Farkas Edith

A Szociális Missziótársulat rövid ismertetése

(Irányzat és gyakorlat)

1911. kiadás

Mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Farkas Edith

A Szociális Missziótársulat rövid ismertetése

(Irányzat és gyakorlat)

1911. kiadás

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a publikáció az azonos című könyv elektronikus változata. A könyvet a Szociális Misszióstársulat adta ki 1911-ben, Budapesten. Az elektronikus változat a Szociális Missziótársulat engedélyével készült. Az elektronikus változatot a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a Szociális Missziótársulaté.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezető

I. A Szociális Missziótársulatról általában

1. Mi a „Szociális Missziótársulat”?

2. Mi a célja?

3. Hogyan keletkezett ez a társulat?

4. A tagokról

5. Miért hívják a belső tagokat „nővéreknek”?

6. Hány évre kötelező a „belső” tagság?

7. Művelődési eszközök

Lelki gyakorlatok és havi konferenciák

Fr. W. Foerster szerepe a Szociális Missziótársulatban

Könyvtár és könyvajánlások

Könyvismertetések

Tanfolyamok

Tanulmányutak

Gyakorlatok

8. A társulat valamelyik „külső” tagja nem nyerhet-e szintén kiképzést az egyik vagy másik szakmában?

9. Ruházat és jelvények

10. Jóváhagyás és Szabályzat

II. A Szociális Missziótársulat intézményeiről

1. A Szociális Szeminárium

2. Nővédelmi Hivatal

A Szociális Szeminárium és a Nővédelmi Hivatal kapcsolata.

A Tanácsadó

Szegényügy

Rendszerünk e téren

Milieu-tanulmány

Kérdőívek

Nyomozások

Irattár

Megbizatások

3. A „Bethánia-Gyermekotthon”-ról

„Ever open door”

4. A „Bethánia-Szeretetház”-ról

Mi a „Reformatorium”?

Vallásos javító-nevelés

Nehány nevelési eszközről

Embert becsülő módszerünk

Pszichoterápiánk

Etikai oktatásunkról

A növendék-egyletekről

Self government

A Mentőtársulat

Saját intézetünk betegszobájában

A két szegényházban

A jövő perspektívái

Kórházak

Fratelli della penitenza

Anglia példája

Gyárak mint javítók

Dalkör

Tornaegylet

Állatvédelem

A növendékegyletek elvi elbírálása

A zeneköltő vallomása

Lindsey bíró módszere

Clean-Street Club

Reformatoriumi növendékeink kihelyezéséről

A Bethánia-Szeretetház egyéb intézményeiről

Katholikus Elemi Népiskolánk

A vasárnapi patronage

Alkoholellenes tanfolyam

Preventio

Bevezető

Hegyen-völgyön sok virág virágzik el láttatlanban, ha még oly színpompás s olajos is; de a búzamezők s a szőlők virágzása már nem eshetik meg láttatlanban; rajtuk van a szemünk, mert belőlük lesz kenyerünk s borunk. A szellemi világban is sok virágzás s hervadás van, melyről nem veszünk tudomást, de annál inkább ötlenek szemünkbe a léleknek azon megnyilatkozásai s művei, melyek a szociális világban áldásszámba jönnek s melyek abban is hasonlítanak a búzamezőkhöz, hogy a viráguk igénytelen ugyan, de a termésük sikerdús mag s tápláló kenyér. Örülök rajta, hogy a krisztusi szeretet s a szociális érzék ily eseményszámba menő megnyilatkozását tisztelhetjük a Szociális Missziótársulatban, mely magyar földön keletkezett, itt fejlik, itt dolgozik s e füzetben mutatja be magát a nagyközönségnek. Nem tömjénzek neki; szegfűt, rózsát, rozmarint nem kell szagos vízzel permeteznünk, hogy illatuk legyen: éppúgy a Szociális Missziótársulatnak is megvan a maga illata; el vannak öntve rajta a szociális olajcseppek, az a kenet, melyet kemény földből, küzdelmekből s napsugárból, Isten kegyelméből szűrt a szeretet. Bátran mondhatom, hogy nálunk ilyesmi még nem keletkezett s társulat egyáltalában ily tevékeny s gyakorlati, szociális érzékkel itt még föl nem lépett. Aki e füzetet átolvassa, az lépten-nyomon csodálhatja a gyakorlati irányzatot, mely tenni, dolgozni akar konkrét föladatokon s dolgozni nem tollal s szóval – azt mások is teszik – hanem a szociális bajok enyhítésére irányzott egyéni tevékenységgel. Érintkezni akar az elhagyatott s veszélyeztetett ifjúsággal, utána akar járni a szegény s züllött emberek ügyeinek, szeretni akarja őket úgy, hogy életében teljesítse Canon Barnett óhaját: „Ha részvéttel vagytok a munkás s a szegény ember iránt, miért nem jöttök hát, miért nem közeledtek hozzá, miért nem éltek vele, mint jó szomszédjai, mint jó barátjai és polgártársai?!” A Szociális Missziótársulat ily misszióban, ily küldetésben jár. Legyen áldás rajta s alapítóján, Farkas Edithen s első, buzgó tagjain! Legyen áldás a jótevőkön, nevezetesen Fischer-Colbrie Ágost dr. kassai püspökön s a vallás-közoktatásügyi, az igazságügyi s a belügyi kormánynak s a fővárosi tanácsnak, a társulat küldetését méltányló képviselőin, nemkülönben özv. gróf Pálffy Pálné, gróf Almásy Dénesné s gróf Dessewffy Aurélné grófnőkön, kik a társulat egyes intézeteinek érdekeit melegen fölkarolták s azokat nagylelkűen előmozdították. Nagy elismeréssel vagyok Mázy Engelbert dr. kassai főigazgató úr érdemei iránt is, a társulat szabályzatának megalkotása, nemkülönben a tagok lelki vezetése körül. Mind e jótevők a nagy szociális érdeket s a lelkek üdvét a Szociális Missziótársulat lelkes fölkarolásával akarták szolgálni; teljék sokak mentésében s boldogulásában örömük. A társulat tagjainak pedig útravalóul azt a biztatást adom: legyen testté a társulatban az idők szükségeiből kiemelkedő, új, életrevaló gondolat; váljék áldássá azokban, kik a jót veszik s örömmé s boldogsággá azokban, kik a jót teszik.

Székesfehérvár, 1911. augusztus 20.

Prohászka Ottokár

megyés püspök, v. elnök

I. A Szociális Missziótársulatról általában

1. Mi a „Szociális Missziótársulat”?

A Szociális Missziótársulat a társadalom szellemi és szociális betegségeinek gyógyításában ugyanazokat a szolgálatokat szeretné tenni, melyeket a Mentők nyújtanak a társadalom beteg tagjainak.

Amennyire kellett szervezett Mentőtársulat, bár sok kiváló orvosunk volt és van, úgy a Szociális Missziótársulat szervezett testülete is kellett annak dacára, hogy sok kiváló szociális munkásunk és egyesületünk van.

Amint a mentők sem boldogulhatnának, ha képzett és végzett orvosok helyett csak tisztességes és nemeslelkű emberek fölött rendelkezhetnének, úgy a Szociális Missziótársulat sem érhet célt, ha nem1 állít sok hivatásos és kiképzett tagot a szociális munkába.

Amint a „Mentők” – ha hívják őket – bárhová elsietnek, ahol csak embernek baja esett: úgy a Szociális Missziótársulat is felöleli programjába az összes szociális és nővédelmi célokat.

Minden igazán szükséges intézménynek megvan a maga ideje, a maga időszaka, amikor azt az élet maga hívja létbe, mert szükség van rá. Hogy a mi társadalmunkban a Szociális Missziótársulat keletkezése időszerű, azt a szociális körülményeken kívül abból látni, hogy feltűnően nagyszámban ismertünk meg oly hölgyeket, akik – belefáradva a rájuk késztetett semmittevésbe, vagy mulatozásba – komoly munka és komoly életcél után kívánkoznak.

A Szociális Missziótársulat elsősorban ezeknek nyitja meg az ajtaját!

2. Mi a célja?

Célja kettős: 1. A szociális munka folytonosságát biztosítani azzal, hogy hivatással bíró és alkalmas nőket kiképez valamely szociális pályára (kiképez tehát egyesületi titkárnőket, szegénygyámokat, „probation officer”-eket,[1] gyárfelügyelőnőket, betegápolónőket, otthonok vezetőit stb.), hogy e különböző szociális és karitatív munkákat a jövőben már ne csak esetleg jelentkező hölgyek (patronesszek és érdeklődők) végezzék, de rendelkezésünkre álljon egy oly testület is, melynek minden tagja a szociális hivatást tekinti élete főcéljának s melynek minden tagja szakszerű kiképzésben részesülvén, teljes munkaerejével és tudásával (tehát mintegy hivatalból és rendszeresen) szolgálja a szegények, elhagyatottak és veszélyezettek ügyét.

A 2. célja társulatunknak az elsőből folyik, amennyiben azért képezünk ki szociális munkásokat, hogy minél többet dolgozhassunk olyan intézetekben, otthonokban, egyesületekben, patronázsokban, irodákban, gyárakban, hatóságoknál, kórházakban, börtönökben, gyermekotthonokban, szeretetházakban stb., szóval oly helyeken, hová „egész emberek” kellenek.

