Cserháti Ferenc

Hitébresztő (A, B, C év)

mű a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK)

– a magyarnyelvű keresztény irodalom tárháza – állományában.

Bővebb felvilágosításért és a könyvtárral kapcsolatos legfrissebb hírekért

látogassa meg a http://www.ppek.hu internetes címet.

Impresszum

Cserháti Ferenc

Hitébresztő

(A, B, C év)

„NIHIL OBSTAT. DR. JÓZSEF GIANITS CENSOR

DELEGATUS, IMPRIMI POTEST. 2940/92. ESZTERGOM,

DIE FESTO EXALTATIONIS S. CRUCIS,

LÁSZLÓ CARD. PASKAI PRIMAS HUNGARIAE,

ARCHIEPISCOPUS ESZTERGOM.”

____________________

A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos című háromkötetes mű elektronikus változata. A kötetek 1993-ben jelentek meg a Szent István Társulat kiadásában az ISBN 963 360 646 2 („A” kötet), ISBN 963 360 654 3 („B” kötet) és ISBN 963 360 662 4 („C” kötet) azonosítóval. Az elektronikus kiadás a szerző és a Szent István Társulat engedélyével készült. A publikációt lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzői jog a szerző és a Szent István Társulat tulajdonában van.

Tartalomjegyzék

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezető

A év

A szerző előszava

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Advent 2. vasárnapja

Advent 3. vasárnapja

Advent 4. vasárnapja

Karácsonyi idő

Karácsony – Éjféli mise

Karácsony – Pásztorok miséje

A Szent Család ünnepe – Vasárnap Karácsony nyolcada alatt

Január 1., Szűz Mária, Isten Anyja ünnepe – Újév

Karácsony utáni 2. vasárnap

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Urunk megkeresztelése

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Nagyböjt 2. vasárnapja

Nagyböjt 3. vasárnapja

Nagyböjt 4. vasárnapja

Nagyböjt 5. vasárnapja

Nagyhét

Virágvasárnap, Az Úr szenvedésének vasárnapja– Ünnepi mise

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Nagypéntek

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Húsvét 2. vasárnapja

Húsvét 3. vasárnapja

Húsvét 4. vasárnapja

Húsvét 5. vasárnapja

Húsvét 6. vasárnapja

Urunk mennybemenetele

Húsvét 7. vasárnapja

Pünkösdvasárnap

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Évközi 3. vasárnap

Évközi 4. vasárnap

Évközi 5. vasárnap

Évközi 6. vasárnap

Évközi 7. vasárnap

Évközi 8. vasárnap

Évközi 9. vasárnap

Évközi 10. vasárnap

Évközi 11. vasárnap

Évközi 12. vasárnap

Évközi 13. vasárnap

Évközi 14. vasárnap

Évközi 15. vasárnap

Évközi 16. vasárnap

Évközi 17. vasárnap

Évközi 18. vasárnap

Évközi 19. vasárnap

Évközi 20. vasárnap

Évközi 21. vasárnap

Évközi 22. vasárnap

Évközi 23. vasárnap

Évközi 24. vasárnap

Évközi 25. vasárnap

Évközi 26. vasárnap

Évközi 27. vasárnap

Évközi 28. vasárnap

Évközi 29. vasárnap

Évközi 30. vasárnap

Évközi 31. vasárnap

Évközi 32. vasárnap

Évközi 33. vasárnap

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

B év

Előszó

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Advent 2. vasárnapja

Advent 3. vasárnapja

Advent 4. vasárnapja

Karácsonyi idő

Karácsony – Éjféli mise

Karácsony – Ünnepi mise

A Szent Család ünnepe – Vasárnap, Karácsony nyolcada alatt

Január 1. Szűz Mária, Isten anyja ünnepe – Újév

Karácsony utáni 2. vasárnap

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Urunk megkeresztelkedése

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Nagyböjt 2. vasárnapja

Nagyböjt 3. vasárnapja

Nagyböjt 4. vasárnapja

Nagyböjt 5. vasárnapja

Nagyhét

Virágvasárnap, az Úr szenvedésének vasárnapja – Ünnepi mise

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Nagypéntek

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe – Húsvéti vigília

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Húsvét 2. vasárnapja

Húsvét 3. vasárnapja

Húsvét 4. vasárnapja

Húsvét 5. vasárnapja

Húsvét 6. vasárnapja

Urunk mennybemenetele

Húsvét 7. vasárnapja

Pünkösdvasárnap

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Évközi 3. vasárnap

Évközi 4. vasárnap

Évközi 5. vasárnap

Évközi 6. vasárnap

Évközi 7. vasárnap

Évközi 8. vasárnap

Évközi 9. vasárnap

Évközi 10. vasárnap

Évközi 11. vasárnap

Évközi 12. vasárnap

Évközi 13. vasárnap

Évközi 14. vasárnap

Évközi 15. vasárnap

Évközi 16. vasárnap

Évközi 17. vasárnap

Évközi 18. vasárnap

Évközi 19. vasárnap

Évközi 20. vasárnap

Évközi 21. vasárnap

Évközi 22. vasárnap

Évközi 23. vasárnap

Évközi 24. vasárnap

Évközi 25. vasárnap

Évközi 26. vasárnap

Évközi 27. vasárnap

Évközi 28. vasárnap

Évközi 29. vasárnap

Évközi 30. vasárnap

Évközi 31. vasárnap

Évközi 32. vasárnap

Évközi 33. vasárnap

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

C év

Előszó

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Advent 2. vasárnapja

Advent 3. vasárnapja

Advent 4. vasárnapja

Karácsonyi idő

Karácsony – Ünnepi mise

A Szent Család ünnepe – Vasárnap, Karácsony nyolcada alatt

Január 1., Szűz Mária, Isten anyja ünnepe – Újév

Karácsony utáni 2. vasárnap

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Urunk megkeresztelkedése

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Nagyböjt 2. vasárnapja

Nagyböjt 3. vasárnapja

Nagyböjt 4. vasárnapja

Nagyböjt 5. vasárnapja

Nagyhét

Virágvasárnap, Az Úr szenvedésének vasárnapja – Ünnepi mise

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Nagypéntek

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Húsvét 2. vasárnapja

Húsvét 3. vasárnapja

Húsvét 4. vasárnapja

Húsvét 5. vasárnapja

Húsvét 6. vasárnapja

Urunk mennybemenetele

Húsvét 7. vasárnapja

Pünkösdvasárnap

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Évközi 3. vasárnap

Évközi 4. vasárnap

Évközi 5. vasárnap

Évközi 6. vasárnap

Évközi 7. vasárnap

Évközi 8. vasárnap

Évközi 9. vasárnap

Évközi 10. vasárnap

Évközi 11. vasárnap

Évközi 12. vasárnap

Évközi 13. vasárnap

Évközi 14. vasárnap

Évközi 15. vasárnap

Évközi 16. vasárnap

Évközi 17. vasárnap

Évközi 18. vasárnap

Évközi 19. vasárnap

Évközi 20. vasárnap

Évközi 21. vasárnap

Évközi 22. vasárnap

Évközi 23. vasárnap

Évközi 24. vasárnap

Évközi 25. vasárnap

Évközi 26. vasárnap

Évközi 27. vasárnap

Évközi 28. vasárnap

Évközi 29. vasárnap

Évközi 30. vasárnap

Évközi 31. vasárnap

Évközi 32. vasárnap

Évközi 33. vasárnap

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

A szentbeszédek szentírási helyek szerint

Bevezető

A müncheni magyar katolikus közösség lelkésze, a szatmári egyházmegyéhez tartozó, de már évek óta Németországban működő fiatal és lelkes pap, dr. Cserháti Ferenc adja olvasói kezébe ezt a háromkötetes munkát, amelynek „Hitébresztő a szentmise olvasmányok alapján” címet adta. A három kötet követi a vasárnapi szentmisék olvasmányainak három évre, A, B és C sorozatra való elosztását.

A II. Vatikáni Zsinat első gyümölcse, amelyet 1963. december 3-án írtak alá VI. Pál pápa és a zsinati atyák, a liturgiáról szóló zsinati konstitúció, melyet latin kezdőszavai után „Sacrosanctum Concilium” néven ismerünk.

Maga a tény, hogy időben ez volt az első zsinati okmány, amelyet az atyák szükségesnek tartottak minél előbb közzétenni, mutatja annak fontosságát és sürgősségét. A liturgiai megújulás hosszú folyamatának egyik záróköve a kérdéses okmány, amely azonban nem jelenti annak végleges lezárását. A liturgia, az istentisztelet annak minden formájában egy élő valami, amelyet nem lehet megkövesíteni és múzeumi tárgyként vitrinbe rakni. Élő fa az, amely gyümölcseit az évszakok, ebben az esetben a korok változása szerint hozza.

A zsinat célja az volt, hogy a híveknek a liturgiában való részvételét mindinkább tudatossá és aktívabbá tegye. Ezt a célt szolgálta a nemzeti nyelveknek a liturgiai szövegekben való szélesebb körű alkalmazása. Ezt a célt szolgálja ugyancsak a szentírási szövegek sokkal nagyobb használata mint azelőtt. Erre vonatkozik a zsinati szöveg: „A biblia kincseit hozzáférhetőbbekké kell tenni, hogy Isten igéjének asztala a hívők számára minél gazdagabban legyen terítve. Olvassák fel tehát a nép előtt a szentírás fontos részeit, a meghatározott számú év leforgása alatt.” (51. pont)

Sokáig tartott a katolikusok elleni vád, hogy nem ismerik eléggé a szentírást. Ez a vád nem volt egészen alaptalan. Ezen a helyzeten változtatott a zsinati határozat és mi csak a legnagyobb hálával lehetünk iránta, mert valóban lehetővé tette a szent szövegek nagy részének a liturgiában való használatát és így azok megismerését.

A biblia kincseihez való behatolást akarja megkönnyíteni szerzőnk, amikor a három évre elosztott vasárnapi szentmisék szövegeihez fűzött gondolatait, homíliáit, elmélkedéseit adja kezünkbe.

Ahogy előszavában maga is jelzi, „a szentbeszédek egy világvárosi magyar egyházi közösség szolgálatában születtek, a jóléti társadalom szekularizált környezetében, ahol a legtöbben már rég kiszakadtak az ősi hagyományok és vallásos gyökerek éltető talajából, kevés a komoly vallásos ismeret, sok szektás kísértéssel találkozunk és egyáltalán nem természetes, ha valaki vallásos.”

Münchenben él ez a magyar közösség, de nem találunk Magyarországon is hasonló környezetet nagy és kisebb városokban? És nagyobb talán a vallásos ismeret a hazai tájakon, falvakban, tanyákon? És nem fenyeget-e odahaza is a szekták egyre növekvő kísértése?

Amit Cserháti atya müncheni magyarjainak mondott szentbeszédeiben, azt nyugodtan elmondhatná a hazai magyar hallgatóknak is, hogy ébressze bennük a hitet. Ott is arra van szükség. Ezzel a prédikációs tevékenységével beállt abba a nagy munkába, amely az egyház mindenkori feladata: hirdetni az Igét, Isten Igéjét, közel hozni az inspirált szent szöveget a kor emberéhez és annak problémáihoz, érthetővé tenni számára a biblia szavait, képeit, mély tartalmát, alkalmazni annak gazdagságát a mindennapi élet igényeire, kérdéseire.

Aki kezébe veszi ezeket a köteteket és veszi magának a fáradságot, hogy elolvassa azokat a szentírási szövegeket, amelyekhez a szerző gondolatait fűzte, az meggazdagodva teszi majd le az elolvasott oldalakat. Felfedez majd a gondolatokban új utakat a szentírás megértéséhez és kedvet kap a szent könyv további olvasására, az abban való elmélyedésre.

Tulajdonképpen ez a mű igazi célja és ez volt a zsinati atyáknak is a szándéka, amikor az Isten Igéjének asztalát gazdagabban akarták a hívők számára teríteni. Csak a szentírás minél szorgalmasabb és odaadóbb olvasása és különösen az evangéliumokban való elmélyedés adja meg Jézus növekvő ismeretét. Ez pedig azért nélkülözhetetlen, mert csak Jézuson, az Atya tökéletes képmásának ismeretén keresztül juthatunk el az Atya ismeretére, aki – amint Szent Pál írja Timóteusnak (1 Tim 6, 16) – megközelíthetetlen fényességben lakik. Ez az ismeret pedig feltétele annak, hogy kialakíthassuk magunkban emberségünk legnagyobb kincsét és méltóságát, a mi istenképségünket, Istenhez való hasonlatosságunkat. Ennek az egész életre szóló nagy feladatnak a megvalósításához minden segítséget örömmel kell köszöntenünk. Ezt igyekszik olvasóinak adni a kötetek szerzője és ezért hálásak lehetünk neki.

Kada Lajos

c. érsek apostoli nuncius

A év

A szerző előszava

Történelmi időket élünk, a mélyreható és gyors változások korát hazánkban, a Kárpát-medencében és egész Európában.

Ezek a változások a magyar egyházat sem hagyják érintetlenül. Magával hozzák az igehirdetés átalakulását, korszerűsítését és alkalmazkodását a változó kor igényeinek és körülményeinek megfelelően. Az új idők új helyzetet teremtenek, új kérdéseket vetnek fel és új problémákat szülnek.

Az elnyert szabadság óriási érték, ha élni tudunk vele, de a hitélet komoly veszedelme is, ha engedjük, hogy általa eluralkodjék a vallási közömbösség és érdektelenség, az elvilágiasodás. A szabad, demokratikus és pluralista társadalomban a krisztushívőknek egészen más, nem egyszer komolyabb és hitéletre veszélyesebb kihívásokkal kell megküzdeniük mint a korábbi totalitáris rendszerben. Ebben az új helyzetben a krisztushívők joggal várják a korszerű válaszokat az evangélium fényénél „az örök emberi kérdésekre az evilági és túlvilági élet értelméről és a kettőnek egymással való összefüggéséről” (GS 4).

Krisztus evangéliuma mindig ugyanaz. Azon nem lehet változtatni. Csak szolgái lehetünk az Igének és sohasem uralkodhatunk fölötte. Nem értelmezhetjük azt kényünk-kedvünk és mindenki szájíze szerint. Az Ige mindannyiunkat egyformán kötelez.

Isten Igéje örök és változatlan, mégis történetiséggel rendelkezik. Isten a történelem bizonyos korszakában adta azt tudtunkra, meghatározható történelmi kultúrában és Földünk meghatározható pontján. Mindez rányomta bélyegét. Mégis isteni s örök Ige, amely minden korban képes eligazítani a földi és túlvilági dolgokban. Krisztus evangéliuma mindig korszerű út, igazság és élet, ha rendeltetésének megfelelően bánunk vele.

Ebben a Hitébresztőben az evangéliumi házigazdához hasonlóan megpróbáltam a szentmise olvasmányok „A”, „B” és „C” sorozata, főleg ennek evangéliumi szakaszai alapján és a mai német szakirodalom gondolattárának segítségével „újat és régit” előhozni (vö. Mt 13, 52) az Úr tanításának kincstárából. Ezek a bevezetők a szentmise kezdetén és szentbeszédek csak próbálkozások. Nem mintabeszédek, legfeljebb gondolatébresztő vázlatok, indítékok és kifejezések a prédikációra való felkészülés sokszínű munkájához.

A szentbeszédek egy világvárosi magyar egyházi közösség szolgálatában születtek, a jóléti társadalom szekularizált környezetében, ahol a legtöbben már rég kiszakadtak az ősi hagyományok és vallásos gyökerek éltető talajából, kevés a komoly vallásos ismeret, sok szektás kísértéssel találkozunk és egyáltalán nem természetes, ha valaki vallásos. A beszédek közül néhányat a müncheni Szabad Európa Rádió már közvetített.

Cserháti Ferenc

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Olvasmány: Iz 2, 1–5;

Szentlecke: Róm 13, 11–14a;

Evangélium: Mt 24, 37–44.

Bevezető a szentmise kezdetén

Advent első vasárnapja van. Az egyházi év kezdete.

Advent az „adventus” latin főnévből származik és eljövetelt, megérkezést, bekövetkezést, közeledést jelent. Igei alakja: advenio, -veni, -ventus annyi mint odajön, megérkezik, eljön, közeledik (Györkösy).

Az egyházi szóhasználatban az advent elsősorban a karácsonyt megelőző négy vasárnapot átívelő időszakra, az egyházi év kezdetére utal. Tartalmi jelentése több rétegű. Felidézi az Ószövetséget, amelyben Isten kiválasztott népe évezredeken át várakozott az emberiség megígért megváltójának, szabadítójának, megmentőjének eljövetelére. Keresztény hitünk tanítása szerint ez a várakozási idő Krisztus születésével már beteljesedett.

Isten azonban Krisztus által újabb ígéretet tett az emberiségnek. Megígérte, hogy a világ végén újra eljön és végképp megvalósítja azt az országot, amelyről az emberiség kezdet óta álmodozik, és amelynek csíráját Krisztus egykor közibénk ültette. Azóta Krisztus követői az Úr eljövetelének várakozásában élnek. Ennek tudatosítására és elmélyítésére szolgál az évente visszatérő advent. Ez tehát egyrészt visszaemlékezés arra, hogy Isten egykor már beváltotta ígéretét, elküldte a Megváltót, másrészt éber és tevékeny várakozás az Istennel való végleges találkozásra, amely halálunk pillanatában vagy legkésőbb a paruzia idején, Krisztus második eljövetelekor, a világ végén valósul meg.

Hogy mindez mikor következik be, senki sem tudja. Éppen ezért csak javunkra válhat, ha most, az új egyházi év első napján felolvassuk Jézus mozgósítási parancsát, amellyel állandóan készültségbe helyezi Isten népét: Mt 24, 37–44.

Szentbeszéd

Legyetek készen

Mt 24, 44

Isten küldötte, Jézus Krisztus kettős felhívással fordult ma hozzánk. „Legyetek... éberek” – hallottuk egyfelől s utána nyomban: „Legyetek... készen” (Mt 24, 42 ill. 44).

Ilyen és ehhez hasonló figyelmeztetésekkel gyakran találkozunk a Szentírásban, főleg akkor, ha az Úr eljöveteléről, s a paruziáról van szó. A mai felszólítások okát hitünk igazságában kell keresnünk, amely szerint eljön az Emberfia, a Megváltó, és általa megkezdődik az igazságosság, a szeretet és a béke országa a földön. Isten országának közeledését és kibontakozását Jézus Krisztusban csak az odafigyelő emberek ismerhetik fel, akik olvasni tudnak a világ és ennek titokzatos jeleiből, s a hétköznapok gondjai közepette sem feledkeznek meg az örökkévaló dolgokról. Itt nem annyira a végső idők beteljesedéséről és ennek várásáról van szó, jóllehet erről is, hanem sokkal inkább a hívő emberek azon alapmagatartásáról, amely virrasztva, befogadó és készséges lélekkel várja és szorgalmazza Jézus Krisztus ügyének megvalósulását a világban. A felszólításra annál is inkább szükség van, mert sokan úgy vélik, hogy amíg Isten nem tör fülsiketítő robajjal a tespedt világra és ennek nem így adja tudtára létét, addig nyugodtan szőhetjük lanyha álmunkat a sötétben. Ezt sejteti némelyek személyes beállítottsága. Ők azt várják Istentől, hogy a Vele való találkozásukat valamilyen rendkívüli élmény kísérje. Az ilyen embereknek Isten akár az ENSZ palotában is tarthatna beszédet, de ha előttük nem mutatkoznék meg, mitsem érdekelné őket.

Ezzel szemben szentmisénk evangéliumi szakasza rámutatott arra, hogy Isten váratlanul és kiszámíthatatlan időben érkezik. Ezért kell Őt éberen és készen várni, különben – és ezt kiolvashatjuk a ma hallott evangéliumi példázatokból – pórul járnak azok, akiket Isten készületlenségben talál.

A példákból kitűnik, hogy az ókorban is voltak emberek, akik nem akartak Istenre gondolni, mert számukra fontosabbak voltak a mindennapi gondok. Ezek annyira lefoglalták őket, hogy Isten számára semmi idejük sem jutott. Csak akkor kezdtek észbe kapni, amikor már sodorta őket a vízözön árja.

De hallottunk a mezőn és a malomban dolgozó munkásokról is. Közülük egyeseknek szerencséjük volt, mert nem engedték, hogy a mindennapi munka elvonja figyelmüket az istenes dolgoktól, mások viszont annyira beletemetkeztek a napi gondokba, hogy észre sem vették, hogy hoppon maradtak és eljátszották életük nagy lehetőségét.

Ez könnyen megeshet az emberrel, mert Isten meglepetésszerűen közeledik feléje, akárcsak egy tolvaj, aki hirtelen tör be a házba.

Amikor ezeket a példázatokat halljuk, nem szabad csak a halálunk pillanatában vagy a világ végén felénk közeledő Istenre gondolnunk, hanem sokkal inkább kell figyelnünk a mindennapok számtalan kis lehetőségeire, amelyekben Isten jön felénk.

A mai szentírási szakasz példái arról árulkodnak, hogy Isten meglehetősen sokféle arculattal jelentkezhet: egyszer mint a pusztító hullámokban megjelenő és elsöprő hatalom, máskor mint embereket szétválasztó végzet, vagy mint aki tolvajnak s betörőnek álcázza magát.

Isten igazi arculatához nemcsak a szelíd bárányról kölcsönzött képek, hanem ezek a kiszámíthatatlan és felforgató erőkről vett hasonlatok is hozzátartoznak.

A mi Istenünk néha még kényelmetlen is lehet, főleg akkor, ha ragaszkodunk mindennapi életünk ostoba szokásaihoz és Isten nélküli rendjéhez.

Így Isten mai üzenete komoly bosszúságot jelenthet azoknak, akik eddig megelégedtek azzal, hogy advent folyamán andalító és érzelgős népszokásokkal emlékezzenek meg a betlehemi jászolok édes kis Csöppségéről, akit aztán úgy agyonbabusgattak, hogy életükben sohasem juthatott többé szóhoz. Az ilyenek igazán elmondhatják: Még a karácsonyi éjféli misén is ott voltam! – De máskor soha!

Mai evangéliumunk Istene éppen ebből az álomból igyekszik felverni bennünket. Felrázza képzeletünk világát, amelyről azt gondoltuk, hogy egészen rendben van, mert ugyebár megtettük amit egyébként mindenki. Ettünk, ittunk, nősültünk; dolgoztunk a mezőn és malomban, a gyárban és az irodában, otthon és a konyhában, még az államnak és az egyháznak is megadtuk, ami jár, elláttuk családjainkat és gyermekeinket! Nem loptunk, nem csaltunk és nem gyilkoltunk!

Igen ám, csakhogy Isten – így olvastuk ezt az evangéliumban – mindezekkel még nincs megelégedve. Ugyanígy éltek a vízözön előtti emberek is és mégis elsodorta őket az ár. Isten olyan éberséget és készenlétet kíván, amely révén az előbbieknél kiválóbb és maradandóbb tettekre vagyunk képesek. Isten célba veszi az önmagunk által gyártott biztonságot és életünk céltalan vergődéseit pusztulásba sodró alvásnak tekinti.

Túl kevés lenne Jézus figyelmeztető szavait: „Legyetek hát éberek, mert nem tudjátok, melyik órában jön el Uratok” csak a halálra vonatkoztatni. Isten nemcsak halálunk pillanatában közeledik felénk, hanem most és életünk minden órájában. Adventben karácsonyra készülünk, arra a napra, amelyen Isten emberként világra született. Ezért ha most halljuk: éberen várakozzatok Istenre és legyetek készen fogadására, akkor ez azt jelzi, hogy Isten természetes és emberi alakban közeledik felénk. Az élesszemű ember ezt megtapasztalja: a természet csodáiban, az élet szépségeiben és örömeiben. Ez az isteni felhívás olyan rendkívüli érzékek kifejlesztésére irányul, amelyekkel képesek vagyunk a felénk közeledő Istent mindenekelőtt embertársainkban felfedezni: a felénk közeledő szegényekben, a látogatásunkat váró betegekben, a segítségünkre szoruló nyomorgókban... Isten ma nálunk kopogtat és nevünkön szólít. Hozzánk jön, ha tárt szívvel fogadjuk, ha nemcsak az emberi teljesítményekben bízunk, hanem az üdvösséget Isten embereitől is várjuk, azoktól, akik éberen várakoznak Urukra.

Isten ereje megváltoztathatja és átalakíthatja a Föld színét: Szent Pál rég figyelmeztette a rómaiakat, hogy sok idejük már nincs: „Itt az óra, hogy felébredjünk az álomból: üdvösségünk közelebb van, mint amikor hívők lettünk... Vessük le a sötétség tetteit és öltsük fel a világosság fegyvereit” (Róm 13, 11–12). Ez tulajdonképpen annyit jelent: „most vagy soha”! Az ember hajlamos holnapra, a jövő hétre halasztani a dolgokat. Aztán szomorúan tapasztaljuk, hogy sokszor nincs holnap, sem jövő hét, vagy év. Az elmúlt alkalom nem tért vissza sohasem, mulasztásunk helyrehozhatatlan.

