közömbös, más dolgokra máskor,

Mert csupán egy vagy a dolgok között itt.

És aki így néz, bár maga sem tudja,

Kigyógyítja a szívét sok bajából,

A madár és fa barátként köszönti.

Akkor magát úgy használja, s a sok mást,

Hogy a betellés tüzében lobogjon.

Nem baj, hogy olykor nem tudja, mit szolgál:

Nem az, ki érti, szolgál a legjobban.

Kerényi Grácia

Betűrendes névmutató

– A –

Ahmatova, Anna (1889–1966), orosz

A megfeszítés (Rab Zsuzsa)

A 137. zsoltárra (Rab Zsuzsa)

Hang szólít nevemen (Rab Zsuzsa)

Harangszó (Rab Zsuzsa)

Hát ittmaradtam (Rab Zsuzsa)

Virágvasárnap (Rab Zsuzsa)

Alonso, Dàmaso (1898–1990), spanyol

A vér (Csoóri Sándor)

Apollinaire, Guillaume (1880–1918), francia

Égöv (Radnóti Miklós)

Arghezi, Tudor (1880–1967), román

A csillagokhoz (Jékely Zoltán)

Töredelem (Jékely Zoltán)

Zsoltár (Áprily Lajos)

Auden, Wystan Hugh (1907–1973), angol

Achilles pajzsa (Lakatos Kálmán)

Részlet a „Jelenleg” című karácsonyi oratóriumból; Ha a politikai helyzet következtében... (Várady Szabolcs)

– B –

Bachmann, Ingeborg (1926–1973), osztrák

Bécskörnyéki tájkép (Rab Zsuzsa)

Balmont, Konsztantyin (1867–1942), orosz

Az igazság útja (Eörsi István)

Bächler, Wolfgang (1925), német

Elhagyott templom (Hajnal Gábor)

Belij, Andrej (1880–1934), orosz

Aggodalom (Tellér Gyula)

Benn, Gottfried (1886–1956), német

Egy éjjel (Keresztury Dezső)

Benzmann, Hans (1869–1926), német

A kánai menyegző (Kosztolányi Dezső)

Berberov, Mihail (1934), bolgár

Hitedet óvd meg (Király Zoltán)

Berryman, John (1914–1972), amerikai

Ecce Homo (Jánosy István)

Ima mindenek után (Jánosy István)

Nóna (Jánosy István)

Blaga, Lucian (1895–1961), román

Ti adjatok testet, hegyek (Jékely Zoltán)

Blagojevic, Desimir (1905), szerb

Nem lesz már idő arra sem (Tarbay Ede)

Blok, Alekszandr (1880–1921), orosz

Fejünk felett lecsapni készen (Lator László)

Hóförgeteg örvényesen (Lator László)

Zsenge ágát rázogatta (Lator László)

Bonn, Hanuš (1913–1941), cseh

Szorongás (Lothár László)

Bonnefoy, Yves (1923), francia

Lefekszel majd (Rónay György)

Borges, Jorge Luis (1890–1985), argentin

Adam cast forth (Somlyó György)

Töredékek egy apokrif evangéliumból (Somlyó György)

Brezina, Otokar (1868–1929), cseh

Dal a Napról, a Földről, a vizekről s a tűznek titkáról (Patai Edith)

Mindenható (Horváth Béla)

Ó, eksztázisok ereje és álmoké (Hap Béla)

Brjuszov, Valerij (1870–1953), orosz

A tékozló fiú (Rab Zsuzsa)

Bunyin, Ivan (1870–1953), orosz

Giordano Bruno (Rab Zsuzsa)

Mit mond egy messzi part varázsa (Lator László)

Busta, Christine (1915), osztrák

Téli vigilia (Hajnal Gábor)

– C –

Cadou, René Guy (1920–1951), francia

Életgyónás (Rónay György)

Ördögi kísértet (Rónay György)

Szeretet (Rónay György)

Cardenal, Ernesto (1925), nicaraguai

XXI. zsoltár (Asztalos Lajos)

Celan, Paul (1920–1970), osztrák

Húsvéti gomolygás (Lator László)

Későn és mélyen (Lator László)