3. Hogyan keletkezett ez a társulat?

A Szociális Missziótársulat a patronesszek soraiból nyerte legelső tagjait. Az a tapasztalati tény hívta e társulatot létre, hogy a patronesszek – kik nagyrészt családanyák, vagy kenyérkereseti pályán élő vagy arra készülő hölgyek – bármint fáradjanak is, idővel nem győzik. A feljebb említett szociális munkák némelyike ugyan olyan természetű, hogy az áldozatos és ügybuzgó patronesszeink jól végezhetik: a patronázsok, a fogházak stb. a patronesszek megfelelő munkatere, melyet mindenkor szeretettel felkarolnak és tiszteletet parancsoló kitartással és következetességgel ápolnak. Hogy azonban szeretetházat, Gyermekotthont vagy Reformatoriumot gondozzanak, vagy, hogy Szociális Szemináriumot, vagy Nővédelmi Hivatalban irodát vezessenek, azt nem követelhetjük hölgyeinktől, mert hisz ezek a munkaterek nem csak hivatásos, de hivatalos munkaerőket igényelnek; hivatásosan végzett hivatalos munka pedig „egész embert” kíván, vagyis oly nőket, kik egész életüket a szociális munkásságnak óhajtják szentelni.

Mivel úgy a patronesszek közt, mint távolabbi körünkben is többen akadtak, kik egész életüket óhajtják a szociális munkásságnak szentelni, mintegy magától keletkezett a Szociális Missziótársulat, hogy hézagpótlóan beilleszkedjék munkaprogram munkába, épp oda, hol a nagy feladatok és a rendelkezésre álló, önfeláldozó és túlfárasztott munkaerők közt problémaszerű nehézségek mutatkoztak.

4. A tagokról

A Szociális Missziótársulatnak háromféle tagja van.

A beltagok az úgynevezett nővérek, akik egész életüket szánják a szociális misszió eszméjének.

A kültagok a patronessz-hölgyek, kik nővéreinkkel a legbensőbb testvéries viszonyban állnak, részt vesznek (lehetőleg) életmódjukban, huzamosabb időt töltenek a társulat egyik vagy másik házában üdülés, előkészület vagy lelki magány céljából; hordják a társulat kereszt-jelvényét, ha annak nevében járnak el; együtt dolgoznak a nővérekkel; együtt végzik ájtatosságaikat, lelkigyakorlataikat; megsegítik a társulatot anyagilag és szellemileg is azáltal, hogy az egyes intézetekben rendszeres foglalkozást vállalnak s hogy a Nővédelmi Hivatal irodai munkáiban is segítenek– szóval: a patronesszek valóságos testvérei a Missziónővéreknek, kik az előbbiek társaságából lettek s kikhez kölcsönös testvéri tisztelet és szeretet fűzi őket. E testvériességet egyrészt az Országos Katholikus Nővédő Egyesület, másrészt a Szociális Missziótársulat elnöksége azzal is akarta dokumentálni, hogy a közgyűlés erre vonatkozó határozatát, mely szerint minden patronessz „eo ipso” a Szociális Missziótársulatnak is tagja s megfordítva, az alapszabályba is bevette.

Pártoló-tagjaink azok, akik a társulat céljaihoz bármely összeggel járulnak. A befolyt adományokat és tagsági díjakat az évi közgyűlés alkalmából szabályszerűen elszámoljuk.

5. Miért hívják a belső tagokat „nővéreknek”?

A „nővér” szólítás a kereszténység legelső századaiból ered s a modern társadalmakban sem kizárólag apácáknál használatos. Így Angliában, Német- és Franciaországban nővérnek szólítják a világi betegápolónőket (a „nurse”-öket), egyesületi (intézeti) nevelőnőket, igazgatónőket, a „Salvation Army” tisztviselőnőit, szóval mind az olyan nőket, kiknek komoly és hivatalos jellegű karitatív foglalkozása elüt a többi fiatal hölgyekétől. Mi is a „nővér” elnevezést úgy a kereszténység első századai iránti pietásból, mint ez elnevezés hangsúlyozottan komoly jelentése miatt választottuk. A „nővér” szólítást különben is csak mintegy házi használatban, családi körben alkalmazzuk s az nem kötelező. Nyilvánosan mindenkit úgy szólítunk, amint az társadalmi állásának megfelel.

6. Hány évre kötelező a „belső” tagság?

Aki nővér akar lenni, annak egy bizonyos próbaidőn kell átmennie, mely idő alatt a „Szociális Szeminárium” bennlakója. Ez a próbaidő a jelentkező tagokhoz mérten hosszabb vagy rövidebb, s attól is függ, hogy a jelentkező a szociális hivatások melyikére óhajtja magát kiképeztetni.

A próbaidő letelte után a társulat belső tagja egy évig tartozik annak kötelékében megmaradni. Ha kiképeztetésének költségeit maga fedezte, úgy egy év múlva minden anyagi kötelezettség nélkül kiléphet. Ha pedig a társulatnak pénzébe került, úgy kilépése előtt e kiadásokat megtéríteni köteles.

A Szociális Missziótársulat a tagok működési viszonyait illetőleg egészen amerikai és angol minták után indult. Az angol társadalom ugyanis régen gondoskodott arról, hogy oly nőknek, kik nem mennek férjhez, alkalmuk legyen hasznos és kielégítő társadalmi munkát vállalni. Angliában az már szokássá vált, hogy a legelőkelőbb családok szép, gazdag és fiatal leányai több hónapra vagy évre beállnak az egyik vagy másik Settlementbe vagy kórházba, hol komoly, szakszerű kiképzés után nagyszerű munkát fejtenek ki. Most két éve, hogy a londoni társadalom egyik legünnepeltebb tagja, …… hercegnő, feltűnő szépsége, fiatal kora és ünnepeltsége dacára, szüleinek engedelmével belépett „nurse”-nek, betegápolónőnek, az egyik kórházba. Mások, akik beleunnak életmódjukba, a Settlementekben, (angol népházak) vállalnak komoly munkát… Németországban most már szintén szokássá kezd válni a fiatal leányoknak ilyen komolyabb felfogásra és foglalkozásra való irányítása.

A mi „patronesszeink” és „missziónővéreink” ugyanezen az ösvényen járnak, s ha nálunk Magyarországon általánosságban még nem értik annyira eljárásukat, mint külföldön társnőiekét – ez nem zavarja őket. Azon reményben folytatják a megkezdett utat, hogy édes hazánk társadalmi szelleme is mielőbb hasonul e felfogásban is – az idősebb társadalmak felfogásához.

7. Művelődési eszközök

Lelki gyakorlatok és havi konferenciák

Társulatunk tagjai azon magánjellegű oktatáson kívül, melyet a Szociális Szeminárium nyújt, nyilvános lelkigyakorlatokon, tanfolyamokon s előadásokon is részt vesznek.

Ezeket évenkint társulatunk védő-elnökétől, dr. Prohászka Ottokár püspök Őméltóságától nyerjük. Eddigi anyaházunkban, Szikszón pedig lelkiigazgatónk, dr. Mázy Engelbert, királyi főigazgató nyújtja nekünk ezeket. Elsősorban ezek a lelkigyakorlatok és havi konferenciák lelkesítenek s tartanak össze minket; azok „olajozzák” lelkünket, hogy a vállalt komoly munkánkban erősen, frissen és jókedvűen fáradhassunk.

Fr. W. Foerster szerepe a Szociális Missziótársulatban

Elnökségünk régóta érdeklődéssel kíséri Fr. W. Foerster világra szóló működését. Könyveiből már régebben is sok hasznos és lelkesítő eszmét nyert.

Most, hogy társulatunk tető alá került, meghívta Budapestre a híres tanárt, hogy előadásait élvezze s véleményét részletesebben is kikérje.

Fr. W. Foerster eljött s előadásai eseményszámba mentek. Órákig hallgatta őt Budapest intelligenciájának színe-java.

Ígérete szerint, a tanár úr a közeljövőben újból, még pedig egy hétig tartó sorozatos előadásokra fog eljönni.

Elnökségünk a társulat jövőjére nézve gondviselésszerű segítségnek tartja mindazt, amit Fr. W. Foerster magánúton és nyilvánosan tesz eszménk érdekében. Foerster tanáron kívül társulatunk meghívására a közeljövőben még több kiváló szakember fog hozzánk eljönni s nyilvánosan előadni.

Könyvtár és könyvajánlások

Könyvtárunk mindazokat a könyveket tartalmazza, amelyek lelki, etikai, nevelési és szociológiai szempontból tekintetbe jönnek. Tapasztalatból tudjuk, hogy sokan – akár a fővárosban, akár a vidéken – nincsenek tájékozva aziránt, hogy az egyes karitatív vagy szociális művekre nézve, mely szerzőknél találhatnának az esetleges teendők iránt fölvilágosítást és tüzetesebb tájékozást. Elnökségünk az ez irányban érdeklődőknek szívesen szolgálatjára áll.

Könyvismertetések

Munkafelosztás és időmegtakarítás céljából bevezettük a referátumokat az egyes, jelentőségteljesebb művekről. Társulatunk egy-egy tagja áttanulmányoz egy-egy művet, amelyet azután tágabb vagy szűkebb körben ismertet. Tanulmányának hasznát így sokan élvezik, és sokan ismerik meg a különböző műveket, anélkül, hogy azokat át kellett volna olvasniok.