Talán környezetemben is voltak emberek, akik csak egyetlen jó szót, csak egyetlen megbocsátó tekintetet vártak tőlem – mindhiába, mert úgy gondoltam, majd csak ráérek arra még!

Végtelenül sok időnk nincs és itt az óra, hogy fölébredjünk álmunkból – ismételhetjük Pállal.

Ezért, ha valaki jóságunkra és megbocsátó szavunkra vár, ne késlekedjünk, tegyünk jót még ma, mert holnap már késő lehet.

Ha Isten szólít, hogy hozzam rendbe lelkemet még ma, ne halogassam azt holnapra, amikor már késő lehet. Imádkozni és a szentmisére járni ma kell elkezdeni. Holnap talán tenném, de már nem tudom! Az Úr Szent Pál szavaival minket is sürget: „Éljünk (hát) tisztességesen... ne evés-ivásban és részegeskedésben, ne kicsapongásban és tobzódásban, ne civakodásban és versengésben. Inkább öltsétek magatokra Jézus Krisztust” – (Róm 13, 13–14).

Az advent: Éberen várakozni, készülni az Úr jövetelére, jót tenni és megbocsátani, megszüntetni az igazságtalanságokat és a háborúkat, csillapítani mások nyomorát és örömet szerezni mindenkinek – ez igazi advent, Úr jövetel, találkozás Istennel.

Advent 2. vasárnapja

Olvasmány: Iz 11, 1–10;

Szentlecke: Róm 15, 4–9;

Evangélium: Mt 3, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az adventi istentiszteletek gyakran emlékeztetnek bennünket az ószövetségi próféták, Keresztelő János, a Názáreti Jézus és tanítványai szebb és jobb jövőt ígérő reményeire és vágyaira. Ők valamennyien szilárdan hittek vallásos álmaik beteljesedésében és ezért életük teljes odaadásával a megújult ember és rendezett világa, a béke és Isten országa kialakításán fáradoztak.

Korunkban sokat foglalkozunk a jövővel. Vannak elképzeléseink, céljaink és vágyaink, még akkor is, ha ezeknek legtöbbször semmi közük sincs a vallásos hitből fakadó elvárásokhoz. A legtöbben egészséget, biztos munkahelyet és jó megélhetést, kiváló bizonyítványt és szép előmenetelt, legfeljebb békés és nyugodt világrendet óhajtanak.

Isten az emberek barátja. Ezért szívesen elősegíti az ilyen földies óhajok megvalósulását is. Prófétái által azonban már sokszor rámutatott arra, hogy életünk igazi kibontakozását csak folytonos megtérésünk révén remélhetjük.

A bűnbánat olyan jócselekedeteket, gyümölcsöket érlel, amelyek képesek nemcsak földi életünk álmait, hanem nyugtalan szívünk örök vágyait is kielégíteni. Ennek tudatában hirdette Keresztelő János egykor a Jordán-melléki kíváncsiskodóknak és egyben a mai világ útkereső zarándokainak: „Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét” (Mt 3, 8).

Szentbeszéd

Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét

Mt 3, 2

Keresztény időszámításunk 27–28. éve táján a Jordán vidékén furcsa öltözetű ember vonta magára a nagy nyilvánosság figyelmét. Teveszőrből készült ruhát és csípőjén bőrövet hordott. Amilyen szembeötlő volt viselete, olyan önként vállalt és magányos életmódja is. Egyszerűen táplálkozott és szánalmasnak látszó körülmények között élte napjait. Sokan azt beszélték róla, hogy jóságos, imádságos és szent ember. Mindebből azonban semmi sem látszott, ha szóra nyitotta ajkát. Ilyenkor folyt belőle a fenyegetések áradata. Különösen irgalmatlanul bánt a megtérni nem akaró bűnösökkel. Viperák fajzatának nevezte őket és a pusztító tűz kínjaival fenyegette valamennyiüket. Szentül hitte, hogy a világ valamilyen hatalmas korforduló előtt áll és rövidesen elérkezik Isten bosszújának napja, amikor Isten hatalmas erejével újjáteremti az embert, s világát. Ezzel új korszak kezdődnék a Földön, Isten uralkodásának ideje, amelyben többé már semmilyen fonákságnak sem lenne helye, mert Isten igazságos haragja lecsap a bűnösökre és méltóan megbünteti őket.

Furcsa Jordán-melléki emberünk, Keresztelő János szilárd meggyőződése, hogy az említett isteni fordulat napja küszöbön áll. Ezért óvva inti kortársait, és megtérésüket sürgeti: „Tartsatok bűnbánatot, mert közel van az Isten országa” (Mt 3, 2) – hirdette keményen.

A Szentírásból tudjuk, hogy ez a felszólítás elsősorban a farizeusoknak és a szadduceusoknak szólt, az egykori zsidóság e két szélsőséges táborba tömörülő híveinek, akik mindig valamilyen kiskapun, kibúvón jártatták eszüket, ha az isteni törvények teljesítéséről volt szó. Álnok okoskodásuk miatt nevezi őket Keresztelő János viperák fajzatának. Kíméletlen korholásuktól sem riad vissza: „Ki tanított benneteket arra, hogy fussatok a közelgő harag elől? Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét. Ne gondoljátok, hogy arra hivatkozhattok: Ábrahám az atyánk!” (Mt 3, 7–9).

Ezt ma másképp így mondanánk: Csak az a tény, hogy valaki zsidó vagy vallásos, még nem jogcím arra, hogy elkerülje Isten ítéletét. Éppen ezért, ha eddig nem kis kárörömmel hallgattuk végig, miként szidalmazza Keresztelő János egykori hitsorsosait, jó lesz, ha most tudatosítjuk magunkban, hogy szavai nekünk is szólhatnak. Mert ki, ha nem éppen mi vagyunk a szóbanforgó farizeusok és szadduceusok, akik pontosan a magunk kénye-kedve szerint igyekszünk értelmezni Isten akaratát és úgy gondoljuk, hogy semmi szükségünk sincs megtérésre? János kortársaihoz hasonlóan okosabbnak tartjuk magunkat Istennél, mert arra gondolunk, hogy kijátszhatjuk Őt. Önmagunkban bízunk, kérkedünk saját sikereinkkel, úgy véljük, hogy házunk táján minden rendben van és tökéletesen eleget tettünk az emberség kívánalmainak. Így semmi szükségünk megtérésre. Jézus Krisztus behatóbb megismerése, szellemének kibontakozása lelkünkben, azaz felénk való közeledése, rólunk is leránthatja az álarcot és felfedheti közömbösségünket. Jézusban ugyanis Isten Lelke közeledik felénk – amint Izajás mondja:

„a bölcsesség és az értelem lelke;

a tanács és az erősség lelke;

a tudás és az Úr félelmének lelke” (Iz 11, 2).

Isten ezzel a Lélekkel akarja megújítani és meg is újítja a Föld színét. Ezt hallottuk Jánostól a mai evangéliumban: „Én csak vízzel keresztellek – mondotta – , hogy bűnbánatra indítsalak benneteket, de... Ő – Jézus Krisztus – Szentlélekkel és tűzzel fog benneteket megkeresztelni” (Mt 3, 11). Ez mutatja, hogy megtérésünk elsősorban Isten műve, mert tőle kapjuk a Lelket, azt a lelkületet, amely által igazabb és emberségesebb emberek lehetünk. Lelke megváltoztat bennünket, általa bölcsebbek és értelmesebbek leszünk.

Ha tehát Jézus Krisztus és vele Isten országa közeledik a világ felé, ez már eleve azt jelenti, hogy megváltozik a Föld színe, mert Jézus Krisztus megjelenésével, életével, tanításával és személyiségével olyan mércét, értékrendet állít fel, amely hatályon kívül helyez minden más mértékegységet. Ha Ő eljön, nincs többé más mércénk, csak Ő, Jézus Krisztus a mérce, amellyel mindenek megméretnek. Eljövetele óta pontosan tudhatjuk, mi a jó és mi a rossz, mit érdemes begyűjteni és mit elpusztítani. Ezt János a mai evangéliumban így ecsetelte: „Szórólapátja már a kezében van. Kitakarítja szérűjét, a búzát csűrébe gyűjti, a pelyvát pedig olthatatlan tűzbe vetve elégeti” (Mt 3, 12).

Hogy mi mulandó és mi állandó, mi az, ami előtte pelyvához hasonlóan semmit sem ér, ezt megállapíthatjuk Jézus tanításából és főleg példabeszédeiből. Olyanok ezek, mint Jézus kezében a János által említett szórólapátok, amelyek a különböző élethelyzetekben vihart kavarnak és kirostálják a hulladékot. Marad az érték.

Említsünk közülük néhányat. A két bibliai ájtatoskodó közül a templomban csak a saját hibáit beismerő alázatos vámos tér haza megigazultan, önmagával és Istennel megbékélve, míg az öntelt, dicsekvő farizeus megszégyenülten távozhatott a templomból (vö. Lk 18, 10). Másutt azt olvassuk, hogy a búza és konkoly együtt virulhat az aratás napjáig, de aztán mindkettőt szétkülönítik és a mihaszna száraz gyomot elégetik (vö. Mt 13, 25). Így választják széjjel a kicsi és nagy halakat is (Mt 13, 47), a javát felhasználják s a többit kidobják. De így tesznek különbséget a lányok között is, akik közül az ostobák nem hoztak olajat lámpásaikba, elszalasztották az Úr jövetelét és nem juthattak be a menyegzőre. Kintrekedtek a hideg sötétben, s ott megrökönyödve hallhatták a ítéletet: „Bizony mondom nektek, nem ismerlek benneteket” (Mt 25, 12).

„Tartsatok bűnbánatot, mert közel van az Isten országa és... Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét” – hallottuk ma a Biblia adventi megtérésre szóló felhívását. Lesznek, akik Isten hívó szavát elengedik fülük mellett és továbbra is váltakozó mértékegységek szerint rendezik be életüket, ahelyett, hogy Krisztushoz, az igazi és egyedüli mércéhez igazítanák azt. De lesznek, akiknek mindennapi életét meghatározza és átszövi a krisztusi hit, remény és szeretet. Ők megértették az isteni szót, elfogadták azt, és így bizalommal várhatják az üdvösséget.

Advent 3. vasárnapja

Olvasmány: Iz 35, 1–6a.10;

Szentlecke: Jak 5, 7–10;

Evangélium: Mt 11, 2–11.

Bevezető a szentmise kezdetén

Sok mai ember nem tud mit kezdeni az adventtel, az Úr eljövetelére való várakozás idejével. Figyelembe véve a kereszténység 2000 éves történelmét és az egyház arculatát a világban, bennünk is felmerül a kétkedő kérdés, amelyet Keresztelő János, amint ezt szentmisénk evangéliumi szakaszában hallani fogjuk, a börtönből intézett Jézushoz: „Te vagy az eljövendő, vagy mást várjunk” (Mt 11, 3)? Lehet-e Krisztus Urunkat még ma is életünk mérvadójának tekinteni, vagy másba, esetleg másokba kell helyeznünk boldogulásunk reményét?

Követei és barátai által Isten tudomásunkra hozta, hogy a megváltó nem érkezik fényes pompával és rendkívüli hatalommal, csak egyszerűen, evangéliumának örömhírével. A száraz sivatagot a burjánzó élet melegágyává varázsolja. A vakoknak visszaadja a látást, a süketeknek a hallást, a betegeknek az egészséget, a halottakat pedig az örök élettel jutalmazza.

A mai evangélium szerint mindezek bekövetkezése jelzi az Úr érkezését. Jelek, amelyekből olykor keveset veszünk észre. Ez azonban már rajtunk is áll. Életmódunk átalakulása, jobbra fordulása hozzájárulhat ahhoz, hogy a világ felismerje a köztünk élő Urat és újra belé helyezze boldogulásának reményét.

Szentbeszéd

Te vagy az eljövendő

Mt 11, 3

Az egyház sem élhet reklámok nélkül. Két héttel ezelőtt a templomokban kigyulladtak az adventi koszorúk első gyertyái. Ma már a harmadik ég, jelezvén, hogy közeledik a karácsony.

Úgy látszik, hogy korunkban az adventi koszorú gyertyáival együtt nagyszerűen sikerült vallásos reklámmá vált. Terjesztésétől még az ellenzék sem vonakodik. Nemcsak templomainkban, úton-útfélen találkozunk vele. Mégis azt kell mondanunk, hogy ez a vallásos cégér bármennyire közismert és közkedvelt, mégis csak üres reklám lett sokaknál belőle. Nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Az adventi koszorúk fénylő gyertyái által meghirdetett értékekből – legyen szabad ezúttal üzleti nyelven kifejeznem magam – alig kél el valami. Sőt e reklám folytán a többség még inkább földies gondolkodásúvá válik, mint volt azelőtt. Önfeledten gyűjt és lázasan üzletel, mintha csak örökre a földön akarná berendezni lakását. Adventi koszorút viszont nem ezért fontunk és nem ezért gyújtjuk meg gyertyáit sem. A zöld ágakkal örök reményünk beteljesedésére akartuk irányítani figyelmünket. A gyertyák növekvő fényével a világ világosságának közeledését akartuk szemléltetni. Az adventi koszorú arra hivatott, hogy felébressze bennünk az egyre csökkenő érdeklődést Isten országának kincsei iránt. Célt tévesztett ez a reklám?

Jézus Krisztus az evangélium értékel akar boldogítani és az adventi koszorú gyertyái arra hivatottak, hogy szembesítsenek azokkal. Ébresztgetnek és keltegetik kíváncsiságunkat: Kicsoda ez a Jézus Krisztus? Rendelkezik-e egyáltalán olyan „árukínálattal”, amely még minket, modern embereket is érdekelhetne? Érdemes-e még egyáltalán őrá figyelni? Tulajdonképpen hitünk központi kérdéséről van itt szó, amely szerint eldönthetjük, hogy kitartunk-e Jézus mellet vagy más (ál)messiások után nézünk és tőlük várjuk igazi boldogságunkat.

A kérdésre nem egyszerű a válasz. Sokan félnek Isten Lelkének irányításától és inkább, korunk tévtanítóinak lábai elé vetik magukat, és így általuk az önzés, az irigység, az elégedetlenség, a hatalom és a pénz rabjaivá válnak. Nincs szükségük az igazi Megváltóra. A pénz és hatalom istenétől várják az üdvösséget. Saját erejükben bíznak és azt hiszik, hogy elérhetik mindazt, amit hitünk szerint egyedül csak Isten adhat, az örök boldogságot.

Advent derekán Keresztelő János Jézushoz intézett kérdését halljuk és felkapjuk fejünket: „Te vagy az eljövendő, vagy mást várjunk” (Mt 11, 3)? A karácsony előtti rohangálás közepette nagyon is időszerű kérdés: Alapozhatjuk-e még jövőnket Jézus Krisztusra? Hiszen sokszor úgy tűnik, mintha műve már rég elavult és csődöt mondott volna. Néha még hívei is csak színből követik, és nem szívből.

A Jézusba vetett bizalom megfogyatkozását Keresztelő Jánosnak is át kellett élnie. A Messiás előfutára volt, mégis börtönbe került, sínylődik és senki sem törődik kiszabadításával. Még Jézus sem igyekezett a látszat szerint megvédeni lelkes hírnökét. Sőt azt kell tapasztalnia, hogy akit egyszer szórólapáttal és fejszenyéllel a kezében hatalmas, gonoszságot nem tűrő, tűzzel-vassal pusztító erős Istennek ábrázolt, az szelíd, irgalmas, jóságos és emberszerető Isten. Elkerül mindenféle feltűnést. Csendesen adja tudtul isteni mivoltát. Azt szeretné, ha az emberek a jelekből is olvasni tudnának: meggyógyította a fogyatékos testi sérülteket és a rokkantakat, barátságosan bánt a bűnösökkel. Ennél János többet várt. Több bizonyítékot és isteni megnyilatkozást, de neki is be kellett érnie azokkal a jelekkel, amelyekről már Izajás a Messiással kapcsolatosan szólott és amelyek Jézus ténykedését valóban kísérték: „vakok látnak, sánták járnak, leprások megtisztulnak, süketek hallanak, halottak feltámadnak, a szegényeknek pedig hirdetik az evangéliumot” (Mt 11, 5).

Jézus nem lépett fel tüzes karddal, mint ahogy ezt János szerette volna. Ő csendesen körüljárt jót cselekedvén, ahol csak lehetett. János a jelekből végül is felismerte az Isten Fiát, hitt neki és életét áldozta érte. Elérte élete beteljesedését.

Karácsonyi előkészületünk idején feltehetjük a kérdést: Mit tartunk mi Isten Fiáról, a Krisztusról? Sok jel és tudományos megfontolás szól mellette. Mégis, mintha kevesen találnának el igazán hozzá. Sokan örömmel nyugtázzák szeretetét és jóságát az elesettek és bűnösök iránt, de mégsem utánozzák, nem követik példáját és nem engedik, hogy Jézus meggyógyítsa vakságukat, süketségüket vagy bénaságukat. Emberektől várják a világ problémáinak megoldását és nem Istentől. Az atomháború vagy a környezetszennyeződés okozta halál elkerülésében ugyan mit segíthet az Isten – kérdezik többen hitetlenkedve.

Mégis azt kell vallanunk, hogy az ember igazi jólétét és boldogságát nem a saját maga által kiállított okos receptekkel fogja elérni, hanem Isten csendes közreműködésével a világban. Nekünk keresztényeknek, arra kell törekednünk, hogy ezen isteni működés előtt utat nyissunk, meghalljuk és kövessük lelkiismeretünk hívó szavát.

Még tíz nap és itt a karácsony. A sok rohanás közepette talán találunk még egy kis időt az önmagunkba szállásra. Önmegtagadásainkkal, imáinkkal, a rendszeres szentmisehallgatással, jócselekedeteinkkel és talán még a legesetlenebb és legegyszerűbb jó szóval is elősegíthetjük az Úr közeledését dermedt világunkban.

A keresztény ember számára senki másban nincs üdvösség, csak Jézus Krisztusban. Másra nincs mit várnunk. Ő az eljövendő. Egyedül csak benne nyugszik meg szívünk. Általa nyugalmat, békét és boldogságot talál.

Advent 4. vasárnapja

Olvasmány: Iz 7, 10–14;

Szentlecke: Róm 1, 1–7;

Evangélium: Mt 1, 18–25.

Bevezető a szentmise kezdetén

Advent 4. vasárnapján az egyház mindig Jézus születésének közvetlen előzményeire irányítja a krisztushívők figyelmét.

Ezen a napon rendszerint Mária, Jézus Anyja áll a szentmise evangéliumának előterében. Nem így idén.

Ma Józsefről hallunk, Mária jegyeséről, akinek Isten álomszerű látomásban nyilatkoztatta ki üdvözítő tervét. Az evangéliumi beszámolóból kitűnik, hogy Isten üdvözítő szándékainak megvalósításában feltétlenül számít az ember együttműködésére. József egykor erre készségesen vállalkozott, engedelmesen és hitből fakadó cselekedetekkel válaszolt Isten hívó szavára.

Az adventi időben gyakran halljuk Isten együttműködésre szólító üzenetét. Ha megtartjuk parancsait és szeretettel vagyunk egymás iránt, akkor Józsefhez hasonlóan, mi is Isten partnerei és „igaz” követői vagyunk.

A most következő lelkiismeretvizsgálat és bűnbánat által ismét Isten társai lehetünk, segítői a világ üdvözítésében.

Szentbeszéd

Ő szabadítja meg népét

Mt 1, 21

A különleges képességekkel megáldott és komolyan elkötelezett újítók gondolatai többször éles ellenállásba ütköznek. Az emberek általában bizalmatlanok az új eszmék iránt. Kétkedve fogadják az új eszméket és azok hirdetőit. Az újítások idején előtérbe kerülnek a gyanúsítgatások és irigykedések: vajon mit akarnak és mi vezérli őket? Honnan származnak elképzeléseik? Milyen lelkületből fakad tanításuk?

Hasonló ellenállásba ütközött Jézus tanítása is. Meglepte kortársait. A legtöbben érthetetlenül hallgatták feltűnő és különleges beszédeit: Vitatták Istenről és országáról szóló tanait; megütköztek, ha Isten nevében és önmagát Istennek vallva szólt, cselekedett és intézkedett; bosszankodtak, ha komoly és őszinte vallásosságot sürgetett; elviselhetetlennek tartották, ha alapvető változásokat követelt a magán és a közélet minden területén. Ki ez az ember – volt egykor s ma a nagy kérdés? Szélhámos, néplázító, tévtanító vagy talán elvetemült istenkáromló, aki az egykori zsidó törvények értelmében méltó a halálra? Milyen lélek működik benne: Isten lelke vagy a Sátáné?

Jézus kereszthalála után a vita tovább éleződött. Egyesek Jézus halálát kudarcnak vélték: még az Isten is elhagyta – mondogatták – , nem Ő a Messiás. Egészen másképpen gondolkodtak azok, akik elfogadták Jézus föltámadását. Ők tudták, hogy milyen lélek lakott benne és szentül hitték: Jézus az Isten Fia. Az Isten Lelke lakik benne, ő az Üdvözítő, a világ Megváltója. Ez a felfogásbeli különbség a keresztény és zsidó ellentétek gyökere. A Lélek felismerése Jézusban ma is két részre osztja a világot: Hívőkre és hitetlenekre.

A keresztények szent meggyőződése, hogy Jézus a Szentlélek gyermeke: „Ő test szerint Dávid nemzetségéből született, a szentség lelke szerint azonban a halálból való feltámadásával az Isten hatalmas Fiának bizonyult” (Róm 1, 3–4) – vallják Szent Pállal.

Az Újszövetségi Szentírás ugyancsak úgy állítja elénk Jézust, mint aki Isten Lelkének kiváló hordozója: megkeresztelkedésének idején a Jordánnál leszállt rá a Szentlélek; Keresztelő Szent János tanúsága alapján ő az, aki „majd Szentlélekkel keresztel” (Mk 1, 8). Az Írásból kitűnik, hogy Jézus rendelkezik leginkább a Lélek kegyelmi adományaival. Elsősorban Ő kapta meg a bölcsesség, a gyógyítás, a prófétálás, a szívek ismeretének ajándékát és a szellemek elbírálásának képességét (1 Kor 12). Róla valóban tudni lehet, hogy milyen Lélek lakik benne.

Így nagyon is érthető Máté evangélista a mai evangéliumi szakaszban, amikor szívvel-lélekkel azon fáradozik, hogy minden kétséget kizáróan rámutasson: a Mária szíve alatt fogant élet a Szentlélektől van (Mt 1, 20). Ezért Jézus nemcsak átvitt értelemben, de a szó szoros értelmében is a Szentlélek gyermeke.

Nem valamiféle mesebeli „istenfiak” és „félistenek” nemzéséről van itt szó, mint ahogyan erről némely görög és római mondavilágból származó költeményben olvashatunk. Ott előfordulhatott, hogy valamelyik égi Istenség földi asszonytól nemzett magának gyermeket. Az ilyen elképzelés azonban teljesen idegen a Biblia gondolatvilágától és egyáltalán nem egyeztethető össze annak istenképével.

Az evangéliumban sokkal inkább az „új teremtményről” és a „teremtő Lélekről” esik szó. Ez a Lélek Mária szíve alatt létrehozza azt az új valóságot, amelyről évezredeken át álmodoztak a próféták és a szent bölcselők. Mária magzata Jézus és „ez azt jelenti: Velünk az Isten” (Mt 1, 23), az Üdvözítő, a Megváltó és a Szabadító.

Így a mai evangéliumi szakaszban Máté szoros kapcsolatot teremt a prófétai ígéretek és azok beteljesedése között Jézusban, akinek neve Isten az üdvösség. A hívők felismerték benne az „Emmanuel”-t, a „Velünk az Isten”-t. Földi életében megtapasztalták, hogy a Jézussal való találkozás gyógyulást, szabadulást és üdvösséget jelent. Ő az, aki megújítja a Föld színét és betölti Isten Lelkével.

Lehet ezt ennél szebben kifejezni: Jézus a Szentlélek nemzése, közreműködése által jött a világra?

Jézus szűzi fogantatásának kérdése sokakban kétséget szül. Vagy talán ellentmond Jézus Istenségének és Szentségének, ha ő is teljesen normális és emberi módon fogantatott?