Tenebrae (Lator László)

Zsoltár (Lator László)

Claudel, Paul (1868–1955), francia

A figyelmes Szűz (Rónay György)

A prágai gyermek Jézus (Rónay György)

Assisi Szent Ferenc (Rónay György)

Ballada (Rónay György)

Délben a Szűzanyánál (Rónay György)

Karácsonyi ének (Rónay György)

Sötétség (Rónay György)

Szent Cecília (Rónay György)

Corazzini, Sergio (1887–1907), olasz

A kis halott szív (Kálnoky László)

Cullen, Couutee (1903–1946), amerikai

Mégis furcsállom (Tellér Gyula)

Cummings, Edward Estlin (1894–1962), amerikai

(fácska)(Kálnoky László)

Köszönöm néked Isten e remek (Tandori Dezső)

!remény (Weöres Sándor)

Sugárzó inda égi vágy (Tandori Dezső)

Cvetajeva, Marina (1892–1941), orosz

Eljő a nap (Rab Zsuzsa)

Nomád sötétből (Rab Zsuzsa)

Ostyafehér nap (Rab Zsuzsa)

– D –

Dario, Rubén (1867–1916), nicaraguai

A remény éneke (Gáspár Endre)

Davie, Donald (1922), angol

Egy testvéremhez a misztériumban (Szegő György)

Ducic, Jovan (1884–1966), francia

Teremtés (Babits Mihály)

Duhamel, Georges (1884–1966), francia

Florentin Prunier balladája (Rónay György)

– E –

Ebner, Jeannie (1918), osztrák

Éhség (Kálnoky László)

Eliot, Thomas Stearns (1888–1965), angol

A háromkirályok utazása (Vas István)

A karácsonyfa-kultusz (Rónay György)

Hamvazószerda (Vas István)

Kórusok „A sziklá”-ból VIII. (Ferencz Győző)

Simeon éneke (Rónay György)

Te Deum (Rónay György)

Emmanuel, Pierre (1916), francia

A galamb (Rónay György)

Az igazi arc (Rónay György)

Bűnvallomás (Rónay György)

Cibus viatorum (Rónay György)

Láthatatlan (Rónay György)

Megváltás (Rónay György)

Nada (Rónay György)

Nagypéntek este (Rónay György)

Ó, ha én a Galamb szárnyán szállnék (Rónay György)

Tamás (Rónay György)

Everson, William (Antoninus testvér) (1912), amerikai

A kereszt készítése (Mezey Katalin)

Menekülés a sivatagban (Mezey Katalin)

– F –

Fofanov, Konsztantyin (1862–1911), orosz

Stancák (Eörsi István)

Frénaud, André (1907), francia

A kegyelemről (Kálnoky László)

Amit a pap mond (Kálnoky László)

Háromkirályok (Rába György)

Frost, Robert (1874–1963), amerikai

Madarak így nem dalolnak megint (Hárs Ernő)

Tűz és jég (Weöres Sándor)

– G –

García Lorca, Federico (1898–1936), spanyol

A tűz a tágas konyha mélyén (Majtényi Zoltán)

Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez (Majtényi Zoltán)

Prológus (Eörsi István)

Van lélek (Tellér Gyula)

Gascoyne, David (1916), angol

Ecce Homo (Jánosy István)

Gatto, Alfonso (1909), olasz

A Santa Maria Novella kolostorában (Rába György)

George, Stefan (1868–1933), német

A szövetség csillaga (Csorba Győző)

A tanítvány (Tandori Dezső)

Az Antikrisztus (Szabó Lőrinc)

„Sunt animae rerum” (Jékely Zoltán)

Úrnapja (Jékely Zoltán)

Zárókórus (Képes Géza)

Goll, Iwan (1891–1950), német

Az ember teremtése (Nemes Nagy Ágnes)

Grochowiak, Stanislaw (1934), lengyel

Imádság (Kerényi Grácia)

Gumiljov, Nikolaj (1886–1921), orosz

Olvasóim (Eörsi István)

– H –

Halas, František (1901–1941), cseh

A halott katona (Szabó Lőrinc)

A szó dicsősége (Zádor András)