Tanfolyamok

Mindazon tantárgyakat, melyeket a Szemináriumunkban tanítunk, kurzusok keretében adjuk elő. Ezeknek egy része az idén nyilvános lesz.

A régi anyaházunkban (Szikszón) tartott tanfolyamok közt kiemeljük azokat a pszichopathológiát tárgyaló előadásokat, melyeket dr. Vértes O. József egy héten át tartott.

Tanulmányutak

Társulatunknak több tagja Németország és Ausztria nevezetesebb szociális intézményeit tanulmányozta; tervbe van véve Anglia és Amerika is ily szempontból.

A hazai intézmények közül eddig a Mária-Nosztrai fegyház és a Rákospalotai Javítóintézet képezte tanulmányozásunk tárgyát; szándékunk a működésünkbe vágó összes hazai intézményeket mind felkeresni és tanulmányozni.

Gyakorlatok

A leghathatósabb s legáltalánosabb bevezetést és kiművelést társulatunk tagjai mégis magában a gyakorlatban szerzik meg azáltal, hogy intézeteinkben s irodáinkban tervszerű és szakavatott irányítás mellett, a legkülönbözőbb ügyekkel jutnak közvetlen érintkezésbe és így könnyen sajátítják el azt a „rutin”-t, amely őket a szociális működésre mindenekelőtt képesíti.

8. A társulat valamelyik „külső” tagja nem nyerhet-e szintén kiképzést az egyik vagy másik szakmában?

De igen, ha beiratkozik a megfelelő (magánjellegű) tanfolyamra s kötelezi magát a pontos megjelenésre és az összes gyakorlatokon való részvételre.

Közelebbit a Szociális Missziótársulat elnökségénél a Nővédelmi Hivatalban, IV., Ferenciek tere 7. sz. II. lépcső, I. em.

9. Ruházat és jelvények

A Szociális Missziótársulat belső tagjai nem hordanak egyenruhát. Öltözetükben csak annyiban adnak a társulati szellemnek kifejezést, amennyiben mindenkor egyszerűen, a divathoz alkalmazkodva, de a divat szélsőségeit elkerülve, fekete, világi ruhában és kalapban jelennek meg. A fekete színűn kívül (főleg nyáron) fehér és szürke öltözetet is hordanak.

Azokon a gyűrűkön kívül, melyeket nővéreink (tehát a társulat belső tagjai) belépésükkor ujjukra húznak, a társulatnak még két, illetőleg három jelvénye van:

1. A kétféle zománcból készült, felfűzhető sarkos kereszt a Szociális Missziótársulat monogramjával. A kereszt belső oldalán a Szentírásnak egy-egy mondása van bevésve. Ezt a jelvényt a bel- és kültagok mindannyiszor hordják, ahányszor a társulatnak egy küldetésében eljárnak, tehát hatósági vagy szegény-látogatások stb. alkalmával.

2. A kék selyemből készült vállszalag. Ezt a társulat beltagjai hordják nyilvános vagy ünnepélyes alkalmakkor, rendezői minőségben stb.

3. A társulat zászlója, melyet körmenetek, nagy ünnepélyek és közgyűlések alkalmával használ. E zászlón a következő festmény látható: a háttérben áll a Jó Pásztor isteni alakja; hozzájárul egy fiatal nő, kit egy Missziótársulati nővér vezet a jó Pásztorhoz.

E jelvényeken kívül a társulat tagjai a patronessz-érmet is előszeretettel viselik.

10. Jóváhagyás és Szabályzat

Alapszabályainkat úgy az Egyházi Hatóság, mint a Magyar Királyi Belügyminisztérium hagyta jóvá.

Az alapszabályon kívül van a társulatnak magánhasználatra még egy házi szabálya, mely a közös életre, a tagok szokásaira, kötelességeire, előjogaira, stb. vonatkozik. Ezt a házi szabályt társulatunk lelki igazgatója: dr. Mázy Engelbert, kassai királyi főigazgató úr, állította össze és csakis a társulat beltagjainak áll rendelkezésére.

II. A Szociális Missziótársulat intézményeiről

1. A Szociális Szeminárium

Társulatunknak ezen legfontosabb intézménye Budapesten van, az I. ker., Krisztina körút 125. szám alatti saját házunkban. Központi fekvése (a villanyos mentén, egészen közel az alagúthoz, propellerhez s omnibusz-állomáshoz), valamint csendes, régi kertje megadják kis Szemináriumunknak úgy a könnyű közlekedést, mint a nyugalmat. Most két régi ház áll ezen telkünkön s egyelőre Szemináriumunk céljaira az épületeknek még csak egy részét vesszük igénybe. Idővel és Isten segítségével azonban a szükségleteknek megfelelő modern, nagy házat szeretnénk építeni.

A Szociális Szeminárium célja a társulat tagjait kiképezni. Jelöltnőink itt élnek közös életet, itt tanulnak s innen járnak ki a különböző szociális gyakorlatokra (a patronage-okba, otthonokba, irodáinkba, egyesületeinkbe, a fogházakba, gyermekbíróságokhoz stb.), hogy mesternőik vezetése mellett megszerezzék maguknak az annyira szükséges gyakorlatot. Szociális hivatalok betöltésére ugyanis csak gyakorlott és tanult emberek alkalmasak. Aki pl. „Probation Officer” vagy szegénygyám, vagy munkásnőtitkárnő akar lenni, annak ismernie kell a szegény nép egész helyzetét, lakás- és munkaviszonyait, annak a nép nyelvén kell beszélni tudni s végül annak bizonyos elméleti készültséggel is kell bírnia.

Ezek elérésére segíti a tagokat a Szociális Szeminárium.

Miután tervbe vettük, hogy később egy külön füzet keretében foglalkozunk a Szociális Szemináriumunk módszerével, tantervével s gyakorlataival, itt ezekre nem térünk ki részletesebben.

A Szociális Szemináriumba csakis az elnökség engedélyével lehet betekinteni. Bővebb felvilágosítást szívesen nyújt az elnökség a Nővédelmi Hivatalban (telefon 39–01.) IV., Ferenciek tere 7., II. lépcső, I. em.

2. Nővédelmi Hivatal

Budapest, IV., Ferenciek tere 7., II. lépcső, I. em.

Társulatunk azon programjához híven, mely szerint az összes nővédelmi ügyeket szolgálni óhajtja, e hivatalban mindazon társegyesületeknek nyújt irodát, amelyekkel eddig is szoros kapcsolatban voltunk.

De valamennyiök érdekét nemcsak irodával, hanem tagjaink szakértő munkájával is reméljük előmozdítani.

Nővédelmi Hivatalunkban a következő társegyesületekkel dolgozunk együtt:

az Országos Katholikus Nővédő-Egyesülettel,

a katholikus egyetemi hallgatónők Szent Margit-Körével,

az Országos Katholikus Leányszövetséggel,

a Magyar Katholikus Tanítónők Egyesületével,

az Országos Katholikus Patronage-Egyesülettel és

a Katholikus Munkásnőegyesülettel.

Mindegyik egyesületnek megvan a maga vezetősége és hivatalos órája. Ide kell fordulni az összes személyes megkeresésekkel, akár az elnökséget, akár az intézményeket illetőleg.

Általános hivatalos óra hétköznapon délelőtt 10–12-ig. Telefon 39–01. A közelebbi felvilágosításokért tessék ide fordulni.

A Szociális Szeminárium és a Nővédelmi Hivatal kapcsolata.

A feljebb felsorolt egyesületeknek szakavatott és önzetlen munkásokra van szüksége: a társulat tagjainak pedig jól és egységesen szervezett munkatérre. E két érdek összekapcsolása bizonyára egyszerűsíteni fogja egyesületeink ügyvezetését és sokoldalú fejlődést és sokféle üdvös eredményt fog produkálni.

A Tanácsadó

Hányan fordulnak hozzánk tanácsért, úgy magánlakásainkon, mint az egyes egyesületek helyiségeiben; hányan kérdezősködnek nálunk, hogy hova forduljanak, mire törekedjenek, mi tévők legyenek … Mindezen tanácskeresőket a jövőben szintén a Nővédelmi Hivatalunkba utaljuk, hol e célra különös előkészületeket tettünk, megfelelő felszerelésekről stb. gondoskodtunk.

Szegényügy

Amióta a katholikus nővédelem terén szerencsém van foglalkozni, folyton tapasztalom, hogy az ügyek legnagyobb része tulajdonképpen a „Szegény-ügy” rovatába tartozik. Nap-nap után annyi folyamodvány, kéregetőlevél és látogató ostromolta kis irodánkat, hogy nem győztük a megkereséseket elintézni. A szegényügy idővel Irodánknak valóságos problémájává lett, amelyek megoldását Szociális Missziótársulatunk keretében kellett keresnünk.

Beláttuk ugyanis, hogy az eddigi tarthatatlan helyzeten a jövőben csak úgy változtathatunk, ha ezentúl szervezett alapra helyezkedünk és kiképzett munkaerőket állítunk ez ügy szolgálatába.

Alamizsnaadással a szegényügyet meg nem oldjuk, és lényegileg előbbre nem visszük; hiszen Dárius kincse sem lenne elég a kérelmezők segélyezésére. De ha elég pénzünk volt volna is, többnyire oly esetek fordultak meg kezünkön, amelyekben nagyon is kétséges volt, hogy okos és célszerű dolog-e a folyamodókat nehány koronával a további kéregetésre bíztatni, segélyt pedig csak futólagosan és kis mértékben nyújtani. Az ily pénzsegélyezésekkel elvégre is gyorsan kiapasztanók gyér segélyforrásainkat, anélkül, hogy az illetőkön gyökeresen segítenénk.