A kérdéssel kapcsolatban nem felejthetjük Lukács evangélista figyelmeztetését: „Istennél semmi sem lehetetlen” (Lk 1, 37). Ő mindenható és adott esetben felfüggesztheti a természet törvényeit, tűnjék az bármennyire is hallatlannak. Esetünkben ez nagyon is elfogadható, főleg akkor, ha meggondoljuk, hogy itt a világtörténelem legkiemelkedőbb eseményéről van szó: emberré lett az Isten.

Megtestesülése óta különösképpen közöttünk él és szüntelenül hitünkre várakozik. Hiszen Isten csak hitünk segítségével és a belőle fakadó elkötelezettséggel folytathatja megváltó művét a világban. Nélkülünk semmit sem tesz, Ő általunk működik. Ezért Ő ma is az ember szabad hozzáállását várja, akárcsak egykor Mária és József megváltást elősegítő igenjét.

A mai evangéliumban arról hallottunk, hogy Isten saját terveinek megvalósításához József hitből fakadó beleegyezését is kikérte. Az ácsmester nem tagadta meg az Istennel való együttműködést, pedig neki sem lehetett könnyű dolga. Egy álom alapján kellett hinnie Mária hűségében, és éppen ennek az álomnak alapján kellett vállalnia a későbbi hűséges hitvestársi szerepet. Józsefnek ehhez mindenképpen Istenbe vetett erős bizalomra és bátorságra volt szüksége. Ő mégis szó nélkül vállalkozott a nagy feladatra Istennel és engedelmeskedett neki. Az egyszerű és tisztességes emberek módján, kézzelfogható és konkrét tettekkel tanúskodott rendíthetetlen hitéről: óvta és védte családját, hűségesen gondoskodott Isten Fiáról és Szűz Máriáról. Úgy látszik, hogy ez a hit Isten előtt kedves, és Ő mindig az ilyen tevékenységben megnyilatkozó hitre építi üdvözítő művét.

Karácsonyi idő

Karácsony – Éjféli mise

Olvasmány: Iz 9, 1–3. 5–6;

Szentlecke: Tit 2, 11–14;

Evangélium: Lk 2, 1–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

Karácsony éjszakáján Jézus születésére emlékezünk, a betlehemi puszta világra szóló eseményére. Ezen az éjszakán csillagok gyúlnak, fényárban úsznak a zsúfolásig megtelt templomok és a szeretet lángjában égnek az emberi szívek. A krisztushívők ajkáról örömmel száll az angyali ének: „Dicsőség a magasságban Istennek és békesség a földön a jóakaratú embereknek”.

Ebben az évben Európa több országában is felragyogott a szabadság hajnala, és így négy évtizedes zsarnoki elnyomás után ma újra szabadon zenghetik Európa népei Megváltó Istenünk eljövetelét Földünkre. Örvendeznek a nemzetek, hogy újra béke és szabadság tölti be földjüket. Velük együtt örvendezik és Istennek hálálkodik a magyar nép, amely szintén visszanyerte szabadságát. Hogyne zengenénk boldogan: „Vigasságos, hangos nagy örömünk támadt: Megszületett Jézus a beteg világnak. Felragyog immáron fényességes napja Isten irgalmának” (Ho 36).

Ugyanakkor szívünket mégis fájdalom és keserűség járja át, ha arra gondolunk, hogy Erdélyben és Romániában még a legutóbbi órában is dörögtek a gyilkos fegyverek, emberekre vadásztak a megbuktatott zsarnokok, és még ezekben a pillanatokban is éheznek és fáznak a szegények, kínlódnak a katonák és vérzenek a sebesültek, sírnak az árvák és özvegyek.

Ezen az éjszakán őket is szívünkbe zárjuk. A szentmisében közösen imádkozunk az Erdélyben és Romániában élő szabadságszerető népekért, románokért, magyarokért, németekért; az elnyomók és szenvedők megbékéléséért; a temesvári, aradi, bukaresti és többi vértanúkért valamint azért, hogy Európa minden országában megszűnjék a terror, egyetértésben éljenek a nemzetek és a krisztusi béke töltse be az emberek szívét.

Testvéri együttérzésünk igazi jele a tettekben megnyilvánuló szeretet. Ezért a mai és az elkövetkező napok szentmiséiben összegyűjtött adományokat a romániai bajbajutottak megsegítésére szánjuk.

A testvériség, szolidaritás és szeretet jegyében most felidézzük a betlehemi puszta eseményeit és azt a nagy titkot, hogy velünk az Isten.

Szentbeszéd

Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr

Lk 2, 11

A legtöbben élénken emlékezünk a legutóbbi népszámlálást megelőző heves vitákra és tiltakozásokra Németországban. A miénkhez hasonló demokratikus államokban bárki és bármikor felemelheti szavát még a legfelsőbb hatósági intézkedésekkel szemben is. Nem így van ez a totalitáris társadalmakban. Ezekben nem lázonghat szabadon a nép. A zsarnokok elnémítják, börtönbe vetik vagy megölik a tiltakozókat.

Így volt ez a Római Birodalom területén is, amikor 2000 évvel korábban Augusztus császár elrendelte alattvalói összeírását. A parancs szerint össze kellett írni a Birodalom minden lakóját. Mindenkinek saját szülőföldjén kellett megjelennie a hatóságok előtt az összeíráson. Sokak számára ez komoly áldozatot jelentett. Időközben más vidékre költöztek, és így most körülményes utazásokra kényszerültek. Adott esetben ez munkakiesést, időveszteséget és jelentős anyagi károsodást idézett elő. A törvény azonban nem tűrt semmiféle ellentmondást.

Ezért a Názáretiek ácsmestere, József is felszedelőzködött, és várandós feleségével, Máriával elindult Betlehembe, hogy ott, ősei földjén eleget tegyen a császári rendeletnek. Ekkor még alig sejthette, hogy miközben az istenné kikiáltott császár parancsának engedelmeskedik, mindenható római ura is csak eszköz a történelem igazi Irányítójának kezében, aki rövidesen éppen az ő szülőföldjén, Betlehemben és családjában nyilatkoztatja ki önmagát Jézus Krisztusban. „Ott-tartózkodásuk alatt elérkezett a szülés ideje” – írja az ifjú párról a korabeli tudósító, Lukács evangélista és így folytatja – „Mária megszülte elsőszülött fiát ...” (Lk 2, 6).

Az események idején ennél többet senki sem írhatott. A betlehemi pusztán akkor még mindenki csak ennyit látott: fiúgyermek született. A mindennapi esemény később, Isten követeinek tanúságtétele után keltett különösebb feltűnést. Először ők hirdették nemcsak a pásztoroknak, hanem mindenkinek a világon: „Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr”. Még a hívő emberek is csak Isten követeinek tanúságtétele után fedezték fel a betlehemi csecsemőben Isten Fiát, aki azért jött közénk, hogy meghirdesse a szeretet országát, Isten új birodalmát a Földön, amelyben aztán már csak egy valakinek tartozunk engedelmességgel: Istennek, aki Jézus és mindannyiunk mennyei Atyja.

A karácsonyi örömhír lényege ez: megjelent közöttünk üdvözítő Istenünk emberszerető jósága. A kijelentés és boldogító hír meglehetősen feje tetejére állítja sok mai ember karácsonnyal kapcsolatos elképzelését. A hívők karácsonyi szózatában alig hallunk arról az idillről, amelyet a 20. század embere oly ragyogóan kiszínezett magának. A betlehemi örömhírben csak másodlagos szerepet játszik a betlehemi jászol, a karácsonyfa, az ajándék és egyáltalán nem lényeges abban az adventi hangulat sem.

Bármennyire furcsa, de tény, hogy még a 20. század nagykorúvá serdült embere is legtöbbször a tűz mellett furulyázó pásztorok és a csillagos éjszakában röpködő angyalkák színjátékában keresi karácsony lényegi mondandóját, és rögtön zavarba jön, kényelmetlenül érzi magát, ha karácsonyi hamis vallásosságát megzavarja az isteni üzenet: „Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr” (Lk 2, 11), „s az Ige testté lett, és közöttünk élt” (Jn 1, 14). Érthetetlenül áll előtte, ha anyagi világra korlátozott szellemi horizontján felvillan karácsony titka Szent Pál megfogalmazásában: „Amikor azonban üdvözítő Istenünk kinyilvánította jóságát és emberszeretetét, megmentett minket” (Tit 3, 4).

A karácsonyi szokások közepette többen megfeledkeznek az angyalok énekéről, vagy felcserélik abban a helyes sorrendet. Isten követei azt sürgették, hogy az embernek először Isten dicsőségét kell zengedezni, mert csak azután jöhet igazi béke földünkre: „Dicsőség a magasságban Istennek és békesség a földön a jóakaratú embereknek” (Lk 2, 11).

Sok mai ember tévedése abban rejlik, hogy mereven szétválasztja az eget és a földet, s csak ez utóbbira összpontosít. Elhitették vele, hogy aki az égre tekint, az nem élvezheti az életet; aki Isten előtt leborul, az buta és gyáva; aki összekulcsolja kezét, az tehetetlen; aki Istent dicsőíti, az saját magát alázza meg.

Vajon mit szólnak tapasztalataink mindezekhez a rágalmakhoz? Nemde azt tapasztaljuk szüntelenül, hogy akik csak a földre szegzik tekintetüket, azok előbb-utóbb nem ismernek se Istent, se embert, legfeljebb az ököljogot: aki bírja, marja.

Isten dicsőítése semmiképpen sem jelenti az ember lebecsülését vagy leértékelését; egyedül az jut kifejezésre általa, hogy az ember egyáltalán nem ura saját magának, csak birtokba vette önmagát és csak önmaga gondozója, de semmiképpen sem saját maga istene. A teremtett világ nem saját tulajdona, hanem Istené, aki ránk bízta azt, hogy gazdálkodjunk általa és vele. A hívő ember ezért soha sem felejtheti, hogy Istennek felelősséggel tartozik önmagáért és a világért. Isten egykor számon kéri sáfárkodásunk gyümölcsét, és – hangozzék ez bármennyire is maradian – jaj nekünk, ha nem kamatoztattuk az Istentől ránk bízott kincseket.

Isten dicsőítése mindennapi cselekedeteinkben mutatkozik meg leginkább, főleg azáltal, ha gyakoroljuk nemcsak az emberi bölcselkedésekkel költött szabadságjogokat, de a javunkat szolgáló isteni parancsokat is.

Jézus Krisztus eljött közénk, hogy helyreállítsa Isten dicsőségét a világban, és általa üdvösséget, békességet és boldogságot szerezzen minden igaz embernek. Születésével kinyilvánult a világban üdvözítő Istenünk emberszerető jósága. Sokan azt hiszik, hogy önmagukat felőrölve Isten nélkül is megtalálják boldogságukat. Nélküle nincs üdvösség! Az ember csak úgy boldogul, ha Isten után jár, elfogadja igazságait és megosztja Vele halandó életét.

Karácsony – Pásztorok miséje

Olvasmány: Iz 62, 11–12;

Szentlecke: Tit 3, 4–7;

Evangélium: Lk 2, 15–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus születésére emlékezünk. A betlehemi puszta világraszóló eseményére. Híre immár két évezrede lázban tartja az emberiség nagy többségét. Karácsonykor csillognak a szemek és egymás keblére borulnak az emberek. Fényárban úsznak a zsúfolásig megtelt templomok és a krisztushívők ajkáról örömmel száll az angyali ének: „Dicsőség a magasságban Istennek és békesség a földön a jóakaratú embereknek”.

Mindez azért van így, mert egykor történelmünk egén letörölhetetlenül felragyogott az üdvözítő név: Jézus Krisztus. Most csecsemőként közeledik felénk: tehetetlenül, kiszolgáltatottan és szegényesen. Így jelezte, amit később hangosan hirdetett: nem hatalom, pénz és dicsőség teszi boldoggá az embert, hanem az Isten által hozott testvéri egyetértés, béke és szeretet. Ezért karácsonyi örömünk akkor lehet teljes és tartós, ha megengedjük, hogy a betlehemi Csillag üdvözítő fénye beragyogja szívünket.

Szentbeszéd

Menjünk el Betlehembe

Lk 2, 15

A felszedelődzködések, a vándorlások, az utazások karácsony szoros velejárói lettek. Napjainkban sokan idegenben töltik a karácsonyt. Elutaznak a hegyek közé, vagy melegebb vidékekre, a rokonokhoz, ismerősökhöz vagy jó barátokhoz.

A Szentírás beszámolója szerint az első karácsonykor is nagy volt a jövés-menés. A népszámlálás miatt mozgásban volt egész Zsidóország. Mária József kíséretében amolyan 130 km-es utat tehetett meg és az út végén, Betlehemben világra hozta Gyermekét. A júdeai puszta fölött égi követek röpködtek. Bölcsek indultak Keletről Nyugatra. Betlehem lakói szintén lázas futkározásban voltak. Még az amúgy nyugodt pásztorok is izgatottan biztatgatták egymást: „Menjünk el Betlehembe, hadd lássuk, ami történt, amit az Úr tudtunkra adott” (Lk 2, 15). Nem tanakodtak, nem teketóriáztak és filozofálgattak. Habozás nélkül felkerekedtek és útnak indultak Betlehem felé. Körülöttük sötét volt az ég, mégsem kételkedtek, nem mondogatták egymásnak: „hátha...” vagy „talán mégse úgy van...”, hanem egyszerűen nekivágtak az útnak, mentek bele a sötét éjszakába, és szívükben lángolt a hit. Álom-e vagy valóság a betlehemi esemény? Őket mindez egyszerűen nem érdekelte. A világ legtermészetesebb módján, mintha csak másképp nem is lehetne, felkerekedtek és elmentek Betlehembe.

Az első karácsony óta évről-évre elhangzik a pásztorok bíztató felhívása: Rajta! Gyerünk Betlehembe! Az egyszerű pásztorok annak idején nem is sejtették, hogy 2000 év múlva felhívásuk a kor legkihívóbb üzenetévé válik. Itt nemcsak egy betlehemi társasutazásról van szó, hanem az emberiség legnagyobb kalandjáról: az Istenkeresés kérdéséről. Sokan a pásztorok felhívásában naiv és érzelgős felszólítást látnak az évente visszatérő karácsonyi szokások és rendezvények megtartására. Számukra a karácsonyi és a téli szabadság, a látogatások és az ajándékozások idejét jelzi csupán. Mások a felszólításban kedves szokásokra szóló indíttatást látnak és legfeljebb az éjféli misére gondolnak, a szentmisére, amely egyébként az egész év folyamán alig érdekelte őket.

A Betlehembe való utazás komoly kérdéseket támaszt: Minek ez az egész? Minek ide még Karácsony? Egyáltalán mi értelme a nagy készülődésnek, várakozásnak, az ajándékozásoknak? Szabadnapokat is talán jobb lenne az év más időpontján kivenni! Vagy talán mégis van ennek az egésznek valami köze az ember ősi vágyához? Talán éppen vágyaink beteljesedéséből tapasztalunk karácsonykor valamit? És ha így van, miért éppen karácsonykor?

Mindenesetre az ünnep sok lelket magával ragad, még azok lelkét is, akik egyébként alig tartanak kapcsolatot az egyházzal és vallásosságuk is csak legfeljebb az éjféli mise idejére szorítkozik.

Joggal tehető fel a kérdés: Honnan van karácsonynak ez a szíveket hódító varázsa? A hívő ember számára ez abból a jó hírből, örömhírből származik, hogy karácsony éjszakáján Isten emberré lett. Ez azt jelenti, hogy Isten egy lett közülünk, valóságos ember, mint mi! Így karácsony a mi személyes ünnepünk is. Isten emberré lett és ezzel megtörtént a legelképzelhetetlenebb valóság. Emberi mivoltunk az istenség részese lett: Isten gyermekei, Isten fiai lettünk.

Mindez értünk történt, hogy igazi emberré válhassunk. Isten emberré lett, hogy emberibb emberek lehessünk. Nagy problémánk ma, hogy az isteniből alig látunk valamicskét is világunkban. A kérdés nem új. Évezredek óta foglalkoztatja az emberiséget. Az egykori rabbi válaszánál alig találunk jobbat. Ez a rabbi tanítványa kérdésére válaszolt, aki így gondolkodott: Régen voltak emberek, akik Istent színről színre látták. Miért nincsenek ma ilyen emberek? A rabbi válasza igen rövid volt: Mert ma senki sem képes olyan mélyen meghajolni.

Korunk embere talán semmitől sem irtózik jobban, mint a meghajlástól. Nem akar meghajolni sem Isten, sem ember előtt, mert nem hiszi, hogy a valóságos Isten valóságos emberré lett.

Ma karácsony arra szólít, hogy próbáljunk meg újra és újra emberré lenni éppen azáltal, hogy mélyen meghajlunk és így magunkba tekintünk. Meghajolva megláthatjuk magunkban a véges és tehetetlen teremtményt, megválaszolatlan kérdéseinket és kínzó gondjainkat. Felfedezhetjük Istent, aki sorsunkat Jézus Krisztusban saját maga sorsává tette.

Általa emberibb emberek leszünk és megláthatjuk Istent akkor is, ha embertársainkban felismerjük a felebarátot. Hozzá hajolva könnyen felelhetjük a benne felénk közeledő Istent.

Karácsonyi felhívásunk: Rajta! Gyerünk hát Betlehembe! Krisztusért vállalkozzunk életünk nagy kalandjára, a nagy útra, amelynek végén mindenképpen vele találkozunk. Nem az erősek, a csavaros eszű filozófusok láthatják meg Istent, hanem elsősorban a szelíd és békés lelkű, hívő emberek. A költő ezt így foglalja össze „Akik a Gyermeket keresték” című versében (Kunszeri Gyula):

1. Jöttek mogorva zsoldosok,

markolván zord fegyvereket...

Keresték. – Ámde nem találták

a Gyermeket.

2. És jöttek tudós mágusok;

beutazták a Keletet,

s keresték... s végül megtalálták

a Gyermeket.

3. És jöttek szelíd pásztorok,

szívükben béke, szeretet...

Keresték s RÖGTÖN megtalálták

a Gyermeket.

A Szent Család ünnepe – Vasárnap Karácsony nyolcada alatt

Olvasmány: Sir 3, 3–7.14–17a;

Szentlecke: Kol 3, 12–21;

Evangélium: Mt 2, 12–15.19–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

Minden ember életében meghatározó szerepet játszik a család és az otthon, amelyben született. Itt szerezzük elsődleges tapasztalatainkat, itt ismerjük meg a szeretet, a béke, az emberi közösség és megértés melegségét, de itt találkozunk a félreértések, a szigor, a civakodások és viták durva valóságával is. A családban szerzett benyomások formálják érzés- és gondolatvilágunkat, rányomják bélyegüket mindennapi tevékenységünkre.

Karácsony után az első vasárnapon Szent Család ünnepét üljük és arra a családi közösségre emlékezünk, amelyben Jézus felnőtt és amely bizonyos fokig megszabta életét. A Szent Családra emlékezünk, mert abban olyan kiváló értékeket találunk, amely nélkül ma sincs harmonikus, békés és boldog családi élet. Modern korunkban is érdemes felidéznünk azokat.

Szentbeszéd

József fölkelt, fogta a gyermeket és anyját

Mt 2, 21

XV. Benedek pápa 1921-ben elrendelte a Szent Család ünnepét. Ezzel a keresztény családok figyelmét különösképpen ráirányította a Szent Család életére és az ebben rejlő értékekre. Ez olyan korban történt, amikor világszerte többen úgy vélték, hogy az egyház nem becsüli megfelelő mértékben a keresztény családi életformát és előnyben részesíti a nőtlen és szűzi életformát.

Ennek több oka volt. A kereszténység alapítója, Jézus Krisztus nőtlenül élt. Az apostolok utáni századokban a későbbi hitterjesztők ugyancsak a szűzi életformát tekintették ideálnak. A keresztény lelkiség tanítói mindig megkülönböztetett előszeretettel mutattak rá a szűzi életforma kiválóságára. Az egyház is gyakran a szerzeteseket emelte oltárra és állította példaképül.

A hitterjesztők olykor még a Szent Család életét is úgy mutatták be, mintha az a zárdai élet másolata lett volna. Jellemzője: a szegénység, az alázatosság, a tisztaság és az engedelmesség. Így könnyen az a félreértés támadt, mintha a Szent Család nem is lenne igazi család, csak amolyan quasi családi közösség, amelyben Mária szűzen szülte gyermekét és Józsefnek legfeljebb családfenntartói szerep jutott.

Némelyekben karikatúrakép alakult ki a keresztény családokról, valamiféle szerzetesi családi kép, amellyel a mai modern családok már semmit sem kezdhettek. Nekik úgy tűnt, mintha az egyház korunkban teljesen figyelmen kívül hagyta volna a világban végbemenő kétezeréves változásokat és a modern körülményeket.

A családi élet mindig szoros kapcsolatban állott a fennálló társadalmi, gazdasági és erkölcsi renddel. Ezek megváltozása természetesen magával hozta a családi életforma átalakulását is. Napjainkban egyre ritkább az olyan család, ahol a ház egész népe közösen ül asztalhoz és együtt végzi vasárnapi sétáját. Sokfelé az apából lett háziasszony és a feleségből kereső családfenntartó. Felnövőben egy olyan generáció, amely már alig ismeri szüleit, csak ideges és fáradt, hétvégén kettesben kiránduló dolgozókat. A nagyszülőknél vagy a napköziben nevelkedik. Még jó, ha nagy ritkán összeül a család egy-egy közös ebédre vagy ünnepre. Megnövekedett a családtagok függetlensége. Valamennyien keresnek. Legtöbbször a hitvestársak sincsenek egymásra utalva. A gyerekek is önállóan élnek. A család terheinek elviselése is közös. A házasságok időtartama is változott. Amíg a középkorban általában 12 évet tartott egy házasság, az alacsony átlag-életkor miatt, ma a „holtomiglan-holtáiglan” érvényessége ennek többszörösére emelkedett.

A megváltozott körülmények ellenére mégis csak azt kell állítanunk, hogy a Szent Család hagyományos formája ellenére is rendelkezik olyan értékekkel, amelyekre a mai kornak is szüksége van és amelyek nélkül nem lehet, nincs igazi és boldog családi élet. A Szentírás távolról sem akar bennünket a Szent Család hagyományos életmódjának lemásolására kényszeríteni. Az egyház maga sem múzeum, amelyben letűnt korok remekműveit őrzik, hanem az a műhely, amelyben az ősi tapasztalatok felhasználásával és a krisztusi hit fényénél újabb remekművek születnek.

A Szent Család életéről meglehetősen keveset tudunk. A népi hagyomány jóllehet kiszínezte a názáreti ácsmester otthonát, a betlehemi barlangot és ismeri az Egyiptomba menekülő kisgyermekes házaspárt, de e család mindennapi élete rejtve maradt előttünk. Talán ez így is van jól, mert így figyelmünket nem kötik le a konkrét formák.

A Szent Család életét Isten közelsége járta át, és ez megszentelte életüket. Ebből adódnak a benne rejlő örök értékek, amelyeket Szent Pál apostol nemcsak a házastársaknak, hanem minden megkeresztelt embernek is ajánl: „Mint Istennek szent és kedves választottai öltsétek magatokra az irgalmasságot, jóságot, a szelídséget és a türelmet... viseljétek el egymást és bocsássatok meg egymásnak” (Kol 13, 12). Korunkban bármennyire megváltoztak a családi élet körülményei, a tökéletesség köteléke mégis csak a szeretet marad, amint Pál mondotta: „Legfőként pedig szeressétek egymást, mert ez a tökéletesség köteléke”. A Korintusiakhoz írt levelében Pál még azt is megmondja, hogy hogyan néz ki ez az igazi szeretet: „A szeretet türelmes, a szeretet jóságos, a szeretet nem féltékeny, nem kérkedik, nem is kevély. Nem tapintatlan, nem keresi a maga javát, nem gerjed haragra, a rosszat nem rója fel... Mindent eltűr, mindent elhisz, mindent remél, mindent elvisel” (1 Kor 13, 4sk).

Ezek az értékek nem üres szavak. Csak a mindennapi életben tetté kell váltani azokat. Erre korunkban is kínálkozik lehetőség. Ha a családban szeretet uralkodik, akkor a férfi bármikor átveheti felesége szerepét a háztartásban és nem fog szenvedni amiatt, hogy felesége a családfenntartó. Ugyanakkor az asszony sem fogja férjével éreztetni, hogy gyáva és tehetetlen, mert nem kapott munkát és vállalkozása kudarcba fulladt. Az ilyen családban helyet kap a gyermek. Nem kell szülők nélkül felnőjön, s a nagyszülőknek sem kell átvállalniuk a pótszülők szerepét.