Az egyiptomi tíz csapás (Rónay György)

Hardy, Thomas (1840–1928), angol

Azután (Vas István)

Végzet (Kiss Zsuzsa)

Henisch, Peter (1943), osztrák

Jób első zsoltára (Hajnal Gábor)

Jób utolsó zsoltára (Hajnal Gábor)

Herrera y Reissig, Julio (1850–1910), uruguayi

A templom (András László)

Hesse, Hermann (1877–1962), svájci német

Elmélkedés (Rónay György)

Holan, Vladimír (1905–1980), cseh

Az utolsó (Székely Magda)

Feltámadás (Székely Magda)

Tükröződés (Székely Magda)

Holthusen, Hans Egon (1913), német

Boldog halfogás (Rónay György)

Holub, Miroslav (1923), cseh

Rövid elmélkedés a térképekről (Zádor András)

Hopkins, Gerard Manley (1844–1889), angol

A teljesség köntöse (Ferencz Győző)

Aranyló aratás (Jékely Zoltán)

Kikelet (Kálnoky László)

Tarka szépség (Tótfalusi István)

Hora, Josef (1891–1945), cseh

Szívem testvére, az idő... (József Attila)

Hughes, Ted (1930), angol

Ébresztő (Tótfalusi István)

– I –

Ignatov, David (1914), amerikai

Ő nyugtat el (Tellér Gyula)

– J –

Jacob, Max (1876–1944), francia

Az igazi csodák (Rónay György)

Egyházközség alapítása Brazíliában (Illyés Gyula)

Hit-halál (Illyés Gyula)

Jammes, Francis (1868–1938), francia

Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba (Szabó Lőrinc)

Imádság egyszerűségért (Rónay György)

Kék esernyőddel (Rónay György)

Nagy, nyugodt vonalak (Rónay György)

Jarrell, Randall (1914–1965), amerikai

A túlélő a sírok közt (Tandori Dezső)

Jeffers, Robinson (1887–1962), amerikai

Madarak és halak (Tótfalusi István)

Jesensky, Janko (1874–1945), szlovák

Krizantémok (Darvas János)

Jeszenyin, Szergej (1895–1925), orosz

A kisded Jézus (Rab Zsuzsa)

Lelkem, az égből száműzött (Rab Zsuzsa)

Lombok zöld temploma (Rab Zsuzsa)

Jouve, Pierre Jean (1887–1976), francia

A kezdet harmata (Lator László)

A vízözön (Lator László)

Emésszétek szemeimet (Lator László)

Földönkívüli (Rónay György)

Isten áldjon (Lator László)

Járj át engem; Uram (Rónay György)

Ma meghal Krisztus (Rónay György)

Nem beszélek neked (Rónay György)

Nem jött özönvíz még a földre (Lator László)

Valódi test (Rónay György)

– K –

Kinnell, Galway (1927), amerikai

A holtak feltámadnak majd romlatlanul (Gieler Gyöngyi)

Kolmar, Gertrud (1894–?), német

A ninivei állatok (Kálnoky László)

Kunert, Günter (1929), német

Vízözön (Kalász Márton)

Kuznyecov, Jurij (1941), orosz

Ha rég feledett rettenettel (Pór Judit)

Hullám (Pór Judit)

Mikor fára, kőtörmelékre (Pór Judit)

– L –

Larkin, Philip (1922–1985), angol

Templomlátogatás (Fodor András)

Lasker-Schüler, Else (1869–1945), német

Hallgasd meg a helyet (Rónay György)

Hallgass meg, Uram (Rónay György)

Lowell, Robert (1917–1977), amerikai

Dies Irae (Orbán Ottó)

Újév napja (Jánosy István)

Lukac, Emil Boleslav (1900–1979), szlovák

Csillagok (Rónay György)

– M –

Macernis, Vytautas (1921–1944), litván

Ősz van, a vágy virága rőt (Tandori Dezső)

Machado, Antonio (1875–1939), spanyol

Az ibér isten (Tímár György)

MacNeice, Louis (1907–1963), ír

A még meg nem született imája (Jánosy István)

Maeterlinck, Maurice (1862–1949), belga

Ima (Weöres Sándor)