Rendszerünk e téren

Sőt meggyőződtünk arról, hogy a legtöbb esetben pénzt adni egyáltalán nem is szabad, mielőtt lakásukon föl nem kerestük volna az illetőket s személyesen meg nem győződtünk állításaik igaz és helyes voltáról.

Kiderült akárhányszor még az is, hogy sokkal nagyobb segítséget nyújthatunk szegényeinknek, ha személyesen felkeressük őket és alaposan foglalkozunk helyzetükkel, megvizsgálván összes körülményeiket, mint amilyet ők, néhány korona alakjában kértek tőlünk.

Talán fölösleges megjegyeznünk, hogy e fejtegetésekkel korántsem akarjuk a pénzzel való segélyezés szükségességét bizonyos esetekben kétségbe vonni. Mi ezzel inkább csak a rendszeresen folytatott koldulásnak akarunk elébe vágni.

Mi, akik évek óta foglalkozunk szociális ügyekkel, többnyire ismerjük azokat a módokat, amelyekkel klienseinket helyzetök javítása által jobb viszonyok közé juttathattuk. Így az ő érdekükben már eddig is sokszor fordultunk hatósági, egyesületi, kerületi segélyforrásokhoz, ismert állásközvetítőkhöz és egyéb oly tényezőkhöz amelyek szegényeink sajátos ügyével speciálisan foglalkoztak; most pedig, hogy a gyakorlat még jobban kitanított minket arra nézve, hogy szegényeink sajátos szükségleteire hol és hogyan található észszerű segítség, ezt az eljárást és gyakorlatot valóságos rendszerré emeltük.

Milieu-tanulmány

Ezentúl a segélykeresőknek alaposan megvizsgáljuk összes életkörülményeiket és azokhoz alkalmazzuk a segélyezés módját. Miután ezentúl ezt a „milieu-tanulmányt” tekintjük szegényügykezelésünk alapjául, a jövőben a cselekvés terére csak akkor lépünk, ha meghánytunk-vetettünk mindent, ami a helyes, szociális segélynyújtás szempontjából tekintetbe jöhet.

Amint a betegnél életbevágóan fontos a helyes diagnózis, úgy a szegényügyben is ezen fordul a helyzet gyökeres javulása.

Kérdőívek

A helyes diagnózis megkönnyítése céljából elnökségünk nyomtatott kérdőíveket készíttetett, amelyek mindazon kérdéseket tartalmazzák, amelyek a pontos milieu-tanulmányozáshoz tartoznak.

Nyomozások

Ezekkel az ívekkel látjuk el társulatunk tagjait, ha szegénylátogatásokat tesznek vagy fogadnak. Ezek a kitöltött ívek azután külön mappában gyűjtetnek. Minden egyes eset az összes hozzátartozó iratokkal (kérdőívek, folyamodványok, levelezések, bizonyítványokkal stb.) külön tartóba kerül, amely tartó az illető eset vagy egyén nevét felírásnak viseli.

Irattár

Az összes anyaggyűjtő tartókat Nővédelmi Hivatalunkban betű szerinti sorrendben gyűjtjük és iktatjuk, úgy hogy a nálunk megfordult ügyekről bárki még évek múlva is könnyen szerezhet magának teljes elvilágosítást.

A szegényügynek ezen rendszeres és precíz kezelésével többfélét célozunk: a szokásos kéregetőket és csalókat leleplezzük; az igazán érdemes szegényeket pedig a lehető leghathatósabb pártfogásban részesítjük. Ezenfelül pedig mindazoknak, kik szegényeinkkel komolyan foglalkoznak, alkalmat és anyagot nyújtunk milieu-tanulmányozásra és szociális gyakorlatra.

Elnökségünk ezen szegényügyi rendszert – mely berlini minta szerint indult el – több szakértővel közölte; mindnyájan azon véleményüknek adtak kifejezést, hogy ezen újítások szolid és észszerű mivolta nyilvánvaló s következőleg hazánkban is remélhetőleg be fog válni.

Megbízatások

Ismerőseink már eddig is nagy számban adták át nekünk a hozzájuk érkezett folyamodványokat és koldulóleveleket azzal a kérelemmel, hogy nézzünk utána az ügynek. Hiába, sokan beleuntak és belefáradtak már abba a nem szociális adakozási módba, mikor alapos információ nélkül szinte látatlanba folyton csak adni, adni kell… Ma valamennyiünknek fejlett már annyira a szociális érzéke, hogy lelkünk tiltakozik a szegényügyek könnyelmű elbírálása ellen s inkább választunk fáradságosabb, de alaposabb, mint gyorsabb és látszólag „jószívűbb” eljárást.

Miután társulatunk a Nővédelmi Hivatalban a szegényügy ezen szociális kezelését többféle okból elsőrangú feladatának tűzte ki: ezennel is értesítjük a szegények jótevőit, hogy ily megkeresésekkel, megbízásokkal (utánjárás és elintézés céljából) a jövőben nagyobb mértékben is fordulhatnak Nővédelmi Hivatalunkhoz.

A reánk bízott ügyeket (segélyezések közvetítését stb.) – óhajra – hivatalos titoknak tekintjük.

3. A „Bethánia-Gyermekotthon”-ról

Társulatunk egyik intézete a „Bethánia-Gyermekotthon”, melybe 26 ártatlan és elhagyatott iskolás leánykát vettünk föl azért, hogy őket az elhanyagolás veszedelmeitől megóvjuk.

Ez a ház Budapesten a Krisztinavárosban van, a kis Svábhegy oldalán, az I. kerület, Biró utca 6/e szám alatt.

Ezen intézetünk 6 társulati tag vezetése alatt áll, s annyiban szintén újabb jelenség az egyesületi téren, amennyiben Magyarországon oly preventív jellegű gyermekotthon nincsen, melyben a gyermekek teljesen bennlaknak ugyan, iskolába azonban kijárnak.

„Ever open door”

A nagy angol filantrópus, dr. Barnardo egyedül Londonban létesített vagy 80 „Ever open door” = „Mindig tárt ajtajú ház”-at s a szegény londoni gyermekek valamennyit állandóan zsúfolásig megtöltik.

Bár akadna a magyar szegény gyermekeknek is minél több jótevője, hogy a Szociális Missziótársulat is minél több gyermekotthont nyithasson! Kis villánkba a jelentkezőknek csekély százalékát vehetjük föl. Gyermekotthonunk a jótevők, a magyar királyi belügyminisztérium s a székesfővárosi tanács támogatása dacára is állandóan anyagi gondokkal küzd.

4. A „Bethánia-Szeretetház”-ról

Legrégibb intézetünk a Bethánia-Szeretetház Szikszón, Abaúj megye.

A Szikszón lévő Hunyady-alapítványt a kassai megyéspüspök, dr. Fischer-Colbrie Ágost Őméltósága adta át az elnökségnek arra a célra, hogy az ott a társulat Anyaházát berendezhesse. 1911 őszéig csakugyan itt is volt társulatunk anyaháza, mivel azonban az alapítványt képező kastély, kert, villa, szőlő, földek, stb. elég nagynak bizonyultak arra, hogy Szikszón az Anyaházon kívül még más intézetet is létesítsünk, az elnökség elhatározta, hogy ugyanott megnyitja „Bethánia Szeretetház” néven első Reformatoriumát.

Mi a „Reformatorium”?

Reformatorium a nemzetközi elnevezése a javító-nevelő-intézeteknek s tulajdonképpen a neveléstan győzelmét jelenti a büntetőjog fölött. Jogászaink és bíráink ugyanis mindinkább azt a humánus nézetet vallják, hogy a bűnöző – főleg a fiatalkorú – inkább tudatlanságból, azaz neveletlenségből gonosz, mint tulajdonképpeni rosszaságból. Azért – főleg a tavaly megjelent büntető-novella óta – mindazokat a fiatal leányokat, akik „törvénybe ütköző cselekedetet” követtek el (tehát, akik pl. 10 koronát loptak, vagy erkölcstelen magaviseletét tanúsítottak, vagy fenyegetődztek stb.) most már nem ítélik el fogházbüntetésre (hol náluk gonoszabb és kitanultabb rabok társaságában nem hogy megjavultak volna, de még jobban elromlottak), hanem javító-nevelésre ítélik őket.

Az olyan házakat pedig, hol ezt a javító-nevelést végzik: Reformatoriumoknak nevezik. „Reformare” annyit tesz, mint megjavítani, megújítani: mi tehát azért nyitottuk meg szikszói házunkat 64 ilyen serdülő leánynak, hogy belőlük jóravaló, derék nőket nevelhessünk. Meg vagyunk győződve, hogy nehéz, de fölséges munkát vállaltunk; igazán szociálisát; olyat, melyért érdemes fáradni.

Az igazságügyi kormánytól reánk bízott növendékek a sok fáradság fejében aránylag elég jó magaviselettel s az igazi haladás sokféle jelével örvendeztetnek meg bennünket.

Jó előmenetelüket elsősorban a házunkban uralkodó vallásos szellemnek tulajdonítjuk.