Napjainkban sokat beszélnek a családról. A bomladozás orvosságát mégsem találjuk. Az egyház sem szolgál végérvényes receptekkel, de képes rámutatni azokra a bevált értékekre, amelyek nélkül nincs boldog családi élet és korunk emberének is nélkülözhetetlen. A krisztusi szeretet és megbocsátás nélkül ma sincs boldog család. Nekünk szüntelenül pályaigazítást kell végeznünk önző felfogásunkon a szeretet parancsának megfelelően. A családok irányítója ma is csak Jézus Krisztus lehet. Senki más nem állíthatja magáról: én vagyok az út, az igazság és az élet.

Január 1., Szűz Mária, Isten Anyja ünnepe – Újév

Olvasmány: Szám 6, 22–27;

Szentlecke: Gal 4, 4–7;

Evangélium: Lk 2, 16–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Kegyelem nektek és békesség Atyánktól, az Istentől és Urunktól, Jézus Krisztustól!

Az újesztendő első napján jókívánságokkal köszöntjük egymást. Általában boldogságot, szerencsét, sikert, isteni áldást és jó egészséget kívánunk egymásnak. Jókívánságainknak foganatja is lehet, ha helyet biztosítunk Isten békéjének a földön, és az emberek meghallják Isten karácsonykor elhangzó békeszózatát, amely szerint először Istennek kell megadni a dicsőséget és csak aztán lehet békesség a földön a jóakaratú embereknek.

Ezért Szentatyánk szándéka szerint ma világszerte a békéért imádkozik az egyház. Az új év kezdetén megfogalmazott jókívánságokból kicsengő boldogság utáni vágyunk ugyanis csak akkor válik valóra, ha az ember önmagával és környezetével békében él. Mert a béke nem a csúcstalálkozók termeiben kezdődik, hanem az önmagukkal megbékélt lelkekben, saját gyöngeségeink és gyarlóságaink elismerésével, – a családban, az iskolában és a munkahelyen, mindenütt, ahol az emberek nem egymás ellen, még csak nem is egymás mellett, hanem egymással karöltve küzdenek egymásért.

Ma ezzel a békeszerető lelkülettel állunk Isten elé és nyílt szívvel várjuk azt az isteni segítséget, amely a szentmise áldást ígérő köszöntésében is kifejezésre jut: „Az Úr békéje legyen veletek mindenkor!” Újesztendőnk csak úgy lesz békés és boldog, ha az Úr békéje betölti lelkünket és általunk a világot.

Szentbeszéd

Dicsőítették és magasztalták Istent mindenért

Lk 2, 20

Alig néhány órája temettük az Óesztendőt. Voltak, akik a tv képernyője előtt várták az Óév utolsó 24. óráját, mások díszes tánctermekben és szórakozóhelyeken ünnepelték a tovatűnő év halálát és a pirkadó új esztendő születését.

Az évváltó idő határán állva tekintetünket először a múltra szegezzük. 365 nap hosszú idő, sok-sok gonddal, szenvedéssel és megpróbáltatással. De nem feledkezhetünk meg a derűs órákról sem, amikor megtapasztaltuk az élet örömeit és sikereit, felebarátaink szeretetét és olykor talán még a szerencse mámorát is.

A keresztény ember hiszi, hogy a történelem nem vak véletlenek sorozata, hanem Isten kifürkészhetetlen és gondviselő terveinek megvalósulása. Vallja, hogy az egyéni sorsok mögött sem Fortuna istenasszony szeszélyes intézkedése rejlik, hanem valamennyiünk szerető Atyja, életünk teremtője és fenntartója, akinek igazán hálával és köszönettel tartozunk egész létünkért.

Jóllehet sokszor bánat és csalódás ér bennünket, mégis azt kell mondanunk, hogy Isten a forrása minden jónak. Ő még a rosszat is javunkra tudja fordítani, főleg akkor, ha megértjük Isten terveit, szolgálatába állunk és nem igyekszünk azt keresztezni.

Tulajdonképpen mindenért, a kapott jókért és rosszakért is hálával tartozunk Istennek. Ezért most, az új esztendő küszöbén, miközben az elmúlt évet felidézzük, szálljon első gondolatunk Isten felé és köszönjük meg neki, hogy egy esztendő elmúltával ismét itt állhatunk, magasztalhatjuk szent nevét, sok vészen és bajon átsegített, örömben és jólétben részesített. Főleg mi, akik ebben az országban szabadságnak és jólétnek örvendünk, nem feledkezhetünk meg Isten nagy jóságáról, amellyel érdemtelenül elhalmozott bennünket. Ha a szilveszter esti pohárcsengések között nem gondoltunk erre, legalább most mondjuk magunkban: Istennek legyen hála az elmúlt esztendőért.

Ezek után vessünk egy pillantást a jövőbe. Hogy mit hoz az új esztendő, még nem tudjuk. Ez még rejtély, tele bizonytalansággal. Többen a kemény valutában bíznak és könnyen elfeledik, hogy pénz múlandó. Máról-holnapra megváltozhat értéke. Elenyészhet akárcsak minden ingó és ingatlan vagyonunk.

Mások talán kiváló egészségnek örvendenek pillanatnyilag. Ők erejükben bíznak. De ki garantálhatja, hogy életerejükön nem esik csorba? Mások szeretteikben bíznak és bennük látják minden támaszukat. A halál azonban mindannyiunkra ólálkodik és bármely pillanatban elragadhatja legnagyobb emberi támaszunkat.

Az sem biztos, hogy a legígéretesebb kilátások valóban szabadságot és békességet hoznak földünkre. Várjuk a szabadságot és jólétet. Reméljük, hogy megkapjuk, de mégsem bizonyos, hogy valóban megéljük beteljesedését.

A keresztény embernek azonban még a legnagyobb bizonytalanságban sem szabad kétségbe esnie. Ő nincs egyedül. Isten nevében és Isten segítségével bizalommal tekint a jövő elé.

Az Ószövetségben Isten Jahvénak nevezte magát: aki van, aki itt van és értünk van itt. Ezt a választott nép hányatott sorsa folyamán többször megtapasztalta. Isten nem hagyta egyedül népét. Vele volt a küzdelmekben, a szorongattatások idején és hazavezette övéit a szolgaság földjéről, Egyiptomból. A jelenvaló Isten nevében kezdjük mi is az új esztendőt.

Az üdvösség jó híréből tudjuk, hogy Isten a történelem folyamán hozzánk költözött és velünk él. Betlehemben megszületett a Szent Szűztől, neve Jézus, ami annyit jelent: Isten a megmentő, a szabadító, az üdvözítő. De Jézus nemcsak nevével hirdette az isteni segítséget, hanem életével is arra mutatott, hogy Isten még a legkilátástalanabb helyzetekben sem hagyja el övéit. Jézus életében nagyon sokszor úgy látszott, mintha története a véletlenek sorozata lenne. Nyomorúságos körülmények között született. Szülei jelentéktelen, szegény emberek. Pólyába takart és jászolban fekvő gyermekük igazán nem remélhetett rózsás jövőt. A pásztorok támogatásától sem várhattak sok segítséget; még kevesebbet a csalódásukban hazaosonó és soha többé nem mutatkozó mágusoktól. Názáretben 30 évet élt rejtett életet. Senki sem jósolt neki fényes jövőt. Csak a későbbiek folyamán, halála után visszatekintve fedezhető fel életében az isteni gondviselés, terv és irányítás.

Isten irányítja a mi életünket is. Ő nem hagyta magára Jézust, és minket sem fog elhagyni. Ez az isteni gondviselésbe vetett hit és bizalom adjon erőt nekünk az előttünk álló év még legsötétebb órájában. A megpróbáltatások idején Isten a mi erősségünk és erős mencsvárunk.

Ez a hit azonban nem azt jelenti, hogy a világban minden úgy történik, ahogyan azt Isten akarja. Isten sokszor nem úgy akarta a világ eseményeit, ahogyan azok bekövetkeztek. Ő nem akarta pl. a háborúkat, sem azt, hogy az emberek megnehezítsék és megkeserítsék egymás életét. Nem akarta a házasságok felbomlását, sem a békétlenek közötti veszekedéseket. Isten nagyon sokszor mást akart, csak az emberek nem követték útmutatásait. Sok olyan baj, nyomor és szerencsétlenség van a világon, amelyek miatt az emberek elsősorban önmagukat vádolhatják: háború, éhínség, környezetfertőzés és atomsugárzás. De nem az ember mesterkedésére vezethető vissza a rák, az AIDS, a terrorizmus, a közlekedési baleset? Hiányos és önkényes felsorolás, csak gondolatébresztésre szolgál.

Az új évben is sokminden történik majd Isten akarata ellenére. Isten a rosszat is megengedi, mert tiszteletben tartja emberi szabadságunkat.

Bármit hozzon az új esztendő, mi Istennel és Isten nevében kezdjük azt és hisszük, hogy egykor visszapillantva, Isten kezének munkáját, irányítását fedezzük fel abban. Ő ebben az évben is velünk lesz, amint ezt nevének jelentései elárulják: Jahve – Isten, aki van; Immánuel – velünk az Isten avagy Jézus – megváltó, szabadító, üdvözítő. Hisszük, hogy Isten még a rosszat is képes javunkra fordítani, kacskaringós betűkkel is tud egyenesen írni. Bármit hozzon az új év, Istennel az csak javunkra válhat. Szent Pál apostollal bizakodunk: „Tudjuk azt is, hogy akik Istent szeretik, azoknak minden javukra válik...” (Róm 8, 28).

Karácsony utáni 2. vasárnap

Olvasmány: Sir 24, 1–4. 12–16;

Szentlecke: Ef 1, 3–6. 15–18;

Evangélium: Jn 1, 1–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

A világ általános helyzetének megítélésében különböző véleményekkel találkozunk. Most csak kettőt ragadunk ki ezekből. Ugyanakkor a keresztények álláspontjára is rámutatunk.

A borúlátók szerint a körülöttünk tomboló igazságtalanság, erkölcstelenség és gyűlölet arra enged következtetni, hogy a világ romlott és gonosz.

Nem így a derűlátók. Ők nem ítélik meg ilyen sötéten a világ állapotát. Szerintük a világ gonoszságának emlegetése csak az emberiség életidegen ijesztgetésére szolgál.

A keresztények egyik véleményhez sem csatlakozhatnak. Hitük tanúsága szerint a világ egyszerre jó és rossz. Van benne sok sötétség, de azon túlmenően sok fény is. A világon nem a gonoszság arat végső győzelmet, hanem a világosság, Isten Jézusban közénk szállt örök Igéje. Ezt a karácsonyi örömhírt igyekszik elmélyíteni János evangéliumának bevezető szakasza is, amelyet a mai szentmisében rövidesen felolvasunk.

Szentbeszéd

A világosság világít a sötétségben

Jn 1, 5

Az idők folyamán már sokan megkísérelték Jézus történetét szavakba önteni. Sok tudós és bölcs fáradozott azon, hogy felfedje Jézus személyének titkát. Kétezer év óta kérdezzük: „Ki ez az ember?” Így látszik, hogy a kérdést mind a mai napig sem sikerült egyértelműen, világosan és mindenki számára elfogadhatóan megválaszolni.

A Jézus személyére vonatkozó legkorábbi írásos dokumentumok Pál leveleiben találhatók. Ezek közül a legrégebbiek keletkezési ideje a Krisztus születése utáni negyvenes-ötvenes évekre tehetők. A levelek arról árulkodnak, hogy Krisztus születése után 50 évvel Kis-Ázsiában és a Földközi tenger keleti partvidékén már több olyan zsidó-keresztény közösség létezett, amelyben az emberek Jézust Istenként tisztelték és imádták. Semmi jelét sem találjuk annak, hogy közülük valaki is kétségbe vonta Jézus Krisztus isteni mivoltát.

Az evangéliumok szerzői néhány évvel később ugyancsak azon fáradoztak, hogy a tőlük telhető legnagyobb körültekintéssel válaszolják meg a kérdést: „Kicsoda ez a Jézus?” Jóllehet írásaik sokszor hézagosak, mégis sok olyan eseményt rögzítenek, amelyek feltűnően megvilágítják Jézus kilétét. A legősibb evangélium kezdő sorában Márk erről így nyilatkozik: „Jézus Krisztus, Isten Fia evangéliumának kezdete” (Mk 1, 1). Evangéliumának befejező szakaszában Márk visszatér bevezetőben említett alapgondolatához, és Jézus kereszthaláláról szólva egy római százados katonás tömörséggel megfogalmazott tanúvallomásába sűríti hitvallását: „Ez az ember valóban Isten Fia volt” (Mk 16, 39).

Egészen más utat követ János evangélista az első század végén. Ő nem az emberből indul ki, hanem az isteni örök Ige képét veszi alapul és ezzel írja körül Isten Fiának titkát: „Kezdetben volt a Ige, az Ige Istennél volt és Isten volt az Ige... s az Ige Istenné lett, és közöttünk élt”. Fényes világosságként jött a világba, hogy megtanítsa azt az Isten szemével látni. Emberi alakban közeledett testvéreihez és feltűnő módon világított a sötétségben, de a sötét világ mégsem volt képes felismerni az Isten Fiát. A világ nem akarja felfedezni egy olyan valakiben Istent, aki kereszten fejezte be földi életét. Ezért elutasítja őt. A benne való hitet botrányosnak tartja a zsidókhoz hasonlóan és ostobaságnak, mint a görögök, ahogyan erről Pál már rég beszámolt (1 Kor 1, 23).

Az Isten Jézus Krisztusban megtestesült Igéjével és bölcsességével a mai kor emberének éppúgy nehézségei vannak, mint egykor a görögöknek vagy a zsidóknak. Sehogy sem tudja elfogadni, hogy csúfondáros halála ellenére mégiscsak Jézus Krisztus az élő Isten képmása, az Út, az Igazság és az Élet.

Jézus titkának a pogányok előtti érthetetlenségét az őskeresztényeknek is korán megtapasztalták. A római Palatinuszon talált falra karcolt kereszt Krisztus helyett szamarat ábrázol a kereszten. A csúfság szemléletesen ábrázolja a kereszténység tanainak elutasítását és a kereszténység korabeli társadalmi felfogással ellentétes vallási meggyőződését.

A kereszténység síkra szállt a kicsinyek és elnyomottak jogaiért. Hangsúlyozta, hogy a hívő nép Isten országában megelőzi a nagyokat és a gazdagokat, a bűnbánó bűnösök a képmutató igazakat, a szolgák uraikat. A világ nem értette és ma sem érti, hogy nekünk szeretnünk kell minden embert, még ellenségeinket is. Nekünk az igazi bölcsességet nem a nagyokosoknál kell keresnünk, hanem Istennél és az egyszerű istenfélők körében.

Ez a világ szemében elfogadhatatlan. Nem érti, hogy Isten nem csupán a teljesítményeket veszi figyelembe, hanem a szándékot, amelyekkel azokat véghezvittük. Többeknek egyenesen kibírhatatlan, hogy Isten országában nem a hatalom, hanem a szeretet törvénye uralkodik. Hogyan is fogadhatná fel a világ Istent, aki szüntelenül igényekkel lép a kényelemhez szokott kisistenek elé? Az emberiség drámája vajon nem éppen abban keresendő, hogy az ember nem akar más Istent elismerni maga fölött, mint csak saját magát? Meglepő talán, ha ma ezt halljuk: „A tulajdonába jött, de övéi nem fogadták be” (Jn 1, 11)?

Számunkra sokkal fontosabb kérdés azonban: Hogyan fogadjuk mi magunk a megtestesült isteni Igét, Jézus Krisztust? A Szentírás arról biztosít bennünket, hogy „akik befogadták, azoknak hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek” (Jn 1, 12). Akik elfogadták nem élnek a szeszélyes vágyak és indulatok rabságában. Isten gyermekeinek szabadságát élvezik, tiszteletben tartják embertársaik személyi méltóságát, felkarolják egymást a szolidaritás jegyében, van erejük és bátorságuk a tiszta és hűséges, sírig tartó házaséletre, a nemzedékek közötti súrlódások békés elviselésére... Elfogadták Isten Igéjét és János apostollal vallják: „Láttuk dicsőségét, az Atya egyszülöttének dicsőségét, akit kegyelem és igazság tölt be” (Jn 1, 14).

Volt idő, amikor a modern világ úgy gondolta, hogy többé már nincs szüksége Isten örök Igéjére. Az utóbbi évek tapasztalatai viszont arra figyelmeztetnek bennünket, hogy a hagyományos isteni-erkölcsi értékek nélkül pusztulásba rohan a világ. Bíztunk a technika és szellemünk erejében, az emberi bölcsességben, de csakhamar rá kellett ébrednünk, hogy az ember mégsem Isten, lehetőségei korlátozottak. Az ember az isteni világosság nélkül csak önmaga sírásója lehet.

Érdekes kis népi monda került a kezembe. Négy bölcsről szól. Közülük három ismerte a világ összes könyveit, a negyedik csak józan paraszteszére és lelkiismerete szavára hallgatott. Egyik alkalommal mind a négyen egyszerre mentek sétára. Útközben napégette állati csontokra bukkantak. Az első azonnal bizonyítani akarta tudását: „Itt az alkalom, hogy összemérjük tudásunkat és ügyességünket. Én mindjárt be is mutatom, miként kell összerakni a szétszórt csontokat”. Rögvest összerakta az állati csontokat és egy szép csontváz lett belőle. A második bölcs is bizonyítani akarta tudását: „Én pedig még arra is vállalkozom, hogy a csontvázon kipótolom a hiányzó részeket: lesz rajta hús, inak, vérerek, bőr... stb”. Úgy is tett és úgy is lett. Ekkor jelentkezett a harmadik tudós. „Én meg most életre keltem az állatot” – fitogtatta tudását. Erre már a negyedik azonnal észrevette, hogy itt egy valóságos élő oroszlán van kialakulóban. „Várj – kiáltotta társainak –, előbb hadd kússzam fel a közeli magas fára!” Még fel sem ért a közelében lévő magas fára, amikor harmadik társa életre keltette az ordas oroszlánt. Ez nyomban felfalta mindhárom társát, s mint aki jól végezte dolgát, teli hassal továbbállt.

A monda azt tanítja, hogy az emberi tudás és bölcsesség valóban csodákat művel. Az emberre mégis pusztulás vár, ha elutasítja Isten Igéjét, az igazi világosságot, amely János szerint „minden embert megvilágosít”, Jézus Krisztus által kegyelemben és igazságban részesít.

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Olvasmány: Iz 60, 1–6;

Szentlecke: Ef 3, 2–3a. 5–6;

Evangélium: Mt 2, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Néhány napja Jézus születésére emlékeztünk, az Isten Fiára, aki a Júdeában a választott nép fiaként jött a világra.

Vízkeresztkor ugyancsak Jézus születése áll érdeklődésünk középpontjában, de egészen más szemszögből, mint két héttel korábban. Ismét karácsonyi örömünnepet ülünk, de most főleg arra emlékezünk, hogy Jézus születése a betlehemi pásztorok érdeklődésén túl még a nagyvilág figyelmét is felkeltette. Ezt szemlélteti a napkeleti bölcsek története a mai evangéliumban. Ők messzi tájakról jöttek Betlehembe és az világ összes nemzeteinek képviseletében, hogy kifejezzék hódolatukat a zsidóként született gyermekmessiás előtt. Az emberiség képviselői felismerték Jézus Krisztusban Isten küldöttjét. Amit a karácsonyi történetekben a zsidó pásztorok tettek szűkebb hazájuk képviseletében, most, a vízkereszti örömhír elbeszélésében ugyanazt teszik a pogány bölcsek a nemzetek nevében.

Így vízkereszt és karácsony misztériuma egyaránt Urunk megjelenésére irányítja figyelmünket – görögös szakkifejezéssel élve – a betlehemi epiphaniára. Ez azt jelenti, hogy karácsony és vízkereszt táján, – ha különböző formában is, de ugyanaz az új fény ragyogott fel nekünk: Isten képmása, Jézus Krisztus, aki igazi világosságot hoz minden ember szívébe.

Urunk megjelenésének ünnepén most különös szeretettel köszöntöm az itt egybegyűlt testvéreket, akik elfogadták Isten hívó szavát, és a Betlehemi Csillag vezetését követve ma eljöttek üdvözítő Istenünk hajlékába, az oltárhoz, amelyen a kenyér és bor színe alatt rövidesen megjelenik közöttünk Jézus Krisztus.

A mai szentmisében első eljövetelére emlékezve, most tudatosan tisztelettel, őszinte odaadással és tiszta szívvel akarunk, a napkeleti bölcsekhez hasonlóan, leborulva hódolni előtte.

Szentbeszéd

Bölcsek jöttek napkeletről

Mt 2, 1

„Mindenütt jó, de a legjobb otthon” – szól a magyar közmondás, amely az ember egyik legősibb és leghőbb vágyára tereli figyelmünket. Mindig haza vágyunk. Tehetünk hosszú és gyönyörű szép utazásokat, tölthetjük szabadságunkat a világ legragyogóbb tájain, egy napon mégis arra ébredünk, hogy hazavágyunk, elég a jóból; haza kell mennünk, látnunk kell mi van otthon. Az otthon az otthon. Itt jól érezzük magunkat. Ismerjük a hegyeket és völgyeket, a folyókat és az utakat, az állatokat, a növényeket és az embereket. Otthon egyszerűen biztonságban érezzük magunkat és mindig fellelhető valami a szenteste meghitt melegéből. A sok szenvedés, nehézség és csalódás ellenére is az otthon gyönyörű. Harmóniát, melegséget, egyetértést, biztonságot és szeretetet sugároz. Az ember elsősorban itt keresi a közösség melegét. Irtózik az idegentől és az egyedülléttől. Életünk folyamán szenvedélyességgel keressük az otthoni meghittséget. Barátokat gyűjtünk magunk köré. Olykor úgy látszik, mintha csak ebből állna az ember célja: barátokat gyűjteni és közösséget alkotni. Az ember az emberi közösségekben megtalálja boldogságát: a családban, a baráti körökben, a falusi és városi közösségekben és szeretett hazájában, miközben nemzete békésen csatlakozik a világ népeinek nagy családjához.

Ezek az emberi vágyak egyáltalán nem állnak ellentétben a kereszténység célkitűzéseivel. Sőt, a krisztusi tanítás megnyitja vágyaink távlatát, amely Istenhez vezet. Benne teljesednek ki vágyaink. Isten ugyanis boldogságra teremtette az embert, és azt akarja, hogy az Istennel való bensőséges egyesülésben és az emberekkel való szoros közösségben érje el az üdvösséget.

Erre az egységre utal Izajás próféta látomásszerű jövendölése is, amelyről ma hallottunk. A próféta már évezredekkel korábban is a világ népeinek nagy családjáról álmodozott és meghirdette Isten üzenetét: Jeruzsálem egykor nemcsak a zsidóknak nyújt majd édes otthont, hanem a világ összes népeinek is. „Népek jönnek világosságodhoz”, – írja – „és királyok a benned támadt fényességhez” (Zs 60, 3). A Jeruzsálemben támadt fényességről van itt szó, amelynek az a feladata, hogy beragyogja az egybegyűlt nemzeteket és békés boldogsággal töltse be az emberi szíveket:

„Ennek láttára földerülsz,

szíved dobog az örömtől és kitágul.

Mert feléd áramlik a tengerek gazdagsága,

és ide özönlik a nemzetek kincse” (Iz 60, 5).

A prófétai jövendölés napjainkban többfelé látható, ellenőrizhető és megfogható formát kezd ölteni. Izajás jóslata valóra vált. A világ népei valóban Jeruzsálem felé tekintenek és onnan várják az üdvösséget. Az ország nemzeti zarándoklatokat szerveznek Jeruzsálembe. Nincs a világnak mégegy városa, amely a legkülönfélébb nemzetiségű és vallású embereket annyira vonzaná mint Jeruzsálem. Keresztények, zsidók és mohamedánok ebben a városban keresik Isten világosságát, az egy igaz Istent, mindannyiunk közös mennyei Atyját.

A próféta szerint közösség, megértés és biztonság utáni vágyunk csak akkor nyerhet valóban kielégülést, ha megtaláltuk Isten világosságát, és ezt követve valóban létrehoztuk az emberiség nagy családját. Ennek a közösségnek nemcsak Jeruzsálemben kell megvalósulnia, hanem a világ minden táján, a mi müncheni egyházi közösségünkben is.

A történelem folyamán talán soha nem volt tapasztalható olyan nagyméretű népvándorlás, mint éppen napjainkban. A nemzetek kilépnek zárt kereteik közül és a nemzetek közötti testvériség melegágyává válnak. A mi világvárosi közösségünkben is különösen sokféle nemzetiséggel találkozunk. Jugoszlávok, olaszok, kelet-európaiak, arabok és afrikaiak közvetlen szomszédságunkban élnek. Münchenben 22 nyelven tartanak vasárnapi istentiszteletet, és hirdetik Isten népek nagy családjáról szóló prófétai üzenetét.