Megöltek három kisleánykát (Kosztolányi Dezső)

Mandelstam, Oszip (1891–1938), orosz

A félelemnek zuhanás a társa (Pór Judit)

Csillapíthatatlan szavak (Pór Judit)

Ímé, a szent kehely (Lator László)

Köd takarja (Lator László)

Ősz mord homálya (Lator László)

Merton, Thomas (1915–1969), amerikai

Dal (Illyés Gyula)

Elégia a kolostor csűrjéhez (Takács Zsuzsa)

Reszponzórium, 1948 (Takács Zsuzsa)

Szent Malakiás (Takács Zsuzsa)

Millay, Edna St. Vincent (1892–1950), amerikai

Az üres partra térek meg (Várady Szabolcs)

Isten világa (Lázár Júlia)

Milosz, Czeslaw (1911), lengyel

Hit (Kerényi Grácia)

Oeconomia divina (Bojtár Endre)

Remény (Kerényi Grácia)

Szeretet (Kerényi Grácia)

Veni Creator (Bojtár Endre)

Mistral, Gabriela (1889–1957), chilei

Könyörgés (András László)

Montale, Eugenio (1896–1981), olasz

Ezekiel Saw The Wheel (Lator László)

Moore, Marianne (1887–1972), amerikai

Az érdemek hiábavalóságáról (Rakovszky Zsuzsa)

Morgenstern, Chrsitian (1871–1914), német

Tedd fel,hogy egy égi hatalom... (Hárs Ernő)

– N –

Neruda, Pablo (1904–1973), chilei

Gothama – Krisztus (Somlyó György)

– O –

Orten, Jiri (1919–1941), cseh

Látomás (Garai Gábor)

– P –

Pandurovic, Sima (1883–1960), szerb

A sötétség éneke (Lator László)

Paszternak, Borisz (1890–1960), orosz

A Getsemáné kertje (Pór Judit)

Baljós napok (Pór Judit)

Hamlet (Pór Judit)

Karácsonyi csillag (Pór Judit)

Mária Magdolna I. (Pór Judit)

Mária Magdolna II. (Pór Judit)

Péguy, Charles (1873–1914), francia

A gazda és a vendég (Rónay György)

Az éj (Rónay György)

Pessoa, Fernando (1888–1935), portugál

A szörnyű éjszakán (Kálnoky László)

Pillat, Ion (1891–1945), román

Post mortem (Áprily Lajos)

Plath, Sylvia (1932–1963), amerikai

Lázárasszony (Gergely Ágnes)

Pound, Ezra (1885–1972), amerikai

A jócimbora balladája (Képes Géza)

– Q –

Quasimodo, Salvatore (1901–1968), olasz

Auschwitz (Képes Géza)

Az új holdhoz (Végh György)

– R –

Rakic, Milan (1876–1938), szerb

Elhagyott templom (Dudás Kálmán)

Rilke, Rainer Maria (1875–1926), osztrák

Az áhítat könyve (Részletek)(Nemes Nagy Ágnes; Kosztolányi Dezső)

Az Olajfák kertje (Vas István)

Duinói elégiák (Első elégia)(Nemes Nagy Ágnes)

Már egyedül (Vas István)

Őszi nap (Rab Zsuzsa)

Pietà (Nemes Nagy Ágnes)

Rodgers, William Robert (1909–1968), ír

A vízen járó Krisztus (Tandori Dezső)

Roethke, Theodore (1908–1963), amerikai

Dugványok (Ferencz Győző)

Sötét időben (Ferencz Győző)

– S –

Sachs, Nelly (1891–1970), német

A kürtők (Vas István)

Oly elhagyatott az ember (Kálnoky László)

Smith, Stevie (1902–1971), angol

A légi Krisztus (Gergely Ágnes)

Supervielle, Jules (1884–1960), francia

A halál kertjei (Rónay György)

A világ hajnala (Rónay György)

Egy ház áll jobbomon (Rónay György)

Egy pálmafa születése (Rónay György)

Imádság az ismeretlenhez (Rónay György)

Isten az emberre gondol (Rónay György)