Vallásos javító-nevelés

Hogyan is lehet „javító-nevelést” elképzelni anélkül, aki azt mondta: „Azért jöttem, hogy mindeneket megújítsak!” Valamint: „Ami elveszett, azt megkeresem és ami erőtlen, azt megerősítem. Ami megbotlott, azt fölemelem és ami megsebesült, azt meggyógyítom!” Javító-nevelés vallás nélkül oly benyomást tesz reám, mint Heinrich Heine, mikor őt a Louvre-ban a milói Venus lábai előtt látom térdelni, ahol kétségbeesésében így „imádkozik”: „Te, akit egész életemen át tiszteltem s kinek dicsőségét számtalan költeményemmel terjesztettem, te a szépség istennője: segíts most rajtam!”

Az istennő bizony nem segített rajta. Hogy is segíthetett volna, még ha e gyönyörű szobornak karja is lett volna!? A „csonka istennő” sehogy sem hajolt le a szegény, nagy poétához s egy csöpp vigaszt sem nyújthatott beteg lelkének!

Úgy vagyunk a vallástalan javító-neveléssel is, annak maholnap okvetetlenül le is fog áldozni a napja, mert alig lehet eredménye ezen a nehéz munkatéren s nagy hamar be fog kelleni ismernie, hogy embereket nevelni és embereket megjavítani oly nagy mesterség, hogy ahhoz profán lelkülettel hiába fogunk. Ez a kísérlet is úgy fog végződni, mint a szegény Heine tévedése: a szomorú tapasztalatok súlya alatt le fog törni s rákényszerül majd arra, hogy a megtérésben is kövesse a nagy költő példáját!

Amit Heine mondott magáról:

„Vergiftet sind meine Lieder,

Wie könnt’ es anders sein!?!”

azt – fájdalom – többnyire a mi emberanyagunk is mondhatja. Hisz ha lelkületüket meg nem mérgezték volna különféle bűnökkel, hozzánk (a Reformatoriumba) nem is kerülnek.

Oda tehát szellemi „desinfectio” céljából kerültek. Legfőbb törekvésünk oda is irányul, hogy a reánk bízott lelkekből kiszedjük a sokféle mérges anyagot, hogy azok a lelki „gyulladások” megszűnjenek, és ezentúl ismét tiszta és egészséges vér lüktessen ereikben.

És ha bűnötök mint a skarlát és gonoszságtok mint a karmazsin: Én fehérre moslak és lesztek mint a tiszta gyapot vagy a frissen hullott hó – mondja a bűnösök Megváltója. Összehozzuk tehát a lelkeket a Megváltóval.

S ha átlag javulást és jó magaviseletét említhetünk: jól tudjuk, hogy az ilyen belső átalakulásnak egyetlen egy útja van s az az út az, amely Hozzávezet!

Ezt az utat készítjük elő és egyengetjük nevelési rendszerünk összes részleteivel. Igazi, mély vallásosságon alapuló erkölcsiségre iparkodunk növendékeinket emelni.

Reggelenkint kedves kápolnánkba vezetjük őket, hol az istentiszteletek legfölségesebbikén, a szentmiseáldozaton vesznek részt.

Hogy az istentisztelet ezen ideje szórakozottság, tudatlanság vagy rossz viselet folytán kárba ne vesszen egyik növendékünknél sem, oly közös imákat választottunk, amelyekből az egész liturgiát megértik, s így, mint a Katakombákban az első keresztények, aktíve vesznek részt az egész istentiszteleten.

Ezen egytől-egyig lélekemelő és tartalmas imákon kívül a régi magyar egyházi zenének egy-egy remek énekét éneklik. Ha olvasóim közt volna olyan, aki e sorokat nem olvassa szívesen, ezennel meghívom, jöjjön el, vegyen részt, és azután ítéljen! Akinek a hit kegyelme nincsen megadva, annak valóban legalább pedagógiai szempontból kellene a hit gyakorlatait: az istentiszteletet, a szentségek vételét, a szentek életének olvasását értékelnie.

Amint társulatot szervezni nem lehet, ha tagjai nem önzetlenül és önként, Krisztus iránti szeretetből vállalkoznak az olyan áldozatos célok kivitelére, amilyen a betegápolás, a javító nevelés, úgy botlott, bűnös embereket sem lehet lelkük mélyén megreformálni, hacsak nem Krisztus által! Hiába, e téren is nagyon igaz, hogy Krisztuson kívül nem adatott „más hatalom égen-földön”; azt az élet folyton bizonyítja!

Rátérve a Reformatorium egyéb dolgaira, felemlítem, hogy a növendékek a hatóság rendelete szerint az ismétlőiskolai oktatáson kívül a házi és gazdasági téren nyernek kiművelést. Főzni, varrni, mosni, vasalni tanulnak. Egy részük a szőlőt műveli, a másik csoport – felváltva – kertünket, udvarunkat gondozza; ismét mások takarítanak; a testi munka – főleg a szőlőben s a kertben – szemlátomást jót tesz növendékeinknek, és mily boldogok szegénykék e munkában!

Nehány nevelési eszközről

Itt most röviden néhány pedagógiai megjegyzést szeretnék tenni olyan intézkedésekre vonatkozólag, amelyek vagy máris beváltak, vagy amelyektől sokat várunk.

Embert becsülő módszerünk

Reformatoriumunkban különös gondot helyezünk arra a modorra, amelyen növendékeinkkel közlekedünk. Ha az amerikai s német irodalom idevágó könyveiben annyiszor olvasok az efféle intézetekben uralkodó „hang” fontosságáról, mindig eszembe jut az a sokakra nézve döntő befolyással bíró exhortáció, melyet Prohászka püspök úr tartott 10 évvel ezelőtt Pálffy-Károlyi Géraldine grófné szalonjában a „tisztelendő gyermekről”. Amit Őméltósága akkor az embert becsülő metódusról lelkünkre kötött, azt iparkodunk összes intézményeinkben, de elsősorban a Reformatoriumban s a fogházakban megvalósítani. Fr. W. Foerster is azt mondja egy helyütt, hogy ennek az emberbecsülő módszernek a nyitja, hatásának titka bizonyára az ilyen sokat megalázott emberek lélektanában rejlik…

Pszichoterápiánk

Jóllehet megbotlott, sőt elesett emberekkel van dolgunk, mégis tapasztaljuk, hogy védenceink szomjazzák ezt az őket megbecsülő modorunkat, „mint az eltikkadt vándor a sivatagon az üdítő italt”… Érdekes megfigyelni, hogy a legszilajabbak is engedelmeskednek, még pedig gyorsan és szívesen, ha az után a tengernyi megaláztatás után, melyet emberi méltóságuk rovására szereztek maguknak, mi ezzel a modorral arra az utolsó csepp keresztény méltóságra apellálunk, amely még ott lappang a lelkük mélyén … Amint pedig azt sikerül velük megértetni, hogy mi csak a bűnt üldözzük és vetjük meg, őket azonban szeretjük, a jobbak közülök azonnal a nevelőik pártjára állnak, s így már azután meg lehet kezdeni azt a reformációt, melyet célul tűztünk ki magunk elé.

Így amikor e sorok írója az egyik vagy másik növendékhez – mint lelkének „barátja” – azt a kérdést intézte, amely az amerikai metódust annyira jellemzi, a „What can I do for you”-t: mit tehetnék Önért?: már sokszor lelkes, tiszta pillantás érte őt a növendék szeméből mintegy bíztatásul, hogy csak előre, majd csak sikerül Isten segítségével hozzám férkőznötök s megreformálnotok engem …

Felix Dahn, a német regényíró, mikor a „Kampf um Rom” című regényében a gótok királyát, Totilát jellemzi, arról elmélkedik, hogy vajon mivel hatott Totila olyannyira az ő szedett-vedett hadseregére, hogy az megindító, szinte önfeláldozó hűséggel követte a király parancsait, arra a következtetésre jut: Totila emberismerő és meggyőződésbeli optimista is volt s így – ha katonái elé lépett – éles látását megtisztelő és előlegezett bizalommal temperálta. A katona pedig, amint a királyától nyert bizalmán erkölcsileg „fölépült”, azontúl szinte görcsösen ragaszkodott ehhez a szellemi jótéteményhez és megtiszteléshez, s a világért sem engedte volna, hogy kisüljön, hogy Totila csalódott, mint aki méltatlanra, hitvány emberre pazarolta bizalmát … Felix Dahn ebben a mesterileg megrajzolt lélektani epizódban közelről érintette a mi pszichoterápiánkat (gyógynevelésünket), mellyel a beteg lelkeket kezelni szoktuk és meggyógyítani szeretnők …

Etikai oktatásunkról

Azoknak, akik gyógyneveléssel foglalkoznak, találékonyaknak és leleményeseknek kell lenniök, mert csakis változatos, megfelelő és jól megfontolt eszközökkel érhetik el céljukat. Azonkívül az egyik páciens ilyen kezelést igényel, a másik meg olyat.

Vannak egyéni eszközeink s olyanok, amelyek (intézetben lévén) az egész közönségre hatnak.

Ily hatásos, általános nevelési eszköznek bizonyult Fr. W. Foerster „Lebenskunde” című könyve nyomán az „etikai oktatás.”[2]

Mivel feltételezhetem, hogy olvasóim ismerik az említett művet s így ismerik az etikai oktatásaink forrását, itt most röviden csak azt említem, hogy ez oktatás pozitív keresztény alapon történik; hatása pedig növendékeink szellemére oly nyilvánvaló, amilyen nyilvánvalóan hasznos reájuk nézve pl. a szőlőmívelés, kerti munka stb.