Tapasztalataink alapján azonban azt is látnunk kell, hogy még igen sok a tennivaló a prófétai álom beteljesedéséig. Magunk is jövevények vagyunk e földön. Mégis sok közöttünk az aggodalom és félelem az idegenekkel szemben. Nem értjük vagy nem akarjuk megérteni a más nemzetből jövőket. Fenntartásaink vannak velük szemben. Pedig nekünk otthont kell nyújtanunk nekik és otthonná kell válnunk számukra. Vagy talán magatartásunkkal mindig baráti és testvéri egyetértésről tanúskodunk, ha az idegennyelvűekkel és más népfajhoz tartozó szomszédainkkal érintkezünk? Manapság az idegenekről és vendégmunkásokról – vajon nem közéjük tartozunk-e – ugyancsak sok szó esik körünkben. Ismerjük a velük kapcsolatos problémákat. Megoldásukat semmiképpen sem kereshetjük csak a szociális és társadalmi előnyök elvei alapján. A krisztusi tanításra is figyelnünk kell. Nem feledkezhetünk meg keresztény hivatásunkról sem. Nem téveszthetjük szem elől, hogy Isten minden népet egy nagy családba akar tömöríteni. A legtöbb idegent a szükség és nyomor üldözött el hazájából. Sokan még munkához sem jutottak hazájukban. Mások politikai okok és komoly üldöztetések miatt kényszerültek hazájuk elhagyására. A háborúk és nemzetek feletti önkényes intézkedések nemcsak összekavarták a nemzeteket, de eltiporták és nyomorba döntötték nagyon sok ember életét. Sok nemzet fia még saját szülőföldjén is idegen, mert még azt is elrabolták tőle. Körünkben is akadnak önzők, akik irigykedve nézik, hogy az idegenek esetleg gyerekpénzhez jutnak és hamarosan munkát kapnak. Saját állásukat féltik. Olykor alaptalanul, mert a szemetet közülünk senki sem akarja eltakarítani, csak az idegen. Nem nézik jó szemmel, ha városukba és falvaikba idegen nációk telepednek. Ők a legtöbbször hallani sem akarnak azokról a lelki kincsekről, amelyekkel az idegenek gazdagíthatják anyagiasságba és önzésbe burkolózó közösségeiket. Gondolok itt elsősorban az idegenek gondtalanabb életformájára és gondviselésbe vetett hitére, a gyermekek iránti szeretetére és bátor hitvallásukra.

A másvallásúak és idegenek hitvallásuk és magatartásuk által nem egyszer kérdésessé teszik helytelen szokásainkat és rákérdeznek fonák vallásosságunkra. Így elősegítik igazi vallásosságunkat, becsületes és őszinte emberiességünket.

Vajon mit tanulhatnak tőlünk az idegenek? A Mammon imádatát és a Dio Marco tiszteletét – ahogyan ezt az olaszok mondják? Hányszor éri az ún. gazdag népeket a vád: szexturizmust és gyermekprostitúciót exportálnak mindenütt, ahol csak megfordulnak.

A napkeleti bölcsek megtalálták Izrael pásztorát, aki világosságával egyetlen nagy családdá akarja összegyűjteni a világ népeit. A napkeleti bölcsekhez hasonlóan az egyházban mindnyájan vándorok vagyunk, istenkeresők, akik sok más nemzettel együtt leborultunk és hódolunk Isten előtt. Az egyház a népek otthona és benne mindannyian testvérré kell, hogy váljunk.

Urunk megkeresztelése

Olvasmány: Iz 42, 1–4. 6–7;

Szentlecke: ApCsel 10, 34–38;

Evangélium: Mt 3, 13–17.

Bevezető a szentmise kezdetén

A II. vatikáni zsinat liturgikus reformintézkedéseinek következtében a Katolikus Egyház az Évközi első vasárnapon üli Urunk megkeresztelésének ünnepét. Ezzel kezdetét veszi az évközi vasárnapok sorozata, amely liturgikus kapcsolatot teremt a karácsonyi és a húsvéti ünnepkör között, pünkösdtől pedig végigkísér bennünket az egyházi év végéig. Így a kalendáriumban elfoglalt helyzetét tekintve Urunk megkeresztelésének emlékét tekintve Urunk megkeresztelésének emlékét akár évadkezdő, évadnyitó ünnepnek is nevezhetnénk.

Az evangéliumok beszámolója alapján, Jézus legszebb férfikorában hagyta el 30 éves názáreti visszavonultságát, és lépett először országának nyilvánossága elé. Első útja a Holt-tengerhez közel eső Jordán-mellékére vezetett, ahol előfutára, Keresztelő János hatalmas tömegeknek hirdette Isten közeledő bosszújának napját. Itt Jézus – bár bűntelen volt – beáll a jobb belátásra térő bűnösök sorába és velük együtt megkeresztelkedett a Jordán vizében.

Tette sorsközösség és szolidaritás az elesett emberrel, akiért mostantól a nyilvánosság előtt is még inkább élni s halni fog. A mai szentmise evangéliumának beszámolója szerint fellépését rendkívüli tünemények kísérték, jelezvén, hogy Jézus megbízatása Istentől származik és Isten örömét leli Fia szegényekért, elnyomottakért és bűnösökért folytatott küzdelmében.

Szentbeszéd

Akiben kedvem telik

Mt 3, 17

A szabad és demokratikus országokban gyakoriak a választások. Ezeket a rendezők igyekeznek legtöbbször minél szélesebb körben előkészíteni. Beindítják a propaganda gépezetet, amelyek feltűnő és zajos gépezete mögött az élesszemű választónak nem nehéz felfedeznie a céltudatos és meghatározott terveket. Ilyenkor előfordul, hogy néhány jelöltet a teljes ismeretlenségből kell magasba röpíteni. Mindehhez ügyes ügynökök kellenek, akik kiválóan értik a módját annak, miként kell valakit az igényeknek és közkívánalmaknak megfelelően, szépen kifestve, az érdeklődés középpontjába állítani. Ennek lehetőleg nagyvárosban és százezres tömegek előtt kell történnie, hatalmas tüntetés keretében, amelyet már hetekkel korábban meghirdettek az újságok és a többméteres utcai plakátok. Ekkor aztán jöhetnek a hangszórós autók, a sajtó, a rádió és a televízió. Ezután már mindenki csak a jelöltet várja. Feladata, hogy mennydörgő és sziporkázó beszédével viharos tapsra és magával ragadja az elbűvölt tömeget.

Krisztus születése után a 20-as évek végén egészen más bemutatkozásra került sor Zsidóország Holt-tengerhez közel eső részén. Ekkor egy harminc év körüli fiatalember kilépett a názáreti ismeretlenségből és a Jordán-mellékén kereste a nyilvánosság elismerését. Úgy tett, amint ezt jóval korábban Izajás már előre jelezte: „Nem kiált majd, s nem emeli föl a hangját, szava se hallatszik az utcákon” (Iz 42, 2). Nem keltett semmiféle feltűnést. Egyszerűen csak elvegyült a tömegben, mint bárki más. A néppel együtt sodortatta magát a prófétai hírben és nagy becsben álló Keresztelő Jánoshoz, aki a Jordán partján fogadta a keresztségre váró tömegeket. Sort állt a jobb belátásra térő tömegek között és velük együtt megkeresztelkedett. Így vállalt teljes sorsközösséget az elesett emberrel, sőt még a gonoszokkal is. „Ő mint Isten az Istennel való egyenlőséget nem tartotta olyan dolognak, amelyhez föltétlenül ragaszkodnia kell, hanem szolgai alakot öltött, kiüresítette magát, és hasonló lett az emberekhez” – ahogyan ezt róla egy korabeli tudósításban olvassuk (Fil 2, 6–7).

Ő a Názáreti Jézus, akit Keresztelő János a Jordán vízében megkeresztelt és akit Isten – a kortársak és az evangélisták tanúsága szerint fiának nevezett. És ő valóban Isten Fia volt. Másképpen sehogyan sem érthető keresztelője szabadkozása a ma hallott evangéliumi szakaszban: „Nekem van szükségem a te keresztségedre – mondta – s te jössz hozzám?” (Mt 3, 14). Csak így érthető az ég elismerő szava : „Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik” (Mt 3, 17).

Ezen felidézések hallatára talán többen méltatlankodnak és szívesen rendreutasítanák a papot, mondván: „Ha már szól, legalább olyasmiről beszélne, aminek a mindennapi életben is hasznát vehetnők”. El kell ismernem (és ebben bizonyára paptestvéreim is egyet értenek velem), hogy mi, Isten szavának közvetítői, ha a hit kérdéseiről van szó, nagyon sokszor szívesen időzünk el teológiai elemzéseknél, hasonlattal élve: a kémiai képleteknél, ahelyett, hogy inkább rámutatnánk az Istennel folytatott mindennapi élet gyakorlati hasznára és annak kivitelezhető módjára, az ember történetére az Istennel.

Sokszor úgy vagyunk ezzel, mint az a vándor, aki egy több órás hegymászás után, a rekkenő hőségben és a szomjúságtól epedve víz után kutat, de sehol sem talál, míg végre feltűnik valaki, akit megkérdezhet: „Van-e víz a közelben”? S aztán jön a válasz: „Víz? Nem tudom, de mivel kémikus vagyok, megmondom a víz vegyi összetételét, képletét: H2O – hiszen ez a fontos, nemde?” Vándorunk így tovább szomjazhatott. Csak miután valaki útbaigazította, ért célt: „Még néhány perc és a kanyar után forrás, üdítő friss víz”. Igazán szólva, a pusztulással fenyegető szomjúság idején alig érdekel bárkit is a víz vegyi összetétele.

Így vagyunk ezzel keresztény életünk Istenhez közeledő vándorútján is: a keresztség a krisztushívőnek azt jelenti, amit a hegymászónak az éltető forrás. Ezért nem meglepő, ha Jézus sem a Jordánnál, sem másutt nem tartott magasröptű előadást a keresztség szentségéről. Ő egyszerűen cselekedett és beállt a bűnbánók sorába. Példájával mutatott rá: minél jobban feladod önmagad, annál inkább tetszel Istennek, aki – a mai evangélium tanúsága szerint – Fiának ilyen értelmű eljárását és tanítását örömmel megerősítette: „Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik”.

Ma Urunk megkeresztelését ünneplik a keresztények, mi, akik a keresztség szentségében részesültünk. Ez egyben azt jelenti, hogy keresztségünk által életközösséget vállaltunk Jézus Krisztussal és ugyanakkor – Szent Pál szavaival élve – Krisztusnak teste s egyenként tagjai vagyunk (1 Kor 12, 27) „és újjászülettünk a megigazulás fürdőjében” (Tit 3, 5) „az Isten Fiának dicsőséges szabadságára” (Róm 8, 21).

Ha ez a keresztség, akkor nem szabad csak népi szokássá válnia és nem arra hivatott, hogy csak külsőséges ünnepi keretet szolgáltasson az egyre ritkábban előforduló családi létszámnövekedések alkalmával. A keresztség nem névadó ünnepség, nem keresztény formaság vagy – utalva az előbbi példázatra – nem vegyi képlet, hanem olyan életprogram, amely magáévá teszi Jézus lelkületét és tetteivel is követi őt. Ezért a megkeresztelt ember folytonosan Isten akaratát keresi, és ha megtalálta, igyekszik azt minden erejével tettekre váltani.

Ma úgy tűnik, hogy Isten akaratának keresése sok megkeresztelt ember életében az utolsó helyre szorult: többen nem látogatják a vasár- s ünnepnapi szentmiséket, nem törődnek a szentségekkel, sem a rendszeres imával. Többen némi kis anyagi haszonért és testi kényelmükért elárulják Istenüket, még inkább egyházukat. Isten törvényei – nem is szólva az egyház parancsolatairól – sokak életében csak addig játszanak szerepet, amíg azok semmi megterhelést sem jelentenek, egyébként a kutya se törődik azokkal: pl. a féktelen és meggazdagodási láz közepette, vagy a családtervezésnél.

Urunk megkeresztelésének ünnepén Krisztus nem száguld utcáinkon bömbölő hangszórókkal felszerelt autókon és nem rendez hatalmas összejöveteleket a nagyvárosi stadionokban. Ő csak csendesen kérdezi: Valóban az vagy-e, akinek vallod magad? Valóban keresztény vagy-e, Krisztushoz tartozó, akit az Isten Lelke vezérel? Törekszel-e valóban a krisztusi hitből fakadó igaz életre?

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Olvasmány: Ter 2, 7–9; 3, 2–7a;

Szentlecke: Róm 5, 12. 19;

Evangélium: Mt 4, 1–11.

Bevezető a szentmise kezdetén

A héten megkezdődött a nagyböjt, a húsvéti előkészület szent ideje, amely többek között arra hívatott, hogy elmélyítse bennünk a bűnbánat és a fegyelmezett krisztusi élet szellemét.

Nagyböjtben valójában nemcsak arról van szó, hogy ennek folyamán, most, kivételesen negyven napig az egyháznak derék polgárai és Krisztusnak hőséges katonái legyünk. Sokkal inkább arról van szó, hogy amolyan keresztény lelki hadgyakorlatot tartsunk és felkészüljünk életünk minden eshetőségére. A kísértő szüntelenül támad, bármikor komolyra fordíthatja a dolgot és nekünk helyt kell állnunk.

A súlyemelő sem a verseny napján próbálkozik először a súlyok kiemelésével, hanem már a verseny előtt évekkel korábban elkezdi az edzést, szorgalmas és verejtékes munkával készül a bajnoki küzdelemre.

Hozzá hasonlóan a keresztény ember életében is szükség van a lelki edzésekre, amely, akárcsak a sportban, a lélek világában is mindig komoly lemondásokkal és áldozatokkal jár. Ezek nélkül sohasem alakulhat ki bennünk az az erős lelki készség, amellyel keresztény életünket még akkor is diadalra vihetjük, ha a kísértő úgy jön, mint az éjszakában lopakodó tolvaj.

Nagyböjt számunkra is az edzés ideje. Ilyenkor buzgóbban imádkozunk, szorgalmasabban látogatjuk a szentmiséket, odaadóbban gyakoroljuk a felebaráti szeretetet és a felnőtt keresztény önfegyelmet.

Szentbeszéd

Uradat, Istenedet imádd, s csak neki szolgálj

Mt 4, 10

Nagyböjt 1. vasárnapján a szentmise evangéliumi szakasza Jézus megkísértéséről a pusztában különösen alkalmas arra, hogy bevezessen bennünket a nagyböjti és húsvéti időszak alapgondolatába és az időszakkal együtt járó fontos feladatokba. A komoly szentírás-magyarázók ma már egyöntetűen megegyeznek abban, hogy Jézus megkísértésének története lelki jellegű esemény és az az emberi lét legfontosabb kérdéseivel foglalkozik. A bibliai történetben nemcsak Jézusról van szó, hanem az egész emberiségről.

A történet szemléletesen ecseteli a jó és rossz örökös harcát a világban, ahol a gonosz mindent elkövet annak érdekében, hogy Jézust és követőit eltérítse isteni küldetésük céljától. A gonosz rá akarta bírni Jézust Isten akaratának megtagadására. Azt akarta, hogy ne engedelmeskedjék neki, mondjon le Isten országáról és ennek hirdetéséről.

Az evangélista ezt a küzdelmet Jézus nyilvános működésének kezdetére helyezi, ami arra utal, hogy ez a küzdelem Jézus egész életét meghatározza. A sátánellenes küzdelem rányomja bélyegét egész életére.

A gonosz Jézussal együtt minket is célba vett. Támadást indított mindazok ellen, akik sorsközösséget vállaltak Jézussal és útját járják. Jézus követőit is szüntelenül fenyegeti a veszély, hogy figyelmen kívül hagyják Istent, megtagadják neki az engedelmességet és úgy élnek, mintha nem is lenne Isten.

Az egyház minden évben figyelmeztet nagyböjt folyamán erre a veszélyre. A gonosz ellen mozgósít, fegyverbe szólít és igyekszik bennünket ellátni, felvértezni Isten legkorszerűbb lelki fegyverzetével, hogy ezek segítségével megvédhessük teljes és örök életünk biztonságát.

Jézus megkísértésének története mindannyiunk megkísértésének előképe. Világunkban sok olyan erő működik, amely szüntelenül veszélyezteti örök életünket, „a kicsinyek”, „a szegények”, „az egyszerűek” útját állja és feltartóztatja az alázatosság, a szelídség, az Isten és ember iránti szeretet meghonosodását világunkban, ahol csak a kitartó és mindent eltűrő szeretet képes kapitulálásra kényszeríteni a hitellenes erőket. A gonosz ellenség felett győzedelmeskedik „Isten a szeretet”, legyőzi a halált, örök föltámadásban és dicsőségben részesíti övéit.

Általában a gonosz is életet és dicsőséget ígér, de ígéretét sohasem tudja teljesíteni.

A gonosz először kenyeret vár a megkísértett Jézustól. Pénzt, gazdagságot, vagyont és jólétet, magas életszínvonalat helyez kilátásba, – mondanánk ma – , amely birtokában többen úgy gondolják, hogy valóban megtudják mi az élet.

A gonosszal szemben Jézus azt tanítja, hogy Isten az életünk forrása. Nélküle még a „kenyér” sem ér sokat. Az embert még a zsíros kenyér sem mentheti meg a haláltól.

A kísértő újabb támadással próbálkozik és megpróbálja kihasználni a Jézusnál is feltételezett gőgös ember gyengeségét. Szenzáció hajhászásra ösztönzi Jézust és követőit: „Vesd le magad a templom párkányáról”. A rendkívüliség és káprázat igézetének csak kevesen tudnak ellenállni. A kísértő azt sugallja, hogy az életet a rendkívüliség, a szenzáció és a siker teszi széppé. Az ember csak akkor lehet boldog, ha körülötte tombol az élet, ha az ember kiéli magát benne. Hisz mi kell az embernek? Nóta, játék és mulatság. Hogyan mondták a régi rómaiak? Kenyeret és cirkuszt! Legyen tele a hasunk, szórakozzunk, táncoljunk és mulassunk! Ez az élet – vallja a kísértő. Valóban?

Jézus azt mondja, hogy Isten az élet garanciája. Nélküle nincs tartós siker, sem vidámság, sem egészség, sem élet.

A kísértő tovább próbálkozik Jézussal s velünk. Jézusnak felkínálta a világ összes országát és minden dicsőségét. Az embernek igyekszik bebeszélni, hogy maga is Istenné válhat, saját hatalma alá vetheti a világot, örök alkotásokkal gazdagíthatja azt, olyan tornyot építhet, amelynek hegye az eget veri. Arra csábítja, hogy ne szalasszon el semmiféle lehetőséget, szakítsa le az élet minden virágát gyümölcseivel együtt, mert csak így lesz olyan mint az Isten, a jó és rossz tudója, az örökkön élő.

Jézus ezzel szembe kijelenti, hogy ő maga az Út, az Igazság és az Élet. Nélküle semmik vagyunk és semmink sincs.

Két hatalmasság között küzd az ember. Az egyik életszínvonalat, szenzációt, emberi nagyságot és autonómiát ígér. Ígéretét hajlamosak vagyunk elfogadni, mert az nagyon is ínyünkre van, elérhető és kézzel fogható dolog. Azt súgja, hogy ne higgyünk a hithirdetőknek, mert ezek csak ámítgatnak és becsapnak bennünket. Irigylik, hogy mienk a világ minden szépsége és nagysága. Ígéreteik megfoghatatlanok.

A gonosz szüntelen kihívás és döntés elé állítja az embert. Kinek higgyen? Istennek vagy a sátánnak? Melyik adja az igazi életet? Melyik nagyobb és melyik adhat többet? Végül is ki téved és ki csalódik?

Jézus felszólítása világos: Gyertek utánam és kövessetek mindennap. „Aki követni akar, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét minden nap és úgy kövessen. Mert aki életét meg akarja menteni, elveszíti. Aki meg elveszíti értem az életét, az megmenti” (Lk 9, 23–24). „Aki azonban mindvégig kitart, az üdvözül” (Mt 10, 22). Ez az új, teljes és örök élet útja. Nincs összefüggésben sem kenyérrel, sem szenzációval és hatalommal. Ezeken túlmutat.

Az embernek így kétfajta élet között kell választania. Jézus eljövetele óta mindig voltak, akik tőle várták az üdvösséget, a kísértéstől azonban ők sem mentesültek. Akaratuk ellenére is megtapasztalták, hogy minden igyekezetük ellenére az istenes élet is könnyen elveszíthető. Rá kellett jönniük arra, hogy ha nem vigyáznak magukra és nem ápolják éberen hitüket, akkor hamarosan igézetébe keríti őket a jólét, a szenzáció, a hatalom és a dicsőség. Ezért a keresztények egy idő után összefogtak és közös lelki hadgyakorlatot tartottak. Évente nagyböjt idején időt szakítottak maguknak arra, hogy közösen keressék az örök élet útját és együtt készülődjenek a föltámadás ünnepi lakomájára, az örök húsvétra és találkozásra az élő Istennel.

Nagyböjt folyamán az egyház ma is lelki hadgyakorlatra hívja híveit. Igyekszik elősegíteni helyes döntésüket.

Ma mi is megkezdtük ünnepélyesen a nagyböjti szent időt. Egyéniségünknek megfelelően szorosabbra főzhetjük kapcsolataink szálait Istenhez.

Ennek egyik külső jele a testi böjtölés. Különböző formában gyakorolható. Lemondhatunk ételről, italról, kényelemről és egyéb élvezetekről.

Imagyakorlatokat végezhetünk: imádság, elmélkedés, szentmisén való részvétel.

Nem feledkezhetünk meg a szeretet gyakorlásáról, a szegények és elesettek megsegítéséről és támogatásáról.

A böjt privát ügy és ránk tartozik annak formája is. A nagyböjti gyakorlatoknak azonban mindig a Jézus által ígért örök élet reményében kell történniük. A böjt nem diéta, nem fogyókúra, nem kozmetika vagy alkati divatverseny. A böjt a lelki tisztulás és megvilágosodás érdekében történik, mindig Istenre és az általa ígért örök életre irányul. Elősegíti hitvallásunk jobb megértését: „Halálodat hirdetjük, Urunk, és hittel valljuk föltámadásodat, amíg el nem jössz”.

Jézus a mi erősségünk. Ha szorosra főzzük kapcsolataink szálait vele, akkor képesek leszünk ellenállni a kísértésnek. Vele mindig győzedelmeskedünk a megpróbáltatásokban: „Az örökké él, nem esik ítélet alá, hanem már át is ment a halálból az életre” (Jn 5, 24).

Aki viszont bedől a kísértő csábításának és elfordul az evangéliumi örömhír tanításától az a bűnösök zsoldját kapja: „Mert a bőn zsoldja a halál, Isten kegyelmi ajándéka azonban az örök élet Jézus Krisztusban, a mi Urunkban” (Róm 6, 23).

Nagyböjt 2. vasárnapja

Olvasmány: Ter 12, 1–4a;

Szentlecke: 2 Tim 1, 8b–10;

Evangélium: Mt 17, 1–9.

Bevezető a szentmise kezdetén

Korunk emberének egyik legnagyobb betegsége, hogy sokkal inkább bízik saját erejében és hatalmában mint a javát akaró gondviselő Istenben. Így napjainkban sokak előtt érthetetlen Ábrahám magatartása, amelyről a mai olvasmányban hallunk. Ebből kitűnik, hogy a zsidó nép ősatyja, Ábrahám minden feltétel nélkül és rendíthetetlen bizalommal hagyatkozik az életünket kormányzó gondviselő Istenre. Hívó szavára azonnal és bátran vállalja a teljes ismeretlenségbe és bizonytalanságba vezető utat.

Az Istenbe vetett rendíthetetlen bizalom példaképeivel találkozunk a mai evangéliumban is. Péter, Jakab és János Urunk közelében olyan szilárd hitre tett szert, amelyet többé sem Jézus csúfos halála, sem az üldöztetések nem voltak képesek megingatni bennük. Urunk színeváltozása, majd megdicsőülése olyan erőt adott nekik, amellyel később készségesen vállalták a szenvedéseket Krisztusért és örömhírét készek voltak elvinni egészen a Föld végső határáig.

A szentmisét, mint mindig, most is rövid önvizsgálattal kezdjük. E magunkba szállás néhány pillanata alatt rájöhetünk, hogy nagyon sokszor a földiekbe vetjük bizalmunkat és csak nagy ritkán merünk Istenre hagyatkozni. Isten iránti bizalmatlanságunk elegendő ok arra, hogy bűnbánatot tartsunk és megtérjünk.