Mikor a vízbefúlt fölébred (Rónay György)

Öldöklés (Lator László)

– T –

Tate, Allen (1899–1979), amerikai

Karácsonyi szonettek (Bárdos László)

Thomas, Dylan (1914–1953), walesi

És nem vesz rajtuk erőt a halál (Kálnoky László)

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába (Vas István)

Toman, Karel (1877–1946), cseh

Ádvent (Ágh István)

Trakl, Georg (1877–1914), osztrák

Az eltávozott éneke (Kálnoky László)

Luciferhez (Somlyó György)

Megdicsőülés (Rónay György)

Napnyugati dal (Hajnal Gábor)

– U –

Unamuno, Miquel de (1964–1936), spanyol-baszk

Álmatlanul (Orbán Ottó)

Under, Marie (1883–1980), észt

A szülők bibliája (Képes Géza)

Ungaretti, Giuseppe (1888–1970), olasz

Kain (Hárs Ernő)

– V –

Valéry, Paul (1871–1945), francia

Hajnal (Szabó Lőrinc)

Pálma (Rónay György)

Tengerparti temető (Kosztolányi Dezső)

Valle, Juvencio (1900), chilei

Az Éden fája (Tótfalusi István)

Szabad lélek (Kormos István)

Venclova, Tomas (1937), litván

Sestina (Ferencz Győző)

Verdaguer, Jacint (1845–1902), katalán

E tüzes szív rejtekén (Orbán Ottó)

Verhaeren, Émile (1855–1916), belga-flamand

November (Rónay György)

Vidric, Vladimír (1875–1909), horvát

Két lévita (Lator László)

– W –

Warren, Robert Penn (1905–1989), amerikai

A kereszt (Ferencz Győző)

Az Isten-szeretet útja (Ferencz Győző)

Három sötétség (Várady Szabolcs)

Kis Örökkévalóság (Ferencz Győző)

Weiner, Richard (1884–1937), cseh

Párbeszéd (Zádor András)

Weinheber, Josef (1892–1945), osztrák

Corpus mysticum (Görgey Gábor)

Williams, William Carlos (1883–1963), amerikai

A katolikus harangok (Várady Szabolcs)

Ajándék (Kodolányi Gyula)

Wolker, Jiri (1900–1924), cseh

A keresztre feszített szív (Zádor András)

Búcsúzás (Somlyó György)

Koldusok (Zádor András)

Nehéz óra (Zádor András)

Vendég áll a házhoz (Garai Gábor)

Wright, James (1927–1980), amerikai

Szent Júdás (Kappanyos András)

– Y –

Yeats, William Butler (1865–1939), ír

A második eljövetel (Ferencz Győző)

Énem és lelkem párbeszéde (Tandori Dezső)

Hajózás Byzantiumba (Jékely Zoltán)

– Z –

Zabolickij, Nyikolaj (1903–1958), orosz

Átváltozások (Illyés Gyula)

Szeptember (Fodor András)

Zahradnícek, Jan (1905–1960), cseh

Elmerülés (Horváth Béla)

Sírfelirat (Márton László)

Závada, Vilém (1905–1982), cseh

Szorongás (Kardos László)

Betűrendes címmutató

– A –

A 137. zsoltárra

A csillagokhoz

A félelemnek zuhanás a társa

A figyelmes Szűz

A galamb

A gazda és a vendég

A Getsemáné kertje

A halál kertjei

A halott katona

A háromkirályok utazása

A holtak feltámadnak majd romlatlanul

A jócimbora balladája

A karácsonyfa-kultusz

A katolikus harangok

A kánai menyegző

A kegyelemről

A kereszt

A kereszt készítése

A keresztre feszített szív

A kezdet harmata

A kis halott szív

A kisded Jézus

A kürtők

A légi Krisztus

A második eljövetel

A megfeszítés

A még meg nem született imája

A ninivei állatok

A prágai gyermek Jézus

A remény éneke

A Santa Maria Novella kolostorában

A sötétség éneke

A szó dicsősége

A szörnyű éjszakán

A szövetség csillaga

A szülők bibliája

A tanítvány

A teljesség köntöse

A templom

A tékozló fiú

A túlélő a sírok közt

A tűz a tágas konyha mélyén

A vér

A világ hajnala

A vízen járó Krisztus

A vízözön

Achilles pajzsa

Adam cast forth

Aggodalom

Ajándék

Amit a pap mond

Aranyló aratás

Assisi Szent Ferenc

Auschwitz

Az Antikrisztus

Az áhítat könyve (Részletek)