Azon reményben fordítottuk magyarra a fonálul szolgáló Foerster-féle Lebenskunde-t, hogy társintézeteink is bevezetik – legalább kísérletképpen – az ily stílű etikai oktatást. Heti 2–3 leckét ajánlok.

A növendék-egyletekről

Ha a növendékek érdeklődését, lelkesedését sikerült valamely hasznos, jámbor dolog iránt felkelteni, figyelmüket pedig eddigi gondolatvilágukon kívül eső nemes fogalomra terelni: akkor pedagógiai sikerünk félig biztosítva van már.

Self government

Ezt céloztuk a növendék-egyletek bevezetésével. Ezeknek az egyleteknek sajátsága, hogy a növendékek önkormányzata alatt állanak, vagyis az elnökség s a tisztikar is közülök való. A vezetést – védnök címén – egy-egy nővérünk adja. Megalakítottuk a következő egyesületeket:

1. Mentőtársulatot.

2. Dalkört.

3. Tornaegyletet.

4. Állatvédő-egyesületet.

Valamennyit növendékeink óriás érdeklődése és lelkesedése mellett. A legelzárkózottabbak is megnyilatkoztak ez alkalomból s a politikai szenvedélyhez hasonló láz fogta el őket, s másról napokig nem is beszéltek, mint hogy kire szavazzanak, kit ajándékozzanak meg bizalmukkal …

Hogy ez élénk mozgalom sok haszontalan vagy legalább is fölösleges gondolatot fojtott el, arról meg vagyunk győződve.

A Mentőtársulat

Valamennyi közt a legfontosabb, amennyiben már céljánál fogva is a legkomolyabb és leghasznosabb. Eszméje kapcsolódik a női lélek azon anyai hajlamához, amely a nőt kiválóan képesíti a betegápolásra. Azt a megfigyelést tettük, hogy még a kevésbé jó magaviseletű növendékeink is nagyon jószívűek, készségesek és türelmesek a segélynyújtásban s a betegek kiszolgálásában. Így nem is csodálkoztunk azon, hogy a legtöbb növendék a „Mentőtársulatba” akart „beiratkozni”. Először is felkértük intézeti orvosunkat, hogy néhány népies előadásban adja meg az egészségtan s betegápolás elemi fogalmait; azután pedig berendeztük a növendékek „mentőszekrényét” (csakis ártalmatlan szerekkel), kiosztottuk a mentők jelvényeit és beosztottuk őket (azaz ők maguk osztották be magukat, mi csak a kulisszák mögött irányítottuk őket) a munkára.

Saját intézetünk betegszobájában

A legközelebbi munkatér természetesen intézetünk saját betegszobája.

A növendékek bámulatos ügyességgel és áldozatossággal végzik (mindig felügyelet alatt) a betegápolási teendőket.

A két szegényházban

De nem maradtunk meg saját házunkban. Hogy a világgal való kapcsolat[3] is meglegyen, s hogy növendékeink munkatere táguljon, átléptük Reformatoriumunk küszöbét, s bevezettük növendékeink közül a „Mentőket” a helybeli katholikus és protestáns szegényházba, hol a szegény, tehetetlen öregekre bizony ráfért növendékeink tisztogatása, takarítása, ápolása …

Bevezettük tehát növendékeinket a helybeli két szegényházba, és mondhatom: gyönyörűség azokat a fiatal leányokat az irgalmasság ezen cselekedeteiben megfigyelni; a buzgóságtól kipirult arccal, az örömtől sugárzó szemmel teljesítik az összes önfeláldozó munkákat…

A jövő perspektívái

Nem lesz-e a jövőben ez a „karitatív pedagógia” sok intézeti problémának a megoldója?

Bár sikerülne a nevelést – és főleg a javítónevelést – erre a gyakorlati térre átvinnünk! Szinte háttérbe szorulna az intézeti apparátus, s maga a gyakorlati élet szövetkeznék a női lélek sajátságaival, hogy a megújhodást eszközölje!

Az ilyen foglalkoztatás mellett a növendék így szinte észre sem veszi, hogy ő „megjavítás céljából zárt falak közt van” amely észre nem vevésnek az az előnye, hogy nem áll ellent a ház gyógyító szellemének, s lelkének nemesebb hajlamai mohón ragadják meg a nyújtott (de eltakart) segédeszközöket a lelki tisztulásra és megújhodásra.

Kórházak

Azért ajánlatosnak tartanám, ha a leány-javító-nevelő-intézetekkel kapcsolatban női kórházakat is nyitnának, hová a növendékek közül azok, akik a betegápolásra önként jelentkeznek, megfelelő vezetés és felügyelet mellett bejárhatnának betegápolásra.

A kórházi szolgálat, szerény nézetem szerint, egyike a legnagyszerűbb nevelési eszközöknek.

A növendékek zöme szívesen is jelentkeznék erre a munkára, s bizonyára alig lenne a jelentkezettek, illetőleg bejárók közül 1–2, aki azon a munkatéren magába ne szállna, meg ne térne s nemesen ne fejlődnék.

Nem lenne-e pompás, ha ily módon és Florence Nightingale stílusában a legjobb növendékek közül sikerülne egy jól fegyelmezett kis betegápolónői gárdát nevelni?!

Úgyis kevés ország szenved oly nagy betegápolónői hiányban, mint a mienk; azért a Szociális Missziótársulat a betegápolónői hivatást is felvette programjába, egyelőre természetesen csak saját tagjaira nézve.

De bár vehetné programba a növendékek ilyen kiképzését is! Ismétlem, hogy nemcsak praktikus szempontból óhajtanám ezt (hogy ti. sok betegápolónő kelne el nálunk), hanem maga a növendék lelkülete miatt! Növendékünk a betegápolásban szerzett ügyességének különben akkor is hasznát vehetné, ha később más pályát választ, férjhez megy stb.

Adja tehát Isten, hogy társulatunk ebben az irányban is fejlődhessék, és hogy minél több oly nővérünk legyen, aki a helyzet magaslatán állva, az ilyen kórházakban a betegápolást nem csak öncél gyanánt, de pedagógiai eszköz gyanánt is gyakorolná.

Fratelli della penitenza

A középkorban megalakult a „fratelli della penitenza”-társulat a vezeklés helyes és hasznos foganatosítására. E társulat a hatóságtól vállalt kisebb-nagyobb bűnösöket azzal a kötelezettséggel, hogy a reájuk szabott büntetést úgy hajtja végre rajtuk, hogy ez a büntetés a vezeklőnek is, a társadalomnak is hasznára váljék. Ezt a célt úgy érték el, hogy penitenseiket társulati kórházaikban súlyos betegápolásra fogták.

Fr. W. Foerster, az ő korszakalkotó „Schuld und Sühne” című művében azt ajánlja a jogászvilágnak s az egész társadalomnak, hogy karolják fel újból ezt a pompás középkori eszmét, hadd keletkezzenek újból oly testületek, melyeknek a vezeklés pszichoterapeutikus és gyakorlati kivitele lenne a feladata.

Foerster leír egy jogi esetet, amely igazán jól megvilágítja ennek az eszmének a fölséges és gyakorlati jelentőségét: X. Y. katonatiszt – egy előkelő gondolkodású, korrekt férfi – hosszabb idő óta sokat szenvedett az egyik társától, aki családjának egyik tagját állandóan üldözte, s így X. Y-nak sok keserves órát és általános családi békétlenséget szerzett. X. Y. egy este valamivel mélyebben tekintett a poharába, mint ahogy azt szokta, úgy, hogy ugyan beszámítható állapotban, de mégis felizgatottan s felhevülve jött haza, ahol épp azt a tiszttársát találta, aki neki annyi bajt és keserűséget okozott. Heves szóváltás után X. Y. elveszti önuralmát, fegyvert fog s lelövi békétlenkedő tiszttársát… X. Y., amikor – másnap reggel, tehát teljesen józan állapotban – bűntényének teljes tudatára ébredt, majdnem kétségbe esett, s önmagában tett volna kárt, ha családja nem őrködik felette. Megindult ellene a törvényes eljárás. Az összes enyhítő körülmények beszámítása dacára X. Y. elvesztette tiszti rangját s hosszú várfogságot kapott. A cellában a finom lelkű ember bánatában majdnem megőrült stb.

Fr. W. Foerster ehhez az esethez azt a megjegyzést fűzi, hogy ha a különböző államok kormányai a közönséges rabokra nézve nem is akarnak még a pszichoterapeutikus útra lépni: mégis sokkal célszerűbben cselekednének, ha legalább az ilyen „jellemes” (csak megtévedt) bűnösökre 1 1/2 évi semmittevés helyett a (cellában) 1 1/2 évi nehéz betegápolást – vagy más ehhez hasonló vezeklést – rónának rá. A puszta szabadságvesztés az ilyen emberekre nézve mint céltalan kín úgyis csak rombolólag hat; tehát csakis a megtorlás eszközének tekinthető, míg pl. súlyos betegápolás vagy szegényszolgálat (mindig szigorú és megfelelő őrizet mellett!) nemcsak megtorlás és büntetés, de lelki és anyagi haszon is, még pedig úgy a vezeklő, mint a társadalom szempontjából.

Igaz, hogy ezen eszme kiviteli sikere elsősorban a finom lelkületű s művelt „személyzet”-től függ.