Szentbeszéd

Őt hallgassátok

Mt 17, 5

A legtöbben még gyermekkorunkban megismerkedtünk Ábrahámmal. Ma ismét róla hallunk, akiről a Szentírás beszámolója alapján tudjuk, hogy előkelő gazdag ember hírében állt, nagy juhnyájjal rendelkezett és házában sok szolgát foglalkoztatott. Háborítatlanul élt kiterjedt birtokán. A beláthatatlan legelőkön kénye-kedve szerint és megelégedetten terelgethette nyáját. Háborúktól sem volt mit félnie. Hazájában béke honolt. Bizakodóan és nyugodtan nézhetett öreg napjai elé. Ekkor éri a váratlan hír. Isten új hazát, ismeretlen és idegen földet ígér neki. Felszólítja, hogy hagyja el hazáját és kövesse útmutatásait. Ábrahám azonnal engedelmeskedik. Házanépével felkerekedik, Gondviselésbe vetett bizalommal követi Isten bizonytalanságba vezető, kifürkészhetetlen és titokzatos útját. Isten szólott és Ábrahám érzi, hogy neki mennie kell. Nem törődik a bizonytalan jövővel. Ráhagyatkozik az isteni szóra.

Ábrahám óta már több ezer év eltelt. Története mégis figyelmet ébreszt mind a mai napig. Ez így helyes és nem is lehet másként, hiszen Isten Igéje épülésünkre íródott és az sohasem tér vissza dolgavégezetlenül Istenhez. Ábrahám történetének minden időben, ma is, megtaláljuk alkalmazási módját.

Ma is sokan úgy élnek, mint egykor Ábrahám Úr Chaldeában. Jól és nyugodtan. Még mi is, akik egykor elvesztettünk szülőföldet, hazát, barátokat és ismerősöket. Többen elfeledtük a kezdeti nehézségeket. Szorgos és kitartó munkánk nyomán nyugodtan élvezhetjük a jóléti társadalom kínálta boldogító lehetőségeket. Sok és jóbiztosítással rendelkezünk. Élvezzük a korlátlannak tőnő szabadságot. Valutánk szilárd és pénztárcánkra sem nagyon panaszkodhatunk. Így a jólét könnyen elvakíthat bennünket. Beleeshetünk a kápráztató csillogás igézetébe. A mai kor embere is fényárban úszik, akárcsak Péter Urunk színeváltozásának idején. Így sok ember imája az övéhez hasonló: „Uram, jó nekünk itt lennünk. Hadd verjünk sátrat itt, a földön. Egyszer él az ember”. A világ minket is bűvöletébe ejt és már hallani sem akarjuk Isten józanságra intő szavát: „Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik, őt hallgassátok” (Mt 17, 5). Nem hallhatjuk, mert a fellegekben járunk és a jóléttől megrészegedtünk. Kihasználjuk Isten türelmét és szótlanságát. A halhatatlanság tévhitében ringatjuk magunkat. Így voltak ezzel Jézus tanítványai is valamikor. Az úrszínváltozás gyönyörére szegezték tekintetüket és földön akartak sátrat verni. Isten azonban józanságra intette őket: „Ez az én szeretett Fiam – Jézus Krisztus -, őt hallgassátok”. A fellegekből vissza kellett térniük a földi valóságba. Az Atyaisten hangja megértette velük, hogy a földi kincsek csillogó ragyogása még nem üdvösség. Az üdvösséget Isten adja Jézus Krisztus által. Aki őrá hallgat és benne él, máris a mennyi szférák felé közeledik.

Napjainkban ennek fonákját tapasztaljuk. Krisztus nélkül sivárrá vált az életünk. Az emberek bevették magukat a nagyvárosok rengetegjébe és úgy élnek, mint számkivetett remeték valamely Isten háta mögötti sziget sűrű dzsungelében, ahol az ősi ösztön alapján tovább tombol az állatok létért vívott ádáz küzdelme.

Némelyek azt hitték, hogy a jólét Isten nélkül is földre varázsolhatja a mennyországot. S mit találtak helyette? Csalóka délibábot, a maguk teremtette boldogság ürességét, haszontalanságát és értelmetlenségét.

A mai evangélium figyelmeztet. Földies ábrándjainktól csak úgy szabadulhatunk, ha visszatérünk a realitások talajára és ott keressük a mennyországot, ahol az valóban meg is található: Isten közelében. Jézusra mutatva kijelentette: „Őt hallgassátok”.

Ehhez Ábrahám vakmerő bátorságára van szükségünk. Hozzá hasonlóan ma nekünk is meg kell küzdenünk korunk csalárd és hitetlen gondolkodásmódjával éppúgy, mint egykor neki a földi paradicsomról ábrándozó szomszédok vigyorgó gúnyjával. Ábrahám mégis követte Isten szavát. Nem törődött vele, hogy kortársai bolondnak tartják. Ábrahám mégsem csalatkozott. Istenben bízott, szavára hagyatkozott és így Isten népe ősatyjává, Kánaán földjének gazdag urává lett.

Isten a mi életünket is képes sikeressé tenni. Szava eligazítást nyújt még életünk legziláltabb helyzetében is. Isten szava mindig eligazít és vezérel.

Szinte naponta olvasunk a kábítószerek áldozatairól. Az újságok legtöbbször fiatal áldozatokról írnak, mintha csak ők lennének egyedül, akik nem tudnak mértéket tartani. A statisztikák viszont arról tanúskodnak, hogy az alkohol, nikotin és gyógyszerek fogyasztásában a felnőttek messze túlszárnyalják a fiatalok kábítószer-fogyasztását. Az orvosok megállapítása szerint az ember meghasonlott önmagával. Menekül önmagától. Személyisége krízisének okát a létét fenyegető lelki sivárságban kell keresnünk. A keresztény embernek már ez is elegendő indíték arra, hogy időnként tüzetesen felülvizsgálja a földi élvezetek iránti vonzalmát. A nagyböjti idő különösen alkalmas erre. Ilyenkor megkérdezhetjük önmagunktól: Vajon egyáltalán képesek vagyunk-e még alkohol, nikotin, gyógyszerek és hasonló élvezeti cikkek nélkül élni, ünnepelni, együtt lenni és szórakozni? Mi lenne, ha nem juthatnánk ezekhez? A németországi Katolikus Szociáletikai Munkaközösség egyik nyilatkozatában (1984) kijelentette, hogy túlzás nélkül állítható: Valami nincs rendjén azon egyének alkoholhoz, nikotinhoz, gyógyszerekhez főződő viszonyában és életében, akik huzamosabb ideig, hetekig, esetleg hónapokig nem képesek azokról lemondani (KSA, Fastenaktion 1984, by Hoheneck, Dortmund, 49). Itt nem görcsös puritanizmusról vagy szadista önsanyargatásról van szó, hanem csupán az önuralomról és önfegyelemről, amely mindig Isten iránti hőségre és a keresztúton haladó Mesterünk követésére serkent bennünket.

Nagyböjt a magunkbaszállás ideje. Arra ösztönöz, hogy kilépjünk hétköznapjaink megszokott medréből és készek legyünk Krisztus Urunkkal együtt járni azt az utat, amely Vele együtt a föltámadásba vezet. Ő megmutatta, hogy a kereszt útja az örök dicsőség honába torkollik. Nem kétséges, hogy minden ember boldog akar lenni.

Krisztus urunkkal ez a vágyunk is teljesül. Ezért követnünk kell Őt és hallgatnunk kell szavára Ábrahámhoz hasonlóan. Bátorság kell hozzá. A keresztút csak látszólag végződik a sötét kilátástalanságban. Ha hallgatunk szavára és követjük Őt, akkor joggal mondhatjuk: „Uram, jó nekünk itt lennünk”. Hiszen ahol Isten szava testet ölt, ott megvalósul Isten országa kibontakozása és beteljesedik az emberi szívek vágya.

Nagyböjt 3. vasárnapja

Olvasmány: Kiv 17, 3–7;

Szentlecke: Róm 5, 1–2. 5–8;

Evangélium: Jn 4, 5–42.

Bevezető a szentmise kezdetén

Sokan kerülik a templomot és a vallásos külsőségeket, mert úgy vélik, hogy privát és egyéni módon, otthoni zárt ajtók mögött vagy a természet ölén a teremtett világ szépségeiben gyönyörködve is eleget tehetnek keresztény kötelezettségeiknek.

A mai evangélium alapján az így vélekedők előtt úgy tűnik, mintha Jézus is osztaná ezt a véleményt: „elérkezik az óra, s már itt is van – halljuk tőle – , amikor igazi imádói lélekben és igazságban imádják az Atyát. Mert az Atya ilyen imádókat akar” (Jn 4, 23).

Az itteni „lélekben és igazságban” kifejezés azonban sokkal többet jelent mint „zárt ajtók mögött és a természet szépségeiben gyönyörködve” Istenhez fordulni. A Szentlélekre utal Jézus, aki egész életünket egyetlen imává formálja. Aki a Szentlélekben imádkozik, időnként összekulcsolja kezét, térdre borul vagy ellátogat a templomba. Egyébként alig lehet szavahihető Isten iránti hősége.

A hitvestársaknak sem elég csak „titokban és bensőleg” szeretniük egymást. Időnként látható, tapasztalható jelét is kell adniuk kölcsönös szeretetüknek és meg kell csókolniuk egymást, ha azt akarják, hogy szeretetük élettársuk előtt is nyilvánvaló legyen.

Ebben az istentiszteletben Isten iránti hőségünk látható jelét adjuk. Vallásos gyakorlataink Isten iránti szeretetünk jelei.

Szentbeszéd

Aki abból a vízből iszik, amelyet én adok, az nem szomjazik meg soha többé

Jn 4, 14

Furcsa hasonlattal találkoztunk a mai evangéliumban. Jézus ebben az élő vizek forrásának nevezi magát és kijelenti: „Aki abból a vízből iszik, amelyet én adok, az nem szomjazik meg soha többé, mert a víz, amelyet én adok, örök életre szökellő vízforrás lesz benne” (Jn 4, 14). Jézus az éltető vízzel saját magára utal és mindarra, amit az Atya őáltala a világnak ajándékozott. A kép igazi mondanivalóját mégsem ilyen egyszerű megfejteni. A víz számunkra mindennapi és megszokott valóság, fogyasztási cikk. Nélkülözhetetlen és fontos valóságára ritkán gondolunk. Többen alig fogyasztanak tiszta vizet. Helyette kávéval, limonádéval, borral, sörrel vagy effélékkel oltják szomjukat.

Sokat hallunk a vízszennyeződésről, a víz kórokozó, halálthozó hatásairól. Éltető mivoltára legtöbbször oda se figyelünk. A magyar fülnek meg különösen furcsán hangzik, ha valaki a táplálékok vagy italok „felvizeléséről” szól. Ennél már csak az furcsább, ha valaki fonák módon „bort iszik és vizet prédikál”.

Egészen másként fest a dolog, ha az éltető víz és vízforrás jelentőségére és nélkülözhetetlen áldásaira gondolunk. Eső és víz nélkül hamarosan sivataggá válik a föld. Eső nélkül kicserepesedik és megrepedezik a talaj, elszáradnak a növények, nincs termés. Tikkasztó szomjában elernyed még a legdaliásabb atléta is. Mihelyt azonban megindultak az ég csatornái, áldás hull a földre. Hamarosan kizöldül a mező, virágba borulnak a fák, a kiaszott határ helyén pompásan illatozik a rét, kipirulnak a cserepes ajkak, felvidulnak az emberek.

Az emberi szívekben éppúgy pusztulást hoz a lelki szárazság, mint a természet ölén a nyári aszály. A különbség csak az, hogy a lelki aszályon nem segít a csendes eső, a mesterséges öntözés, csak Jézus Krisztus, aki üdítő vízforrásnak, kristálytiszta éltető víznek nevezte magát. Neki hatalma van arra, hogy hervadhatatlan, viruló örök élettel ajándékozza meg a világot. János evangélista éppen erre tanít bennünket a mai evangéliumi szakaszban: Jézusban üdvösséget találunk.

A szamariai asszony csak fokozatosan ismeri fel ezt az igazságot. Előbb egyszerű zsidó férfinak, majd Úrnak és prófétának szólítja Jézust. Előbb csak sejti, hogy kivel áll szemben, majd beszélgetés közben eltűnődik: „Csak nem vagy nagyobb Jákob atyánknál” (Jn 4, 12). Gyanúját szikári szomszédaival is megosztja: „Gyertek, van itt egy ember, aki mindent elsorolt, amit csak tettem. Ő volna a Messiás?” (Jn 4, 29).

Kérdésére a nép adja meg az igazi választ, az asszonyhoz szólva levonja a végső következtetést: „Most már nem a te szavaidra hiszünk, mert magunk is hallottuk, és most már tudjuk, hogy valóban Ő a világ üdvözítője” (Jn 4, 42).

Azóta sokan felismerték Jézus Krisztusban ezt az igazságot és boldogan hagyatkoztak reá. Többen talán észre sem vették, hogy a lelküket betöltő boldogság és nyugalom éppen abból a vízforrásból fakadt, amelyet Jézus Krisztus Lelkéből szívtak magukba.

Hallván Jézus Jákob kútja melletti esetét a szamariai asszonnyal, néhányan lemondóan legyintenek és ellenkezve mondják: A mi lelki szomjunkat még Jézus sem tudta lecsillapítani. Valamikor talán ők is jó keresztények voltak. De ez már a múlthoz tartozik. Ők úgy érzik, hogy Jézus nem hozta meg számukra azt a kiteljesedést és örömet, amelyet az élő vizek forrásával ígért.

Vajon nem erre utalnak a hitehagyók, a szekták és a fiatalok, akik idegen próféták után futnak? Ők nem találták meg Jézusban az élő vizek forrását és ezért másutt keresik azt.

Ugyanakkor az is meglehet, hogy az ilyen csalódott keresztények életük folyamán talán sohasem merítettek az igazi vízforrásból. Talán imájuk és vallásosságuk sem volt az igazi: lélekben és igazságban. Az élő vízforrások helyett a tengerek (a tömegek) keserű és sós vizét itták, Krisztus követését felcserélték a kispolgári erkölcsökkel, a hitet és életbölcsességet a vallásos megalkuvások sorozatával.

Ne csodálkozzunk, ha napjainkban ezért többen elhagyják az egyházat, keleti vallásokban, fanatikus szektákban és a tudományosság látszatát keltő mitikus mozgalmakban keresik a tiszta vizek forrását. Albert Schweizer, korunk Nobel-díjas gondolkodója és egyénisége, századunk elején hátat fordított Európának, elhagyta az egyetemi katedrát és az őserdőbe vonult, mert úgy vélte, hogy kereszténységünk többé már nem Jézus Krisztus éltető és kristálytiszta vízforrásából merít. Visszavonult, mert igazi keresztény akart lenni. Úgy érezte, hogy kompromisszumokkal telített világunkban erre semmi lehetősége. Kereste a lelki élet tiszta, szennyeződésektől mentes forrását és vállalta a mezítlábas Krisztus sorsát. Erre az életútra talán csak kevesek képesek vállalkozni. Életpéldáját mégsem hagyhatjuk figyelmen kívül.

A tiszta vizek éltető forrását hozzá hasonlóan nekünk is keresnünk kell, ha nem akarunk szomjan pusztulni. Isten Jézus Krisztus által felkínálja csodálatos vízforrását. Azt akarja, hogy Lelke örök életre szökellő vízforrás legyen bennünk. A Messiást kereső szamariai asszony felismerte, mit kell tennie. Kapott az alkalmon és azonnal biztosítani akarta magának a kiapadhatatlan és csodálatos vízforrást: „Uram, adj nekem ilyen vizet, hogy ne szomjazzam többé” (Jn 4, 5) – kérte Jézust.

Nagyböjt 4. vasárnapja

Olvasmány: 1 Sám 16, 1b. 6–7. 10–13a;

Szentlecke: Ef 5, 8–14;

Evangélium: Jn 9, 1–41.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma különösen sokan kihangsúlyozzák: Mindenkinek joga van az önmegvalósításhoz és saját képességeinek kibontakoztatásához. Ez igaz. A dolog mégsem ilyen egyszerű. Gondolkodóba ejthet bennünket, hogy a világon már eleve nagyon sokan hátrányokkal indulnak: a született vakok, a paralizáltak, a gyógyíthatatlan betegek, stb.

A mai szentmise evangéliumának tanúsága szerint Jézus meggyógyította a vakon született ember szemét, visszaadta látását és ezzel egy időben világosságot teremtett szívében. A rendkívüli találkozás közben a vakonszületett felismerte Jézusban az Isten Fiát, az üdvözítőt.

Az evangélium tulajdonképpeni nagy csodája ez. Ma éppúgy megtörténhet mint egykor. A Jézussal való találkozás ma is csodálatos fordulópont lehet és új értelemmel töltheti meg az ember életét.

A vakonszületett meggyógyításának csodálatos története megismétlődhet a nagyböjti szent idő önfegyelmi és lelki gyakorlataiban vagy a húsvéti szentgyónásban. Használjuk ki az isteni csodadoktor kínálta lehetőségeket és találkozzunk vele sokszor a húsvéti előkészület szent idején.

Szentbeszéd

Akik nem látnak, azok lássanak

Jn 9, 39

Svájci nyaralásom idején egyik nap autókirándulásra indultam. Minden különösebb cél nélkül elindultam a Szent Gotthárd irányába, Lugano környékére. Utam a híres Szent Gotthárd alagút közel 20 km-es szakaszán át vezetett. Már az alagút előtt nagy volt a forgalom és sok a torlódás. Éppen az alagút közepe táján lehettem, mélyen a hegység gyomrában, amikor teljesen leállt a forgalom. Teltek az egyre kínosabb percek. A levegő egyre sűrűbb, sötétebb és fojtogatóbb lett az autók füstjétől. Kísérteties gondolatok foglalkoztattak. Eszembe jutott földrengés, hegyszakadás, robbanás, áramszünet, iszonyú sötétség és mélység, szívinfarktus és halál. A lidérces gondolatok megszálltságát badarságnak tartottam. Ugyanakkor mégis úgy éreztem, hogy nagyonis kiszolgáltatott és szorult helyzetben vagyok. Nagyon egyedül. Nem mehettem se előre, se hátra, a kocsiból sem szállhattam ki. Nem láttam se az alagút elejét, se végét. A bejárat, a kezdet távolinak és elmosódottnak tűnt, a kijárat, a cél ismeretlennek és megfoghatatlannak. Ültem, elmélkedtem és vártam türelmesen, mozdulatlanul a derengést, a fényt, az indulást, a célba érést, a szabadulást. Zavart és félelmet keltett a sötétség és szorultság, a kilátástalanság és céltalanság. Akaratlanul is aggódó és izgatott voltam. A sötét fogság vakká tett és megzavarta józan ítélőképességemet és gondolkodásomat.

Valamikor Franz Kafka hasonlította ilyen sötét alagút közepén vergődő utashoz az embert, aki saját korlátainak szorítójába került. Céltalanság és kilátástalanság veszi körül a világban. Nem tudja, hogy honnan jön. Nem látja indulása kezdetét és még kevésbé tudja, hogy merre tart. Pályája kezdete felfoghatatlan, még inkább vége, célja és beteljesedése.

Ez az állapot zavarólag hat ránk. Felborzolja kedélyünket, szeszélyessé és kísértetiessé teszi életünket. Környezetünk veszélyérzetet vált ki bennünk.

Helyzetünk mégsem kilátástalan. A sötétség közepén is felfedezhetjük a világosságot és elindulhatunk feléje.

Micsoda öröm volt számomra a Szent Gotthárd alagútban, amikor felfedezhetem autórádiómon egy fogható adót és hallhattam a külvilág híreit, és átmeneti fogságomból elindulhattam a világosság felé.

Megismerésünk korlátozott és véges emberek vagyunk. Sötétség vesz körül bennünket. Olykor elveszítjük valóság érzékünket és nem látjuk a túlvilági valóságokat. Az evangéliumi vakonszületett emberhez hasonlóan segítségre szorulunk. Szükséges, hogy valaki figyelemmel tartson és felkaroljon bennünket, utat nyisson számunkra, nem kérdezve semmit: vakságunk vagy bűneink okát. Az evangéliumi vaktól Jézus sem kérdezett semmit. Nem kérdezte, hogy ki a hibás vaksága miatt, sem azt, hogy miért és hogyan vált vakká.

Zavartságunkban olykor mi sem tudjuk, hogy mi tévők legyünk. Napjainkban talán még kérdezni sincs időnk: honnan, hová és hogyan?

A mai szentmise evangéliumában Jézus nem csak a született vak segítségére sietett, hanem a mi segítségünkre is. Megnyitotta szemünket, világosságot, fényt, melegséget és szeretetet hozott zord világunkba. „Amíg a világban vagyok, világossága vagyok a világnak” (Jn 9, 5) – üzeni ma Jézus és hozzáfőzi: „Én vagyok a világ világossága. Aki követ, nem jár többé sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága” (Jn 8, 12).

Eddigi eltévelyedéseink azt mutatják, hogy alagutunk közepén szükségünk van Istenre, aki irányt és célt mutat. Jézus megmutatta az emberi élet alagútjának kijáratát, amikor tanúságot tett önmagáról mondván: „Én vagyok az út, az igazság és az élet” (Jn 14, 6). Általa világosság, öröm és béke árad reánk: „Én vagyok a kapu. Aki rajtam keresztül megy be, üdvözül, ki-bejár és legelőt talál” (Jn 10, 9). A jó pásztor így gondoskodik rólunk. Jézus Krisztus által életközösséget találunk Istennel és embertársainkkal. Az igaz szőlőtőről szóló példabeszédében mondotta: „Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők. Aki bennem marad, s én benne, az bő termést hoz. Hisz nélkülem semmit sem tehettek” (Jn 15, 5).

A mai vasárnappal ismét közelebb kerültünk az idei húsvéthoz. Még van egy kis időnk arra, hogy Krisztus világossága bevilágítsa börtönvilágunk sötétségét és a vakon születetthez hasonlóan mi is elfogadjuk csodás gyógyítását. Jézus visszaszerzi a mi hitbeli látásunkat is. Megajándékoz bennünket az új és el nem múló élet örömhírével. A világ sötétségében nem a pusztulás, hanem az örök élet vár reánk, még akkor is, ha most talán kísérteties homály és sötétség vesz körül bennünket. Életünk vándorútja célba ér.

A nagyböjt előkészületi idő. A hitbeli tisztán látás elnyerésének szent ideje, amikor megszabadulhatunk lelki vakságunktól és visszaszerezhetjük látásunkat. Megláthatjuk a világosságot és a szabadságot az örökkévalóság fényében, embertársainkat és önmagunkat.

A megtérés a világ számtalan kísértése ellenére is lehetséges. Van kiút a bűnből és a sötétségből. Aki hallgat Jézus szavára, abban elképzelhetetlen erők keletkeznek, az Jézus szavára elmegy és megmosakszik, de amire visszatér, lát (Jn 9, 7). Bízhatunk és bíznunk kell Jézus ígéretében: „Bizony, bizony, mondom nektek: Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket viszi végbe, amelyeket én végbevittem, sőt még nagyobbakat is végbevisz, mert az Atyához megyek, s amit a nevemben kértek, azt megteszem nektek, hogy az Atya megdicsőüljön a Fiúban, bármit kértek a nevemben, megteszem nektek” (Jn 14, 12–14).

Nagyböjt 5. vasárnapja

Olvasmány: Ez 37, 12b–14;

Szentlecke: Róm 8, 8–11;

Evangélium: Jn 11, 1–45.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagyböjt 5. vasárnapjának liturgikus szövegei az élet és halál közötti feszültség problémájára terelik figyelmünket. Az evangélium beszámol Lázár föltámasztásáról. Jelzi, hogy Jézus már jóval a húsvétot megelőző időben is az élet és halál ura.

A teljes élet kibontakoztatását sokan mégis másutt keresik. Állítólag Amerikában, jó pénz ellenében, közvetlenül haláluk előtt néhányan befagyasztatják magukat. Ők a tudományok fejlődésétől remélik újraéledésüket. Az egyiptomiak múmiává válva próbálták kiállni az idők vasfogát. A mai orvosok bonyolult kórházi gépekkel igyekeznek „életben tartani” menthetetlen betegeiket. Mások a történelem lapjain akarnak halhatatlanná válni vagy legalább barátaik emlékében óhajtják „konzerváltatni” magukat.

A keresztény ember az Élet Uránál keresi jövője biztosítékát. Komoly odaadással igyekszik Istennek szolgálni, mert hiszi, hogy csak Ő szavatolhatja jövendő sorsunkat. Jézus Krisztus szavát adta rá: „Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz bennem, még ha meghal is, élni fog” (Jn 11, 25).