Az egyiptomi tíz csapás

Az eltávozott éneke

Az ember teremtése

Az Éden fája

Az éj

Az érdemek hiábavalóságáról

Az ibér isten

Az igazi arc

Az igazi csodák

Az igazság útja

Az Isten-szeretet útja

Az Olajfák kertje

Az utolsó

Az új holdhoz

Az üres partra térek meg

Azután

Ádvent

Álmatlanul

Átváltozások

– B –

Baljós napok

Ballada

Bécskörnyéki tájkép

Boldog halfogás

Búcsúzás

Bűnvallomás

– C –

Cibus viatorum

Corpus mysticum

Csillagok

Csillapíthatatlan szavak

– D –

Dal

Dal a Napról, a Földről, a vizekről s a tűznek titkáról

Délben a Szűzanyánál

Dies Irae

Dugványok

Duinói elégiák (Első elégia)

– E –

E tüzes szív rejtekén

Ecce Homo (John Berryman)

Ecce Homo (David Gascoyne)

Egy éjjel

Egy ház áll jobbomon

Egy pálmafa születése

Egy testvéremhez a misztériumban

Egyházközség alapítása Brazíliában

Elégia a kolostor csűrjéhez

Elhagyott templom (Wolfgang Bächler)

Elhagyott templom (Milan Rakic)

Eljő a nap

Elmélkedés

Elmerülés

Emésszétek szemeimet

Ezekiel Saw The Wheel

Ébresztő

Égöv

Éhség

Életgyónás

Énem és lelkem párbeszéde

És nem vesz rajtuk erőt a halál

– F –

Fejünk felett lecsapni készen

Feltámadás

Florentin Prunier balladája

Földönkívüli

– G –

Giordano Bruno

Gothama – Krisztus

– H –

Ha rég feledett rettenettel

Hajnal

Hajózás Byzantiumba

Hallgasd meg a helyet

Hallgass meg, Uram

Hamlet

Hamvazószerda

Hang szólít nevemen

Harangszó

Három sötétség

Háromkirályok

Hát ittmaradtam

Hit

Hi-halál

Hitedet óvd meg

Hóförgeteg örvényesen

Hullám

Húsvéti gomolygás

– I –

Ima

Ima azért, hogy a szamarakkal mehessen a Paradicsomba

Ima mindenek után

Imádság

Imádság az ismeretlenhez

Imádság egyszerűségért

Isten áldjon

Isten az emberre gondol

Isten világa

Ímé, a szent kehely

– J –

Járj át engem; Uram

„Jelenleg” című karácsonyi oratóriumból; Ha a politikai helyzet következtében...  (Részlet)

Jób első zsoltára

Jób utolsó zsoltára

– K –

Kain

Karácsonyi csillag

Karácsonyi ének

Karácsonyi szonettek

Kék esernyőddel

Későn és mélyen

Két lévita

Kikelet

Kis Örökkévalóság

Koldusok

Kórusok „A sziklá”–ból VIII.

Köd takarja

Könyörgés

Köszönöm néked Isten e remek

Krizantémok

– L–

Láthatatlan

Látomás

Lázárasszony

Lefekszel majd

Lelkem, az égből száműzött

Lombok zöld temploma

Luciferhez

– M–

Ma meghal Krisztus

Madarak és halak

Madarak így nem dalolnak megint

Már egyedül

Mária Magdolna I.

Mária Magdolna II.