Közönséges fegyőrök vagy betegápolók erre a szerepre ugyancsak nem alkalmasak. A „személyzet” képzésének kérdése egyáltalán sarkalatos kérdése az összes „vállalatoknak!” Azért is tűzte ki ezt társulatunk első céljául.

Anglia példája

A Salvation Army „War Cry” című lapjában olvasom, hogy az angol igazságügyi kormány oly jónak találta ezen „fratelli della penitenza”-féle gondolatot, hogy épp az idén adott át 19 rabot a Salvation Army generális főnökének az előbb ecsetelt vezeklésre. Az ember tervez és Isten szervez; ki látja ma igazságügyünk jövendő fejlődését? …

Ezt az egész kitérést e helyen pedig csak azért engedtem meg magamnak, hogy ez újabb irányzatot pártfogóink és barátaink figyelmébe ajánljam!

E helyütt azt is akarom még hangoztatni, hogy arra az esetre, ha a mi igazságügyi kormányunk is hajlandó lenne ily irányban kísérletezni: a Szociális Missziótársulat e célra is felajánlaná szolgálatait.

Amikor pedig most ez irányban is felajánlottam szerény szolgálatainkat, tulajdonképpen csak újabb kifejezését adtam annak a már régebbi keletű szellemi irányzatnak, amely a patronage-egyesületet, a fogházmissziót, a reformatoriumot, menhelyt s preventív intézményeinket – ugyanily eszmék jegyében – eddig is létesítette.

Gyárak mint javítók

Ha már a jövő fejlődéséről és arról beszélünk, miket óhajtanánk a Szociális Missziótársulat programjába felvenni, legyen szabad meg azt is megemlítenem, hogy igen jónak tartanám, ha az oly növendékek számára, kik a betegápolói hivatás felé nem vonzódnak, javító-nevelőintézetünk mellé (főleg fonó- és szövő-) gyárakat emelnénk.

A porosz patronage-egyesület nemrégen létesített egy ily telepet diakonisszák közreműködése mellett.

A berlini patronage-egyesületnek egyik nagylelkű pártfogója épített egy 40 munkásnőre berendezett kis fonógyárat, s azt átadta a patronage elnökségének, hogy azt javító-nevelőintézetbeli leánynövendékekkel népesítse be.

A gyár mellé Munkásnőotthont is épített, melynek egy lakosztályát a diakonisszáknak rendezte be. Hallom, hogy ez a kis gyártelep oly jól prosperál, s a növendékek annyira haladnak, hogy több ily telep létesítésére gondolnak. Ismétlem, ezt tartom a legcélszerűbb javítórendszernek, ha először és mindenképpen művelt nevelőkről gondoskodunk, azután pedig kórházakkal, szegényházakkal, gyárakkal stb. kapcsoljuk össze intézeteinket.

Dalkör

Visszatérve most a növendékek közt alakított egyletek gondolatához, felemlítem, hogy nemcsak a mentőtársulat létesítése vált be, hanem a Dalköré is. Minden intézetben van nehány jóhangú és jóhallású növendék, könnyű tehát köztük Dalkört létesíteni.

Mi is dalkört szerveztünk, hogy növendékeinknek annál nagyobb kedvük legyen – „autonóm” alapon – az éneket művelni. És csakugyan, amióta intézetünkben megalakult a dalkör, azóta növendékeink repertoárja feltűnően gyarapodott: szebbnél-szebb dalok emelik istentiszteleteink és egyéb összejöveteleink fényét…

„Wo man singt, da lass’ dich nieder,

Böse Menschen haben keine Lieder!”

Tornaegylet

Ugyancsak szerveztünk köztük tornaegyletet is. A Tornaegylet elnöksége nemcsak a jó testtartásra ügyel, hanem az intézeti fegyelemben is segít nekünk. Tornajátékokon kívül a sorakozás, párba állás, be- és kivonulások képezik az egyesület legnevezetesebb feladatait. Mint mindegyik növendékegyletnek, úgy a tornaegyletnek is megvannak a maga jelvényei, melyekre a tagok igen büszkék.

Állatvédelem

Nem kerülte el figyelmünket az állatvédelem nemesítő gondolata sem. Ornitológiai tekintetben a szikszói vidék egyike hazánk leggazdagabb vidékeinek. Májusban és júniusban éjjel-nappal változatos madárhangversenyben van részünk; állítólag vagy 14 fajta éneklőmadár vendégszerepel kertünkben s udvarunkon.

Egy szép májusi délutánon a növendékek egy kis csoportja játék közben abban a meglepetésben részesített minket, hogy kiemelt udvarunkon egy madárfészket… Képzelhető növendékeink jogos felháborodása … Ez az epizód adta meg az Állatvédő-Egylet eszméjét…

Reformatoriumunk igazgatósága haladéktalanul összeköttetésbe is lépett az Állatvédő-egyesület elnökségével, elhozattuk annak nyomtatványait stb., s most azokat a növendékeket, akik az állatokat különösen szeretik, ebbe a csoportba helyezzük: így terjed az eszme, s így fejlesztjük növendékeinkben az állatszeretetet emberséges hajlamát is. Háziállatainknak, madarainknak most már – remélhetjük – jó dolguk lesz.

A növendékegyletek elvi elbírálása

Aki ezen apró fejtegetéseket figyelemmel kísérte, alighanem arra a meggyőződésre jutott, hogy a növendékegyletek bevezetése mindenesetre igen hasznos, mert – mint már feljebb is említettem – két fontos pedagógiai szolgálatot teljesítenek: 1. elvonják a növendéket szabad idejében is sok ártalmas gondolatától és törekvésétől, 2. pedig ártatlan irányban elégítik ki érdeklődését és fantáziáját.

Aki már gyermekkorában követ el valami súlyosabb vétséget, annak többnyire szenvedélyesebb természete s élénkebb képzelőtehetsége van, mint az átlagos gyermeknek.

Ha az ily szenvedélyes gyermeket szerencsés irányzatba sikerül terelnünk, akkor kiválóbb egyéniséggé formálhatjuk. Akiknél ez azonban nem történik, vagy nem sikerül, azokból lesznek a gonosztevők.

A zeneköltő vallomása

Egy nagynevű zeneköltővel beszélgetvén egy alkalommal erről az igazságról, az illető azt mondta nekem: „ez annyira tény, hogy én számtalanszor átéreztem, hogyha kompozícióimban ki nem adhattam volna szenvedélyemet, talán gonosztevő lettem volna! Egy-egy szimfóniám eldirigálása után úgy éreztem magam, mint a természet zivatar után”.

A gyermek vad, valamiféle kielégülést kereső szenvedélyét s érvényesülési vágyát tehát azáltal tehetjük leginkább ártalmatlanná, ha neki való tevékenységről gondoskodunk.

Lindsey bíró módszere

Denver városának (Amerika, Colorado) van egy apostoli lelkületű bírája, Lindsey, aki életét a veszélyeztetett és züllött-erkölcsű gyermekeknek szentelte.[4] Lindsey működését az teszi szinte páratlanná, hogy teljesen lélektani alapon dolgozik. Minden apró vagy nagy „gazságnak” a rugóit keresi, s ezekhez méri célszerű intézkedéseit.

Csavargó és rabló fiú-bandákat pl. úgy fékezett meg, hogy a fiúk cselekvési szenvedélyét egy nekik való hatósági szervezetben fogta le és elégítette ki.

Clean-Street Club

A folyton garázdálkodó fiúk leghatalmasabb bandájával úgy végzett, hogy ahelyett, hogy becsukatta volna őket, „hatóságilag” kinevezte őket utcasöprőkké, kiknek uniformist, katonás szervezetet, kis napidíjat adott, s azt a „hatalmat”, hogy bizonyos időkben söprűikkel felszerelve kivonulhatnak a legforgalmasabb helyekre, s ott a rendőr a kocsiforgalmat (természetesen: a söprésre való tekintetből) úgy irányítja, hogy a club tagjai fontos és hatalmas tisztviselőknek érzik magukat; ez az érzés pedig eddig annyira kitöltötte és boldogította őket, hogy egyéb gonoszságaikról alaposan megfeledkeztek …

Amikor pedig a denveri rendőrség képtelennek bizonyult a pályaudvarokon a poggyász-lopásokat beszüntetni: Lindsey úgy segített a dolgon, hogy az illető banda leghíresebb mákvirágjait magához hívatta, előadta nekik a helyzet tarthatatlanságát, s végül annak jeléül, hogy „ügyes és alapjában véve nem is oly rossz fiúknak” tartja őket: kinevezte őket poggyászőrökké. A rendőr-krónika azóta sem említ poggyász-lopásokat.

Lehet, hogy kissé furcsának látszik ez a módszer; oly emberekre azonban, kiknek ezen a téren gyakorlati tapasztalataik vannak, korántsem furcsa, sőt pompás és igazán életrevaló benyomást tesz. Fr. W. Foerster, a világhírű szociálpedagógus is e nézeten van.

Reformatoriumi növendékeink kihelyezéséről

Említettük már, hogy összes növendékeink hatóságilag meghatározott ideig tartózkodnak házunkban. Valamennyiökre és saját munkánk sikerére nézve is egyike a legfontosabb kérdéseknek, hogy mitévők legyünk velök, ha intézeti idejök letelt. Ez az elhelyezési kérdés amúgy is sarkalatos problémája az egész patronage-rendszernek. Az ilyen védencet ugyanis nem lehet akárhová munkába adni, mert, tekintet nélkül a munkaadó egyéni tulajdonságaira, a ház szellemére s az egész milieu-re, gyorsan esnék vissza még a különben jobb magaviseletű növendék is.