Szentbeszéd

Én vagyok a feltámadás és az élet

Jn 11, 25

Lázár feltámasztása a legizgalmasabb bibliai történetek egyike. Mindenek előtt az esemény színes leírása ragadja magával figyelmünket, a sok párbeszéd és szokatlan körülmény. Ezek a lebilincselő külsőségek nemcsak szépek, de komoly veszélyt is jelenthetnek az igehirdetés szempontjából. A lebilincselő körülmények ugyanis elterelhetik figyelmünket az elbeszélés igazi és eredeti mondandójáról. Ez az elbeszélés érdekfeszítő. Stílusa élénk. Ezért valóban nagy a kísértése annak, hogy az éltető, életet osztogató Jézus helyett, az életre keltett Lázárt, a halandó embert helyezzük szemlélődésünk és történetünk előterébe. Ez hitre nézve veszélyes következményekkel járhat. Egy ilyen halottfeltámasztási történet előbb-utóbb kérdéseket ébreszt, vizsgálata kételyeket. Egy ilyen történet puszta kritikai elemzése feltétlenül hitetlenséghez vezet.

Bibliai elbeszélésünkben egyáltalán nem fontos, hogy Jézus valóban föltámasztotta-e Lázárt vagy sem. Az izgalmas történet igazi nagy kérdése: Hol, kinél és hogyan találok életet, helyesebben: örök életet? Ez a mai evangéliumi szakasz tulajdonképpeni témája és nem Lázár feltámasztása, amely csak alkalmi keret, bizonyíték, „jel” és indíték a történetben hirdetett igazsághoz. Erről az igazságról tanúskodik Jézus, amikor mai szentírási szakaszunkban: „Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz bennem, még ha meghal is, élni fog. Az, aki úgy él, hogy hisz bennem, nem hal meg örökre” (Jn 11, 25–26).

Az evangélista számára történetünkben Lázár és egy ember feltámasztása nem fontos. Ez tudósításából is kitűnik. Az evangélista Lázár feltámasztásának több kérdésére nem válaszol. Számára fő mondandója mellett minden részlet jelentéktelen. Őt nem érdekli, hogy a történet hirtelenül megszakad miután Jézus kijelenti: „Lázár, jöjj ki!... Oldjátok fel (kötelékeit), hogy tudjon járni” (Jn 11, 43–44)! Elvárnánk, hogy a szerző értesítsen a Lázárral kapcsolatos további fejleményekről: beszélt-e még Lázár Jézussal? És ha igen, mit? Megköszönte-e Lázár Jézusnak, hogy föltámasztotta? Milyen kérdéseket tettek fel később Lázárnak az emberek? Mi történt vele később? Meghalt-e még egyszer? Kíváncsiskodásunkra nincs válasz. A szerző szempontjából ezek lényegtelen kérdések. Számára Lázár története lezárul, amikor kijelenti: „A zsidók közül, akik felkeresték Máriát, sokan látták, amit Jézus végbevitt, és hittek benne” (Jn 11, 45). Jézus története azonban folytatódik, még annak ellenére is, hogy csak „sokan” és nem „mindannyian” hittek benne.

Miért nem terjedt el futótűzként a szenzációs hír? Szinte elképzelhetetlen, hogy a nép a Betániához közeli Jeruzsálemben röviddel később vérszomjas dühvel kiabálta: „Keresztre vele, keresztre vele” (Jn 19, 6). Az evangélista számára az igazi mondandó mellett mindezek a kérdések csak másodrangúak. János evangélista csak egyetlen kérdéssel foglalkozik: Jézussal és a belé vetett hit által mindenki megtalálja a teljes életet. Számára minden más részletkérdés és jelentéktelen.

Hasonló gondolatokkal találkoztunk az elmúlt nagyböjti vasárnapok evangéliumi szakaszában is: a krisztusi életről volt itt szó és az érte folytatott küzdelemről. Nagyböjt első vasárnapján Jézus hadat üzent a Sátánnak: „Uradat, Istenedet imádd, s csak neki szolgálj” (Mt 4, 10). Az erre következő vasárnapon hallhattuk, hogy az Égi Atya szózata szentesíti Jézus tanítását: „Őt hallgassátok” (Mt 17, 5)! Egy héttel ezután Jézus felkínálta „az örök életre szökellő vízforrást” (Jn 4, 14), az elmúlt vasárnapon a világ világosságaként ajánlotta magát, „hogy akik nem látnak, azok lássanak...” (Jn 9, 39). Jézus a mai evangéliumban pedig nyíltan kijelentette: „Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz bennem, még ha meghal is, élni fog” (Jn 11, 25).

Jézus nemcsak maga az élet, de az élet adója is. János evangéliumában az élet szó magában foglalja mindazt, ami számunkra üdvösséget, boldogságot, sikert vagy jólétet jelent. A másik három evangélista ebben a vonatkozásban legtöbbször Isten országáról beszél és elmondja, hogy „Isten országa köztetek van”. Ez az igazi élet tehát nem valamiféle távoli álom, jelen valóság, amelyet még a halál sem képes megszüntetni, mert ez az élet elválaszthatatlan Krisztus Urunk örök életétől. Ez az élet Istennel való közösséget jelent, bűntől való szabadságot, békességet és bőséget a bennünk lakó Lélek által. A hit és élet szoros kapcsolatáról van itt szó: a hitet élni kell, mert e nélkül nincs valóságos élet.

Napjainkban éppen ezen a ponton oszlanak meg a vélemények. Egyesek megpróbálnak hit nélkül élni. Úgy vélik, hogy Isten és hit nélkül is lehetséges az élet. Az ilyen élet azonban csakis a halálba torkollhat, mert semmi kapcsolata sincs az örök és halhatatlan Valósággal, az Istennel.

Magunk is két front között vergődünk. Egyik oldalon kecsegtet bennünket a hatalom és a dicsőség, az eszem-iszom, a szórakozás és élvezet, a másik oldalon az élő vizek forrása, a világ világossága és Az, Aki Életnek nevezte magát. Rosszul helyezkedni senki sem akar. Mi sem. Jézus rámutatott a jobbik oldalra: aki hisz benne, elnyeri az életet már most és nemcsak majd, egy távoli jövőben. A hit és élet elválaszthatatlan: a hit az élettel mutatkozik meg valójában. A teljes élettel rendelkező ember úgy szeret, ahogyan csak Isten tud szeretni, úgy segít, mint az Isten, úgy ad, szolgál és boldogít, mint az Isten. Az ilyen élet és hit, hitélet nem könnyű, de szép és örök, teljes és boldog.

Befejezésül gondolatban térjünk vissza mégegyszer evangéliumi szakaszunkhoz. Ebben ki-ki felfedezhette saját helyét, ill. szerepét. Talán felismerte önmagában a farizeust, aki konokul elutasította Jézust, vagy azt a valakit a népből, aki hasonszőrű társaival együtt és a tömegemberek körében kiabálta: El vele! Keresztre vele! Ugyanakkor lehet, hogy valaki a feltámasztott Lázárt fedezte fel önmagában, akit talán Jézus éppen itt és ma keltett új életre a bűnből vagy a hitetlenségből. Jézus a modern idők forgatagában is sok csodát művel: Szentlelkével Ő ma is új életre támasztja az embereket.

Nagyhét

Virágvasárnap, Az Úr szenvedésének vasárnapja– Ünnepi mise

Olvasmány: Iz 50, 4–7;

Szentlecke: Fil 2, 6–11;

Evangélium: Mt 26, 14–27. 66.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma megkezdjük a nagyhéti és húsvéti misztériumok felidézését és megünneplését. Szentelt barkával a kezünkben emlékezünk a mi Urunk Jézus Krisztus bevonulására Jeruzsálembe, ahol életét adta értünk.

Egykor Jeruzsálem népe, lelkes üdvözlések közepette, saját ruháit terítette a szamárháton bevonuló messiás királya előtt az utcára. Jézus elfogadta hódolatukat, bár tudta, hogy pár nap múlva egy részük halálát követeli.

A mai szentmise kezdetén csatlakozzunk mi is hittel Jézushoz, aki irántunk való szeretetből vállalta a kínszenvedés és a halál gyötrelmét, azért, hogy föltámadásával megválthasson minket.

Ő köztünk jár, ma is él. Most Vele együtt lépünk az oltárhoz, hogy megünnepeljük azt a nagy titkot, amelyről minden szentmisében így tanúskodunk úrfelmutatás után: „Halálodat hirdetjük Urunk és hittel valljuk föltámadásodat, amíg el nem jössz”.

Szentbeszéd

Vétkeztem, elárultam az igaz vért

Mt 27, 4

Manapság az egyházban gyakran beszélünk a világiak krisztusi küldetéséről és felelősségéről. Nem egyszer hallottuk már, hogy a laikusok tevékeny közreműködése nélkül nem létezik élő egyházközség.

Az egyház isteni küldetésének megvalósítása nemcsak a papok feladata, de a krisztushívőké is. Ezért a felnőtt keresztények nem egyszer részt követelnek maguknak nemcsak az apostoli munka bizonyos rétegeiben, de az egyházi szervezet minden területén is. Egyesek beleszólást követelnek az egyházi határozatokba; tiltakoznak az elváltak szentségektől való eltiltása és a szélsőséges csoportok közösségből való kirekesztése ellen; kellő megfontolás nélkül a nők pappá szentelése és a nős papok szolgálatba állítása mellett érvelnek.

Ezeket a laikus mozgalmakat egyes területeken köszönteni lehet, főleg akkor, ha az egyház hit, remény és szeretetre épülő küldetésének megerősödését igyekeznek szolgálni. A keresztények őszinte és tiszta felelősségtudata és tanúságtétele által erősödik az egyház.

De mi köze mindennek az imént elhangzó passióhoz? Van-e abban egyáltalán szó a hívek részvételéről az egyház küldetésében és szolgálatában?

Az egyház Krisztus művét folytatja a világ végezetéig. Ezért úgy tűnik, mintha szervezetében és működésében köztünk Jézus járna, és továbbra is véres arccal, megkínozva és meggyötörve vinné a keresztet a Golgotára. Körülötte olykor hiába keressük a bátor hithősöket. Legtöbbször ma is úgy tűnik, mintha inkább a gyávaság, mint a bátor hitvallás jellemezné tanítványait.

Hasonló példákkal találkoztunk az imént elhangzott passióban is. Péter megfutamodott és a jószándékú asszonyok sem merészkedtek Jézus közvetlen közelébe: csak távolról követték őt. A keresztúton és Jézus keresztrefeszítésénél csak nagyon kevés hitvalló tanítvánnyal találkozunk. A legtöbben tőle távol állva és tanácstalanul szemlélték a fejleményeket.

Jézus szenvedésének története így bennünk is kérdéseket támaszt: Vajon Jézus keresztútja az egyházban ma mennyi figyelmet kap a hívek részéről? Vajon hányan követik Jézust keresztútján az egyházban közvetlen közelről és veszik észre nehézségeit és segítenek neki a bajban? Hol vannak ma a nagy hithősök közelében: a nagyszájú kritikusok és a mindent megkérdőjelező bölcsek vagy az elégedetlenkedők?

Úgy tűnik, mintha a szenvedéstörténet szüntelenül megismétlődne az egyházban. Sok benne a negatív szereplő és a bámészkodó. Így volt ez egykor a Kálvárián is kis különbséggel. Péterben joggal hiányoljuk a bátorságot. Gyengének és gyávának tekintjük, mert megfutamodott és megtagadta Urunkat. Mégis azt kell mondanunk, hogy ez a megállapítás csak féligazság. A mai passióban azt is hallhattuk, hogy ugyanez a Péter „kiment és keserves sírásra fakadt” (Mt 26, 75), és megbánta bűnét. A szenvedéstörténetből kitűnik, hogy még Júdás sem volt megrögzött bűnös. Amikor látta, hogy Jézust elítélték, „megbánta tettét, és visszavitte a harminc ezüstöt a főpapnak és véneknek: Vétkeztem – mondta –, elárultam az igaz vért” (Mt 27, 3–4).

Jézus követői a keresztúton valóban nem tettek valami remek tanúbizonyságot Jézus mellett, de ugyanakkor azt is látnunk kell, hogy a tanítványok gyengeségük és gyarlóságuk ellenére továbbra is kitartóan és hűségesen ragaszkodtak Mesterükhöz. Jellemző a pogány százados hitvalló nyilatkozata. A tanítványok nevében ma ő tett tanúságot: „Ez valóban Isten Fia volt” (Mt 27, 54).

Jézus tanítványainak ez a gyarló, de mindig Krisztushoz ragaszkodó magatartása elmélyülésre, szerénységre és alázatosságra int, főleg akkor, ha az egyház hibáit kritizáljuk. Keresztény magatartásunk talán a közismertnél csendesebb kritikára ösztönöz az egyház múltjával, jelenével és jövőjével kapcsolatosan, ha saját gyarlóságainkat is figyelembe vesszük. Vagy talán valóban azt képzeljük, hogy nagyobb hősök vagyunk mint a tanítványok Krisztus Urunk szenvedéstörténetében? Ez a kétely talán mégsem alaptalan.

A keresztények tanúságtételéből nem egyszer hiányzik Péter és társai bűnbánó lelkülete. Sokszor önteltek és gőgösek vagyunk, szívtelenek és kegyetlenek mások hibáival – az egyház hibáival szemben, és ilyenkor észre sem vesszük, hogy valójában önmagunk felett törünk pálcát.

A szentbeszéd elején arról szóltam, hogy az egyházban szükség van a világi hívek bátor tanúságtételére és apostoli közreműködésére az egyház minden területén. Jézus szenvedéstörténetének figyelmes átolvasása és átelmélkedése után mindezt így is megfogalmazhatjuk: Az egyháznak megtérő emberek kellenek, akik tudják, hogy maguk is rászorulnak a megfeszített Jézus Krisztus jóságos és megbocsátó irgalmára.

De ki vallja be szívesen, hogy ő gyenge? És vajon elfogadjuk-e mások gyengeségét? Talán még akkor sem, ha azért már jó előre elnézést kértek!

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Olvasmány: Kiv 12, 1–8. 11–14;

Szentlecke: 1 Kor 11, 23–26;

Evangélium: Jn 13, 1–15.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagycsütörtökkel kezdődik a húsvéti szent három nap, amikor felidézzük Krisztus szenvedését, halálát és dicsőséges föltámadását.

Ma délelőtt a székesegyházakban püspökeink megáldották és megszentelték a szent olajat. Az év folyamán ezekkel kenik meg a papok azok homlokát, akik krisztushívők, Krisztushoz hasonló fölkentek akarnak lenni.

A keresztség szentségében a pap minket is megkent a szent olajokkal. Krisztusról nevezett keresztények és fölkentek lettünk, örökösök és társörökösök Krisztussal.

Most, ezekben az esti órákban és Isten népének közösségében megünnepeljük az utolsó vacsora emlékét. Ezen a vacsorán Jézus saját magát adta nekünk az eucharisztiában, hogy mindig találkozhassunk vele a világ végezetéig. Jézus ezzel a kenyérrel egyetlen családi asztal köré gyűjt bennünket, testvérekké avat és szeretetre kötelez.

Szentbeszéd

Amit én tettem, ti is tegyétek meg

Jn 13, 15

A mai evangélium olyan isteni magatartásról számol be, amelyet ha követnénk, szebb lenne az életünk. Jézus viselkedésmódjáról van itt szó. Halála előtti estén megmosta tanítványai lábát. Jelképes cselekedetével az önzetlen és alázatos szolgálatra hívta fel figyelmünket. Azt akarta, hogy hozzá hasonlóan járjunk el, mert csak így menekülhet meg a világ a sok veszekedéstől és békétlenségtől, a háborúk veszedelmétől, a nyomortól és a szenvedésektől.

Az evangéliumi lábmosás története annyira szemléletes, hogy szinte érthetetlen, miért kérdezi Jézus: „Tudjátok, mit tettem veletek” (Jn 13, 12)? A kérdés mégsem egészen fölösleges. Ezzel Jézus még nyomatékosan is fel akarta hívni tanítványai figyelmét egyedülálló isteni cselekedetére. Külön is ki akarta hangsúlyozni, hogy jelképes tette messze meghaladja a zsidó liturgikus előírások végrehajtásának keretét.

Jézus kérdését ma önmagunknak is feltehetjük: Érjük-e valóban, hogy a lábmosás szertartásában miről van szó?

Kérdésünkre Szent Pál apostollal válaszolhatunk. A filippiek előtt Jézus Krisztusról nyilatkozva ezeket mondotta: „Ő mint Isten az Istennel való egyenlőséget nem tartotta olyan dolognak, amelyhez föltétlenül ragaszkodnia kell, hanem szolgai alakot öltött, kiüresítette magát, és hasonló lett az emberekhez. Megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig” (Filip 2, 6–8).

Pál itt elsősorban Isten igazi kilétére tereli a figyelmet. Elmondja, hogy a mi igaz Istenünk nem ragaszkodik görcsösen isteni fönségéhez. Szolgai alakot öltött, mindenben hasonlóvá vált hozzánk, a bűnt kivéve. Mélyebbre nem szállhatott. Az Úrból szolga lett, Isten Fiából cseléd. Szent Pál itt a mai evangélium beszámolóját értelmezte a filippiek előtt. Elmondta nekik, hogy Jézus Krisztus Isten volt és azon a bizonyos estén megalázta magát. Minden képzeletet meghaladó fönsége ellenére lehajolt az emberhez, megmosta lábát és vállalta vele még a halál gyötrelmeit is.

Sok ember számára ez a magatartás idegen és érthetetlen. Nem ilyennek képzeltük az Istent. Azt hittük, hogy Isten is hozzánk hasonló: uralkodni és zsarnokoskodni akar. Hozzánk hasonlóan ő is retteg az alázatosságtól és a szolgáló szeretettől. Napjainkban különösen is azt látjuk, hogy senki sem akar szolgálni és gyengének látszani. A rabszolgai munkától mindenki irtózik. Ma mindenki csak uralkodni szeretne és szeretné kiszolgáltatni önmagát. Senki sem akarja a rövidebbet húzni. Úgy látszik, hogy az alázatosság és a szolgáló szeretet semmiképpen sem emberi megnyilatkozás. Isteni dolog. Valójában Isten nagyságának jele.

Romano Guardini szerint: „Csak az erős lehet igazán alázatos, de ő is csak akkor, ha nem kényszerből, hanem szabadon hajlik meg a gyengék és kicsinyek előtt, s nekik szolgál. Az alázatosság egyáltalán nem embertől származik, hanem Istentől. Ő az alázatosak közül az első. Oly nagy, annyira felülmúl minden lehetőséget, hogy rajta nem foghat ki semmiféle hatalom, úgyhogy – ha szabad ezt mondanunk – csak Ő engedheti meg igazán magának, hogy alázatos legyen. A nagyság ugyanis lényegéhez tartozik; így lemerészkedhet az alázatba”.

Jézus Krisztus tudatában volt isteni fönségének, Isten mégis megalázta magát Benne. Az imént hallottuk: „Jézus tudta, hogy az Atya mindent kezébe adott, s hogy Istentől jött és Istenhez tér vissza. Mégis fölkelt a vacsora mellől, levetette felsőruháját, fogott egy vászonkendőt” (Jn 13, 3) és megmosta tanítványainak lábát. „Ti Mesternek és Úrnak hívtok, s jól teszitek, mert az vagyok” (Jn 13, 13) – mondja öntudatosan, de mégis vállalkozik a szolgai munkára és megmossa tanítványai lábát.

A mai evangéliumban Jézus nyomatékosan megkérdezett minket is: „Tudjátok, mit tettem veletek...”? Lehajolt hozzánk, mert azt akarta, hogy részesei lehessünk nagyságának.

Jézus életét összefonta gyarló és gyenge emberek közösségével: „Ahol ugyanis ketten vagy hárman összegyűlnek a nevemben, ott vagyok közöttük” (Mt 18, 20). Közösségünk eukarisztikus lakomáján – a szentmisében – egyszerű falat kenyér színében adja magát eledelül, hogy ezáltal isteni mivoltának boldog részesei lehessünk.

Boldogok leszünk, ha úgy teszünk, ahogyan Ő megmutatta. Ezt hallottuk tőle: „Ha tehát én, az Úr és Mester megmostam lábatokat, nektek is meg kell mosnotok egymás lábát. Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg” (Jn 13, 14-15).

Jézusra emlékezve most mi is megmossuk 12 fiatalember lábát. Jelképes cselekedet. Meg kellene értenünk belőle mindazt, amit Isten Jézus Krisztus által értünk tett, tesz mind a mai napig és tenni fog a világ végezetéig (Friedrich Wetter bíboros nyomán).

Nagypéntek

Olvasmány: Iz 52, 13–53, 12;

Szentlecke: Zsid 4, 14–16; 5, 7–9;

Evangélium: Jn 18, 1–19, 42.

Szentbeszéd

Engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig

Fil 2, 8

Jézus Krisztus szenvedésére és halálára emlékezünk. Leleplezzük a keresztet. Térdhajtással hódolunk a keresztrefeszített Üdvözítő előtt. A beavatottak megrendítő komolysággal vesznek részt a nagypénteki liturgia drámai eseményén. De vajon mit szólhatnak az iszonyatos szenvedéstörténet és liturgiánk külső szemlélői? Vajon nem ütközünk meg magunk is Krisztus Urunk kereszthalálán?

A világ uralkodói gyakran véres kézzel és hullákon gázolva ragadják magukhoz a hatalmat. Mennyi áldozatba kerül a siker és győzelem? Ezek elérése hány és hány véres áldozatot követel? Többen ugyancsak véres kézzel és hullákon taposva szereznek maguknak elismerést és győzelmet.

Talán Isten sem talált más módot a megváltás nagy művének véghezviteléhez? Ő is csak a kínszenvedés és a keresztrefeszítés véres áldozata arán szerezhetett dicsőséget önmagának? Csak vérben gázolva szerezhető üdvösség? Isten is vérszomjas, mint a világ sok más uralkodója?

A nagypénteki kegyetlenségek és liturgiánk szemléletes képei láttán letörten kérdezzük: Mi szüksége volt Istennek minderre?

Jézusnak elégtételt kellett szolgáltatnia a bűnökért. Tanultuk. De vajon kielégít-e bennünket ez a válasz? Az Isten ártatlan bárányának vállalnia kellett helyettünk a bűneink által megérdemelt büntetéseket? Önmagunkból kiindulva talán ez érthető is, főleg ha Istenre is átruházzuk az elvet: minden bűnért büntetés jár. Az ember vétkezett, így bűnhődnie kell. Isten nem hagyta magára az embert. Segítségére sietett és saját Fia feláldozása árán olyan végtelen értékű elégtételről gondoskodott, amellyel képes volt örök időkre kiengesztelni önmagával a világot.

Valóban szüksége volt Istennek véres bűnbakra? Miért kellett kegyetlenül feláldoznia érettünk szent Fiát? Hiszen Jézus Istent mindig Atyjának szólította, igazságait hirdette és akaratát teljesítette. Mi szüksége Istennek bűnbakra, akin kitöltheti bosszúját?

Isten minden ellenszolgáltatás nélkül bocsátott meg nekünk és engesztelődött ki velünk.

Jézusnak meg kellett halnia, mert az emberek félreismerték a benne közénk szállt Istent. Isten nem bosszúéhes. Olyan mint a legjobb édesanya és édesapa, csupa szív és jóság, akihez bármikor bizalommal fordulhatunk.

Mindig várja és kész keblére ölelni megtérő tékozló fiát. Jézusban maga Isten jelent meg közöttünk. Jézus egyszerűen és minden szemrehányás nélkül fordult a bűnöshöz: Bocsánatot nyertek bűneid. Ő sohasem tette magáévá a bűn és bűnhődés emberi elvét: minden bűnért büntetés jár. Már akkor is a megbocsátást hirdette, amikor még nem feszítették keresztre. Isten a bűnöket már Jézus életében is megbocsátotta, Szent Fia véres áldozata és kereszthalála előtt.

Jézust mégis keresztre feszítették. Vajon miért? Halála szeretete következménye. János evangélista Jézus ellenségeinek ajkára adja az Isten Fia kínszenvedésének és halálának okát: „Nekünk törvényünk van, s e törvény szerint meg kell halnia, mert Isten Fiává tette magát” (Jn 19, 7). Eljött közénk és valóban Isten Fia volt. Ő túltette magát az emberi elgondolás szülte istenképen. Olyan radikális és forradalmi hangon beszélt Istenről és hirdette akaratát, hogy az ószövetségi igaz Isten hit eltévelyedett és fanatikus képviselői és őrei felbőszültek, ellene fordultak és romlására szövetkeztek. Nem tudtak vagy nem akartak Isten Fiának hinni. Nem akarták őt megtérni és nem akartak új életet kezdeni. Inkább Jézust tették el láb alól.