Megdicsőülés

Megöltek három kisleánykát

Megváltás

Menekülés a sivatagban

Mégis furcsállom

Mikor a vízbefúlt fölébred

Mikor fára, kőtörmelékre

Mindenható

Mit mond egy messzi part varázsa

– N–

Nada

Nagy, nyugodt vonalak

Nagypéntek este

Napnyugati dal

Ne ballagj csöndben amaz éjszakába

Nehéz óra

Nem beszélek neked

Nem jött özönvíz még a földre

Nem lesz már idő arra sem

Nomád sötétből

November

Nóna

– O–

Olvasóim

Oly elhagyatott az ember

Ostyafehér nap

Oeconomia divina

Ó, eksztázisok ereje és álmoké

Ó, ha én a Galamb szárnyán szállnék

Óda a legfölségesebb Oltáriszentséghez

Öldöklés

Ördögi kísértet

Ő nyugtat el

Ősz mord homálya

Ősz van, a vágy virága rőt

Őszi nap

– P–

Pálma

Párbeszéd

Pietà

Post mortem

Prológus

– R–

!remény

Remény

Reszponzórium, 1948

Rövid elmélkedés a térképekről

– S–

Sestina

Simeon éneke

Sírfelirat

Sötét időben

Sötétség

Stancák

Sugárzó inda égi vágy

„Sunt animae rerum”

– SZ –

Szabad lélek

Szent Cecília

Szent Júdás

Szent Malakiás

Szeptember

Szeretet (René Guy Cadou)

Szeretet (Czeslaw Milosz)

Szívem testvére, az idő...

Szorongás (Hanuš Bonn)

Szorongás (Vilém Závada)

– T –

Tamás

Tarka szépség

Te Deum

Tedd fel,hogy egy égi hatalom...

Templomlátogatás

Tenebrae

Tengerparti temető

Teremtés

Téli vigilia

Ti adjatok testet, hegyek

Töredékek egy apokrif evangéliumból

Töredelem

Tükröződés

Tűz és jég

– U –

Újév napja

Úrnapja

– V –

Valódi test

Van lélek

Vendég áll a házhoz

Veni Creator

Végzet

Virágvasárnap

Vízözön

– X –

XXI. zsoltár

– Z –

Zárókórus

Zsenge ágát rázogatta

Zsoltár (Tudor Arghezi)

Zsoltár (Paul Celan)

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Áttekintés

Előszó

Ecce homo

Pásztornép jövel

Karel Toman: Ádvent

Federico García Lorca: A tűz a tágas konyha mélyén...

Robert Lowell: Újév napja

Szergej Jeszenyin: A kisded Jézus

Stefan George: A szövetség csillaga

Stefan George: Zárókórus

Borisz Paszternak: Karácsonyi csillag

T. S. Eliot: A háromkirályok utazása

André Frénaud: Háromkirályok

Paul Claudel: Karácsonyi ének

Allen Tate: Karácsonyi szonettek (1934)

William Carlos Williams: Ajándék

William Everson (Antoninus testvér): Menekülés a sivatagban

Paul Claudel: A prágai gyermek Jézus

E. E. Cummings: (fácska)

T. S. Eliot: A karácsonyfa-kultusz

Szöget vertek belé

Charles Péguy: Az éj

Anna Ahmatova: Virágvasárnap

Rainer Maria Rilke: Az Olajfák kertje

Borisz Paszternak: A Getsemáné kertje

David Gascoyne: Ecce homo

John Berryman: Ecce homo

William Everson (Antoninus testvér): A kereszt készítése

Ezra Pound: A jócimbora balladája

Anna Ahmatova: A megfeszítés

Pierre Jean Jouve: Ma meghal Krisztus

Jiri Wolker: A keresztre feszített szív

Pierre Emmanuel: Cibus viatorum

Oszip Mandelstam: Csillapíthatatlan szavak

Borisz Paszternak: Baljós napok

T. S. Eliot: Hamvazószerda

Pierre Emanuel: Nagypéntek este

Paul Celan: Húsvéti gomolygás

Vladimír Holan: Feltámadás

Josef Weinheber: Corpus mysticum

Az Úr küldötte

Nelly Sachs: A kürtők

Gertrud Kolmar: A ninivei állatok

Peter Henisch: Jób első zsoltára

Peter Henisch: Jób utolsó zsoltára

Eugenio Montale: Ezekiel Saw The Wheel

Paul Claudel: A figyelmes Szűz

Paul Claudel: Délben a Szűzanyánál