Tekintve a „fiatalkorúak” átlagos gyönge erkölcsiségét és csekély ellenálló képességét, általánosságban mondhatjuk, hogy az olyan fiatalkorú, aki erkölcsi értelemben vett mostoha viszonyok közt is megállná a helyét, mindenesetre a kivételek közt tartoznék.

Azért a tiszta erkölcsű légkör s a jó példa adása és bizonyos felügyelet nélkülözhetetlen föltételei az olyan helynek, hová védenceinket adhatjuk.

Eddig is csak jól ismert helyekre engedtük őket.

A sokféle megkeresés közt, amely növendékeink kihelyezésére vonatkozólag hozzánk érkezett, kiemeljük az ……-i Szanatórium igazgatóságáét, amely több kiképzett konyhaleányt kért tőlünk. Ez az elhelyezés annyiban ideális, amennyiben ott több növendékünk egy közös konyhán és hálóteremben a Szanatóriumot vezető apácák felügyelete alá van helyezve.

Nagyon jó lenne, ha más, hasonló intézetek is, ahol szintén több leányt lehetne felügyelet alatt elhelyezni, követnék a fönt említett Szanatórium példáját. De kívánatos volna, hogy az egész társadalom kivenné részét e nevelő munkából, s nem idegenkednék az ily leányok elhelyezésétől. Hiszen kötelességünk is tőlünk telhetőleg folytatni az intézeteken kívül a nevelési munkát; azután meg nem is oly kockázattal járó vállalat ez, miután a legtöbb leány – ha belebotlott is a törvény valamelyik szakaszába – erkölcsileg romlottnak vagy rosszlelkűnek igazán nem mondható. Sokszor megfontolatlanságból, tudatlanságból, neveletlenségből vagy félelemből elkövetett cselekményeket is szigorúan büntetett a törvény (mint pl. 10 korona lopása), amelyekről a tulajdonképpeni lelkületre következtetni nem mindig lehet.

Azért intézetünk igazgatósága nagy hálával veszi, ha úgy egyesek, mint intézetek ily célból érintkezésbe lépnek vele.

Növendékeinkkel természetesen akkor is megtartjuk az összeköttetést, ha már kihelyeztük őket.

Kihelyezett védenceink pártfogolása körül társulatunk kültagjai, a patronesszek, hervadhatatlan érdemeket szereztek már eddig is.

A Bethánia-Szeretetház egyéb intézményeiről

Katholikus Elemi Népiskolánk

Szikszón a Reformatoriumon kívül társulatunk még egy hatosztályú katholikus elemi népiskolát tart fenn a város leánygyermekei számára. Ebbe az iskolába – amely saját házunkban van – járnak a még iskolaköteles növendékeink a Reformatoriumból is. Ezek azonban csekély számban vannak.

A vasárnapi patronage

A szikszói alapítvány szerzőjének, a boldogult Hunyady-Csáky Sarolta grófné kifejezett óhajára társulatunk többféle módon is foglalkozik a helybeli ifjúsággal.

Alkoholellenes tanfolyam

Így az elemi iskolán kívül még Patronage-t is nyitottunk, hová a helybeli (az iskolából már kimaradt) leányok vasárnap délutánonként bejárnak, hogy itt a varrást, foltozást, gépelést stb. megtanulják. Lelkészünk, Répászky József úr, az idén antialkoholikus sorozatos előadásokat tartott a patronage-ban, melyekre a városból is bejártak.

A már említetteken kívül még hittanra, énekre, olvasás-írásra is tanítjuk – ismétlésképpen – patronage-unk növendékeit. Sőt a gyümölcstermelésről is adtunk elméleti és gyakorlati útmutatást.

Preventio

Ezenkívül még sok száz nővel vagyunk folytonos patronage-összeköttetésben, ha nemcsak a Reformatoriumból s a többi hasonló jellegű intézeteinkből kikerült növendékeket vesszük, hanem felemlítjük még azon védenceinket, kik a preventiót szolgáló intézményeinkben (amilyenek a vasárnap délutáni patronage-ok, otthonaink stb.) fordulnak meg kezünkön.

(Lásd az Országos Katholikus Nővédő-Egyesület Évi Jelentéseit. Kaphatók a Nővédelmi Hivatalban, IV., Ferenciek tere 7., II. lépcső, I. em. Telefon 39-01.)

Notes

[←1 ]

A „probation officer” oly hatóságilag megbízott pártfogója fiatalkorú leányoknak (vagy fiúknak), akinek hivatalos feladata a reábizott „fiatalkorút” gondoskodása és eljárása által megmenteni. A „probation officer”-nek átlag kétféle védence van: vagy csak „veszélyeztetett”, vagy már bűnbe esett. A „veszélyezettség” a mi értelmünkben abban áll, hogy pl. X. Y. fiatal leánynak haszontalan anyja van, aki gyermekét erkölcstelen életmódra csábítja, vagy kinálgatja stb. Más példa: derék szülőknek van olyan leányuk, aki mindenáron erkölcstelen életmódra törekszik. Vagy: a fogházból szabadult fiatal leány visszatér a bűn régi útjaira. Vagy: egy úri gyermeket lopáson fognak rajt s a hatóság – köztiszteletben álló szüleire való tekintetből – nem a megszokott rendőrségi eljárást választja, hanem a hivatalos pártfogót bízza meg az ügy tisztázásával és elintézésével. Mindezen példákul felhozott esetekről a hatóság kap jelentést, s ő bízza meg a hivatalos pártfogót, a „probation officer”-t, hogy intézze el nevében (és mégis mintegy házilag) az illető esetet. Magától értetődik, hogy ha a hivatalos pártfogó célt nem érhet védencének vagy családjának az ellenállása stb. miatt, hogy ő akkor visszalép, s helyét a rendőrség foglalja el. Itt megjegyezzük még, hogy az amerikai igazságszolgáltatás már több kötet könyvet adott ki a Probation Officerek működéséről. Néhány az ott felsorolt esetek közül valóságos mintaszámba megy. Nyilvánvaló, hogy az ilyen hivatal betöltéséhez csakis hivatott, tehetséges és egyúttal pedagógiailag és szociálisan képzett egyének alkalmasak. Épp így a szegénygyámi hivatás betöltése is igényel bizonyos előismereteket és gyakorlati tapasztalatot. Mert az a felfogás, hogy a szegényügyre bárki rátermett, akinek „jó szíve” van, régen idejét múlta. Korunkban az életviszonyok oly komplikáltak, hogy képzettség nélkül célszerű és nagyobb mérvű igazi jótékonyságot sem lehet már gyakorolni. Az elnökség különben is legközelebb úgy a „probation officer”, szegénygyám és betegápolónői, mint az összes szociális hivatásokat részletesen fejtegető füzetet fog kiadni.

[←2 ]

Ha t. olvasóm netalán nem ismerné még ezt a jeles művet, legyen szabad figyelmét reá irányítani, annál is inkább, mivel társulatunk irodalmi bizottsága a múlt nyáron lefordította azt magyarra, s mire e füzet kikerül a nyomdából, a „Lebenskunde” magyar kiadása is bizonyára megjelent már. („Az élet művészete” címmel jelent meg 1912-ben Budapesten – PPEK)

[←3 ]

A világgal való kapcsolatot és érintkezést szociális és pedagógiai érdeknek kell tartanunk, mert hisz nevelésünk célja az, hogy növendékeink, visszatérve a világba, állják meg helyüket, nem pedig, hogy csak az intézeti falakon belül éljenek erényes életet.

[←4 ]

Lásd Fr. W. Foerster „Schuld und Sühne” című könyvét, 146. o. stb.

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezető

I. A Szociális Missziótársulatról általában

1. Mi a „Szociális Missziótársulat”?

2. Mi a célja?

3. Hogyan keletkezett ez a társulat?

4. A tagokról

5. Miért hívják a belső tagokat „nővéreknek”?

6. Hány évre kötelező a „belső” tagság?

7. Művelődési eszközök

Lelki gyakorlatok és havi konferenciák

Fr. W. Foerster szerepe a Szociális Missziótársulatban

Könyvtár és könyvajánlások

Könyvismertetések

Tanfolyamok

Tanulmányutak

Gyakorlatok

8. A társulat valamelyik „külső” tagja nem nyerhet-e szintén kiképzést az egyik vagy másik szakmában

9. Ruházat és jelvények

10. Jóváhagyás és Szabályzat

II. A Szociális Missziótársulat intézményeiről

1. A Szociális Szeminárium

2. Nővédelmi Hivatal

A Szociális Szeminárium és a Nővédelmi Hivatal kapcsolata.

A Tanácsadó

Szegényügy

Rendszerünk e téren

Milieu-tanulmány

Kérdőívek

Nyomozások

Irattár

Megbizatások

3. A „Bethánia-Gyermekotthon”-ról

„Ever open door”

4. A „Bethánia-Szeretetház”-ról

Mi a „Reformatorium”?

Vallásos javító-nevelés

Nehány nevelési eszközről

Embert becsülő módszerünk

Pszichoterápiánk

Etikai oktatásunkról

A növendék-egyletekről

Self government

A Mentőtársulat

Saját intézetünk betegszobájában

A két szegényházban

A jövő perspektívái

Kórházak

Fratelli della penitenza