Jézusnak meg kellett halnia, mert következetesen és hűségesen mindvégig kitartott Isten mellett. Mindvégig hűséges maradt Isten megbocsátó, szabadító és üdvözítő jó híréhez és tetteihez. Meg kellett halnia a kereszten, mert következetesen teljesítette Isten akaratát. Halála úttörő, szenvedése értünk vállalt megváltó cselekedet: megszerezte számunkra az örök üdvösséget. Feláldozta életét, mert fontos volt számára Isten akarata, az ember és ennek üdve, amelyre élete árán is megmutatta az utat.

Isten nem vérszomjas és bűnbakra sincs szüksége. Jézus Krisztus ellenszolgáltatás nélkül szerzett üdvösséget. Ezért járulunk ma hittel, bizalommal és hálás szívvel eléje: „Kereszted előtt hódolunk, Urunk, szent feltámadásodért magasztalunk és dicsérünk; íme, a keresztfa által jött az üdvösség az egész világra” (Nagypénteki liturgia).

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Olvasmány: ApCsel 10, 34a. 37–43;

Szentlecke: Kol 3, 1–4;

Evangélium: Jn 20, 1–9.

Bevezető a szentmise kezdetén

Krisztusban szeretett Testvéreim! Húsvéti istentiszteletünk alkalmából sok szeretettel köszöntöm szentmisénk minden kedves résztvevőjét. Őszintén örvendek, hogy a kereszténység legnagyobb ünnepén ma újból együtt lehetünk és közösen ünnepelhetjük Krisztus Urunk feltámadásának misztériumát, azt a napot, amelyen Isten Fia széttörte a halál bilincsét és újjáteremtette az életet.

Ezen a szép reggelen elsiettünk a templomba és csatlakoztunk a krisztushívők ünneplő táborához, amelyben ma világszerte megújult erővel zeng az ének:

„Krisztus föltámadott,

Halál fején tapodott,

Égbe utat mutatott.

Tudom, hogy föltámadok”.

Ennek a hitnek beteljesedését várva most fölülvizsgálhatjuk cselekedeteinket, megbánhatjuk bűneinket és újból örök életet biztosító szövetséget köthetünk az Eucharisztiában felénk közeledő feltámadt Üdvözítőnkkel.

Az elmélyülés néhány pillanata után bűnbánati imánkkal tanúskodunk készséges lelkületünkről.

Szentbeszéd

Nem értették az Írást

Jn 20, 9

Az elmúlt napokban és hetekben többször felidéztük Jézus szenvedésének történetét. Nagypénteken megilletődött lélekkel álltunk a kereszt alatt és feszült figyelemmel hallgattuk az Élet Ura haláltusájának történetét. A passió szavai átjárták szívünket és drámai hangulatot teremtettek a templomban. Bennünket is megkörnyékezett az a lelki állapot, amelyet Jézus tanítványai éreztek a Golgotán, amikor Urunk kilehelte lelkét. A külső körülmények láttán ők nagyon is érthető módon gondolhatták, hogy Jézus halálával szertefoszlottak összes álmaik. Míg élt, még csak hihették, hogy Jézus ügye, Isten országa, előbb vagy utóbb, de mindenképpen diadalra jut. A tragikus nagypénteki események után viszont alig maradhatott más hátra számukra, mint csalódottan és kétségbeesetten hazatérni és folytatni azt a kétkezi munkát, amelyet egykor abbahagytak Jézusért.

Az adott helyzetben nagyon is kézenfekvő: mindennek vége, eltemették Jézust, és ezzel odaveszett ügye mindörökre.

Nagypéntekkel mégsem lett vége mindennek. Jézus csak ezután indult el igazi diadalútján. A tanítványok élete is rendkívüli fordulatot vett. Míg tanítómesterük földi életében inkább csak passzívan szemlélték Isten hatalmas tetteit, addig most, a húsvéti fordulat, majd az első Pünkösd után hatalmas lelkesedéssel vették fel a munkát és hallatlan erővel folytatták a Jézus által elkezdett művet. Előbb baráti köröket szerveztek, majd közösségeket, és lerakták a jövő egyházának szilárd alapjait. Éjt nappallá téve, feltartóztathatatlan buzgalommal hirdették az Igét nemcsak a zsidók között, de a többi népek városaiban is világszerte.

A helyzet ismeretében és józan ésszel akkor még a bölcs előrelátók sem sejthették, hogy Jézus mezítlábas vándortanítói még a császári udvarba is eljutnak és Krisztusnak meghódítják az egész Római Birodalmat.

A nagypénteki katasztrófa után Jézus és ügye mégis föltámadt, és ez olyan történelmi helyzetet idézett elő, amelynek megértéséhez immár kétezer éve sok-sok kutató hiába keresi a kielégítő magyarázatot. Ki érti az egykor csalódott tanítványok bekövetkezett magatartását. Hogyan lehettek az egykor megfutamodó gyávákból, egyik napról a másikra, bátor hithirdetők és vértanú apostolok? Ki érti egykori lázas igyekezetüket. Ki érti meg az akkori hívek rendíthetetlen hitét, a keresztény közösségek gomba módjára történő gyors elszaporodását és ennek kiváltó okát.

De ahol csődöt mond az emberi bölcsesség, és kátyúba jut a minden isteni bölcsességet mellőző kutatás és tudomány, ott a hívők számára eligazítást jelent a Szentírás. (Ebben olyan kérdésekre is feleletet kapunk, amelyek megválaszolása felülmúlja a természetes ész képességeit.) Így az Újszövetség tanúvallomásai alapján nem egyszer megismerhetjük az egyébként értelmetlen történelmi folyamatok és személyekben végbemenő változások okait, esetünkben a Názáreti Jézus halálát követő fejleményeket.

Az evangéliumi beszámolók elmondják, hogy Isten azt a Jézust feltámasztotta a sírból, akit néhány nappal korábban csúfos módon keresztre feszítettek. Ez a Jézus többek előtt élőnek bizonyult, sőt közülük néhányat még arra is felszólított, hogy tanúságot tegyenek róla az egész világ előtt. A küldöttek nem vonakodtak. Meglepő buzgósággal teljesítették az első Pünkösd után a rájuk bízott feladatot. „Mindegy tehát – írja Pál apostol – , hogy én vagy ők: ugyanazt hirdetjük, s így lettetek hívővé” (1 Kor 15, 11), Isten föltámasztotta Jézust, „ennek mi mind tanúi vagyunk” (ApCsel 2, 32) – erősíti meg Lukács az ApCsel-ben. Egybehangzóan és megingathatatlan szilárdsággal hirdetik: „Ha pedig Krisztus nem támadt föl, nincs értelme a mi tanításunknak, s nincs értelme a ti hiteteknek sem” (1 Kor 15, 14 vö. 17 és 19).

Ez az egybehangzó igehirdetés kezdetben mégsem ment olyan simán, mint ahogyan azt gondolnánk. Krisztus feltámadása még a tanítványok körében is sok nehézséget okozott. Márk szerint feltámadása után Jézus „szemükre vetette hitetlenségüket és keményszívűségüket” (Mk 16, 14). „Néhányan kételkedtek” (Mt 28, 17) – állítja Máté, – és csalódottan mondogatták: „Azt reméltük pedig, hogy meg fogja váltani Izraelt” (Lk 24, 21) – folytatja Lukács – mások meg „ijedtükben és félelmükben azt vélték, hogy szellemet látnak” (Lk 24, 37), amikor Jézus megjelent előttük.

A nehézségek ellenére a tanítványok mégis rendíthetetlenül hirdették Jézus föltámadásának örömhírét. Igehirdetésük valódiságáért még életüket is feláldozzák. Vajon életükkel megpecsételt tanúságtételüket nem kell-e halálos komolysággal kell vennünk? Vagy talán elképzelhető, hogy mindannyian egyformán feláldozták volna életüket valamiféle közösen kiagyalt hazugságért?

Igehirdetésük igazán nem változtat az a tény sem, hogy a föltámadás örömhíréről szóló beszámolók itt-ott eltérnek egymástól. A tudósítók számára ugyanis teljesen mindegy, hogy Jézus üres sírjánál egy vagy több angyal volt jelen. Különösképpen nem érdekli őket a katonák viselkedése, de még a rendkívüli természeti erők megnyilatkozása sem. Nekik csak Jézus föltámadásának örömhíre a fontos. Minden irodalmi stíluskülönbség ellenére ez a lényeg minden szerzőnél. Számukra ez a fontos: Jézus feltámadása után megjelent a tanítványoknak és ők megbizonyosodtak róla, hogy Ő él. Ezen valóság mellett a történelmi tények, az üres sír vagy a legutóbbi időben sokat emlegetett torinói lepel csak másodlagos jelentőséggel rendelkeznek. Ezeknél sokkal fontosabb, hogy a föltámadás tanúi kivétel nélkül életüket áldozták hitük igazságáért.

A tények arra utalnak, hogy Jézus föltámadása és híveinek élete szoros kapcsolatban áll egymással. A hit követőinek tanúságán alapszik.

Megfigyelhető, hogy amíg a nyugati világban a feltámadási képek Krisztus Urunkat általában győzelmi zászlóval a kézben és a sírból való kiemelkedés pillanatában ábrázolják, addig a keleti egyház szentképein Krisztus úgy jelenik meg, mint aki alászáll a holtak országába, itt kézen ragadja Ádámot, a megváltásra várakozó emberiség képviselőjét és vele együtt emelkedik a magasba. Ezzel a keleti festők a feltámadás hitének egyik legfontosabb mozzanatára hívták fel a figyelmet: Jézus föltámadása miérettünk történt, az emberekért, akiket Isten a végső dicsőségbe vezet. Jézus föltámadása szoros kapcsolatban áll saját életünkkel. Föltámadása óta nyugodtan ráhagyatkozhatunk Istenre, feltétlenül megbízhatunk benne, mert ő szüntelenül gondunkat viseli és még a halál pillanatában sem hagy el minket.

A húsvét tehát nemcsak szabadidő, nemcsak étkezések és száguldó kirándulások sorozata, mint ahogyan ezt manapság sokan gondolják. De nem értették meg húsvét igazi titkát azok sem, akik évente csak egyszer tévednek be a templomba, úgy húsvét vagy karácsony táján. A föltámadás hite és ünneplése nemcsak jámbor hagyomány, hanem életforma is, amelynek a komoly vallásos életben kell megnyilvánulnia: a rendszeres imában és a szentmisén való részvételben, az irgalmasság testi és lelki jócselekedeteiben. Hitünkről tanúskodnak az ajkunkat elhagyó jó szavak, minden kinyújtott kéz és elfogadott békejobb. Hitünkről tanúskodunk akkor is, ha segítjük a fiatalokat és támogatjuk az öregeket, barátainkat és munkatársainkat vagy éppen a közelmúltban hozzánk vetődő ismeretlen menekültet. Ez a keresztény magatartás hamarosan meggyőzheti nemcsak húsvét titkáról, de a föltámadás történelmi valóságáról is a világot: Krisztus föltámadt és vele együtt mi is föltámadunk.

Zárszó

Krisztusban Szeretett Testvéreim! Megemlékeztünk Krisztus Urunk föltámadásáról, meghallgattuk üzenetét, buzgó imával és zengő énekléssel hódoltunk Üdvözítő Istenünk előtt.

Húsvéti szentmisénk ezzel rövidesen véget ér. Mielőtt azonban elbúcsúznánk, megköszönöm énekkarunk és ministránsaink, lektorunk, karvezető orgonistánk és kedves híveink buzgó és tevékeny közreműködését ezen az ünnepi istentiszteleten.

Befejezésül kívánok kedves mindnyájuknak és összes szeretteiknek kellemes húsvéti ünnepeket és jó pihenést.

Húsvét 2. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 2, 42–47;

Szentlecke: 1 Pét 1, 3–9;

Evangélium: Jn 20, 19–31.

Bevezető a szentmise kezdetén

Húsvét tanítása olyan, mint a vetőmag, amelyet földbe ültetnek, hogy aztán kikeljen és bőséges termést hozzon. Erre utal a mai vasárnap könyörgése is, amelyben arra kérjük Istent, hogy értesse meg velünk, „mely víz által tisztultunk meg, milyen lélekből születtünk újjá és kinek vére által részesültünk a megváltásban”. Eljöttünk a szentmisére és szeretnénk, ha lelkünkben is gyökeret verne Krisztus szelleme. Általa megízlelhetjük a föltámadás örömhírével kecsegtető húsvéti tanítás gyönyöröket ígérő gyümölcseit.

Ezért most a szentmise kezdetén szokásos bűnbánati cselekményünkkel eltávolítunk lelkünkből minden olyan akadályt, amely húsvéti örömünk útját állhatná.

Szentbeszéd

Boldogok, akik nem látnak, mégis hisznek

Jn 20, 29

Antoine de Saint-Exupery francia költő neve a magyar olvasók előtt sem ismeretlen. „A kis herceg” című könyvében gyermekded egyszerűséggel keresi a világ legmélyebb valóságát, a dolgok lényegét, a titkok titkát. Tarka képekkel színesített és eleven párbeszédekbe rejtett fejtegetései révén végül levonja az emberi géniuszban bizakodó világ hiú ábrándjait szétoszlató bölcs következtetését: az ember nem eszével lát igazán, hanem a szívével (21. fejezet vége). „Íme. Az én titkom egészen egyszerű – írja -: Az ember csak szívével lát igazán, pusztán szemmel a lényeg láthatatlan” (saját ford.).

Ez a felismerés a tudomány legkülönbözőbb ágazataira is érvényes, de még inkább a hit világára.

A bölcs felismerés ellenére mégis azt kell látnunk, hogy a legtöbb ember csak a kritikus ész tapasztalatokra épülő világánál keresi a dolgok és az élet titkainak megoldását. Ennek a racionalista embernek megszemélyesített és tipikus képviselőjével találkozunk a mai evangéliumban, ahol Tamás apostol személyes megnyilatkozásai szemléletesen tárják fel ezt a korunkra jellemző gondolkodásmódot: csak azt hiszem, amit látok, vagy ahogyan ő fogalmazott: „Hacsak nem látom kezén a szegek nyomát, ha nem helyezem ujjamat a szegek helyére, és oldalába nem teszem a kezem, nem hiszem” (Jn 20, 25).

Korunkban többen csak azt ismerik el valónak, ami történelmileg vagy legalább nagy vonalakban igazolható és érzékszerveinkkel megtapasztalható...: Verum, quod factum – igaz, ami tény! Így a hiteles valóságok kizárólag csak az összefüggések és hasonlóságok elemzésére alapszanak. Ennél fogva egészen természetes, hogy ahol a felismerésnek csak ezt az abszolút formáját ismerik, ott többé már nincs helye a föltámadás valóságának, hiszen ilyen vagy ehhez hasonló eset a történelem folyamán még soha sem fordult elő. Viszont említettük, hogy korunkban éppen ez az analógiára épülő felismerés-elmélet a mérvadó. Ezért sokan Jézus föltámadásával sem tudnak mit kezdeni. Ha a föltámadás náluk mégis szóba jön, akkor ők legfeljebb feltevésekről vagy csalásról, tévedésről, látszatról, a tanúk lelkiállapotáról, vízióiról beszélnek. Ki tudná felsorolni az ember összes kifogását és érvelését hitetlensége igazolására?

Annyi mindenképpen bizonyosnak látszik, hogy csupán racionalista gondolkodásmóddal alig lehet Istenhez közelebb kerülni, mert az állandóan bizonyítékokat követelő és kibúvók után leselkedő hit előbb-utóbb szem elől téveszti Istent. Úgy vagyunk ezzel, mint a férfi feleségével, aki állandóan csak azután jár, hogy bizonyítékokat kapjon felesége hűtlenségéről. Az ilyen házastársak között már rég tönkrement a bensőséges hitvestársi kapcsolat. A férj ellenőrizheti felesége összes levelét, állíthat magánnyomozókat a sarkába, de hogy felesége valójában szereti-e őt, ezt végeredményben mindig csak hinnie kell. Hiszen hogyan is mondta Saint-Exupery: „Az ember csak szívével lát igazán, pusztán szemmel a lényeg láthatatlan”. Így látszik, hogy Jézus is megerősíti ezt az igazságot a mai evangéliumban: „Boldogok, akik nem látnak, mégis hisznek” (Jn 20, 29).

Az ilyen hit bizonyára nincs az ember kénye-kedvére. Mégis kedvet kaphat rá, ha meggondolja előnyeit. Ezekről hallhattunk a mai olvasmányban: „Isten hatalma megőrzött titeket a hitben az örök üdvösségre, ...” (1 Pét 1, 5). A kijelentés elárulja, hogy az örök üdvösség előfeltétele a hit. Üdvösség utáni vágyunk – bárhogyan is nevezzük azt: szerencse, boldogság, öröm, vidámság, szeretet, otthon vagy béke, mindegy – , földi életünkben sohasem sajátítható el végérvényesen. Mindaz, ami életünkben örömet szerezhet, ideigtartó és mulandó: pénz, hatalom, gyönyör, barátság vagy család. Ez a mulandóság hit nélkül nem egyszer okoz szomorúságot, levertséget, kétségbeesést, életuntságot. Az ilyen helyzetekben mindenképpen előnyösebb helyzetben vannak a hívők, mert őket a kilátástalanságon mindig túlsegíti az őszinte, kitartó és megváltó hit, amelynek alapján szilárd meggyőződéssel vallják, hogy egyes egyedül a mindenható Isten, a mi Atyánk képes összetörni a halál bilincsét és megajándékozni bennünket az örök élettel. Az Ő kizárólagos éltető hatalma nyilvánult meg Jézus föltámasztásakor. Isten ekkor igent mondott a világra, elfogadta, célt és jövőt biztosított neki. Azóta minden ember bízhat a rá váró mennyei örökségben, a földön elkezdett derűlátó élet beteljesedésében, az örök üdvösségben.

Az ún. hitetlen Tamásról szóló bibliai elbeszélésből könnyen kiolvasható: itt rólunk van szó!... A történetbe akár saját nevem is beilleszthető. Így talán önmagamban is felismerhetővé válik a hitetlen Tamás. A történet nyilvánvalóan nem azt akarja sugallni, hogy vakbuzgók vagy fanatikus hitvallók legyünk. Abban még csak arról sincs szó, hogy hitelt adjunk minden mende-mondának vagy fekete fehéren nyomtatott újságcikknek. Egyes egyedül csak arról van itt szó, hogy Jézus ebben a szentmisében engem is megszólít. Tamás háta mögött rámtekint, szemembe néz és szelíden biztat: „Boldogok, akik nem látnak, mégis hisznek”. A kérdés csak az, hogy Tamással együtt megtalálom-e én is a talpraesett választ: „Én Uram, én Istenem!” (Jn 20, 28).

Húsvét 3. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 2, 14. 22–28;

Szentlecke: 1 Pét 1, 17–21;

Evangélium: Lk 24, 13–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

Elmúlt a nagyhét, a föltámadási szentmise és a nagy ünnep. A hívők közösségében mégis tovább tart a húsvét, amelynek titka fölött nem lehet egykönnyen napirendre térni.

Krisztus feltámadásának örömhíre nemcsak felröppenő és hamarosan feledésbe merülő hétvégi szenzáció, hanem folyamatosan ismétlődő friss hír, verejtékes napjaink vigasza és bátorító reménye.

A feltámadt üdvözítő nemcsak egy-két ünnepi órát töltött velünk. Ő ma is velünk van, még akkor is, ha erőt vesz rajtunk a csüggedés és az emmauszi tanítványokhoz hasonlóan mi is leverten       mondogatjuk: az Isten halott és minden hiába. Isten a kétség és mindennapi küzdelmeink idején is hűséges támaszunk és útitársunk.

Isten olykor láthatatlan útitárs, de tapintatos irányítására és készséges segítségére mégis mindig számíthatunk. Erről hallunk a mai evangéliumban.

Szentbeszéd

Vajon nem ezeket kellett elszenvednie a Messiásnak, hogy bemehessen dicsőségébe?

Lk 24, 26

Az emmauszi tanítványokról szóló bibliai történet a legszebb húsvéti elbeszélések egyike. A történetben hamarosan magunkra ismerünk. A két tanítvány sorsa saját keresztény életünk tükre.

A bibliai elbeszélést hallottuk. Jézus keresztre feszítése után tanítványai közül kettő igyekszik minél hamarabb eltávozni Jeruzsálemből. Ők félelmükben kétségbeesetten menekülnek a nagypénteki katasztrófa színhelyéről. Pár nappal korábban még azt remélték, hogy a názáreti Jézus megváltja Izraelt. Bíztak benne. Saját bevallásuk szerint prófétának tekintették Jézust: „próféta, aki hatalmas tettben és szóban az Isten és az egész nép előtt” (Lk 24, 19). A nép vezetői ezt a Jézust mégis halálra ítélték és keresztre feszítették. „S már harmadnapja annak, hogy ezek történtek” – állapítja meg leverten a két menekülő tanítvány. Elindulásuk előtt megzavarta őket a híresztelés: Uruk teste eltűnt a sírból. Mit lehetett ezek után még várniuk Jeruzsálemben? Jobbnak látták mielőbb elmenekülni arról a helyről, amelyen utolérte őket az élet kegyetlen valósága. Átélték a nagypénteki katasztrófát és félelmükben most eszeveszetten menekülnek a kudarcok színhelyéről, nehogy őket is Mesterükhöz hasonló sors érje.

Vajon nem hasonlóan viselkedünk magunk is, ha csalódások és kudarcok érnek? A sikertelenségek és kudarcok helyéről igyekszik mindenki menekülni. A két bibliai tanítvány úgy érezte, hogy számára is bekövetkezett a pillanat, amikor nincs tovább.

Számunkra is ismerős az ilyen letört állapot. Bizonyára, nekünk is voltak már szép álmaink és terveink. Máskor azt hittük, hogy örökké erősek és fiatalok maradunk. Lelkesedtünk valakiért vagy éppen valamiért. Egy idő után azonban foszladozni kezdtek álmaink. Komplikációk jelentkeztek életünkben, nem várt események, sorscsapások, betegségek és balesetek. Ilyenkor legtöbbször csüggedés vett erőt rajtunk. Így éreztük, hogy becsaptak bennünket és még az Isten is elhagyott. Az élet nem váltotta valóra a hozzá fűzött reményeket. Búnak eresztettük fejünket és talán még az élettől is elment a kedvünk.

Valamikor bíztunk az emberekben és az Istenben, de a csapások súlya alatt egy idő után úgy éreztük, hogy mindenki elhagyott, még az Isten is. Ilyenkor vitába szálltunk és perlekedtünk Istennel és emberrel. Szemére vetettük Istennek, hogy gyermekkorunkban és ifjúságunk idején hittünk benne, megtartottuk parancsait, tisztességesen és becsületesen éltünk és mégsem segített meg bennünket, nem úgy sikerült életünk, ahogyan azt szerettük volna. Istenben bíztunk, akárcsak egykor a tanítványok, de egy idő után hozzájuk hasonlóan nekünk is csalódnunk kellett benne. Kiábrándultunk Istenből egyházából. Menekültünk tőle. Elhagytuk imáinkat és vallásos gyakorlatainkat. Kiábrándultunk belőle és csalódtunk közösségében. Ezért menekültünk, akárcsak a két tanítvány Jeruzsálemből, a dicsőség városából.

Mindennapi ismerős helyzet. Sokan és sokféleképpen kerestünk már kiutat belőle. Csalódott helyzetükben egyesek egyszerűen hátat fordítottak Istennek és egyháza közösségének. Vádolták Istent és perlekedtek az emberekkel.

Mások a csalódások idején részegeskedésre adták fejüket. Kábítószereket szedtek vagy a kicsapongásokba menekültek. Így futottak az élet realitásai elől.

Ismét mások beletemetkeztek a munkába. A hatalom, a dicsőség és a pénz igézetébe estek. A kegyetlen realitásokat azonban mégsem sikerült megváltoztatniuk.

Az önmagunktól való menekülés legfeljebb csak újabb kereszteket szült, pusztulást vagy éppen halált eredményezett.

A keserűség idején a legtöbb ember menekül önmagától, a hívek közösségétől, Istentől és embertársaitól. Elfelejti, hogy éppen a sikertelenség és a kudarcok napjaiban lenne a legnagyobb szüksége rájuk. Istennel és az embertársak segítségével az egyházban újra megtalálhatná élete értelmét, célját és boldogságát.

Az egyik kis kínai legendában olvastam. Valaki mindenképpen szabadulni akart saját árnyékától. Ezért eszeveszetten rohangált és futkosott, csakhogy megszabadulhasson saját árnyékától. Végül holtan összeesett. Pedig milyen egyszerű lett volna megszabadulnia árnyékától! Csak egy dús levelű, lombos fa árnyékába kellett volna állnia. A fa árnyékában halál helyett életet talált volna.

A keresztények számára Krisztus keresztje ez az életmentő fa. Krisztus keresztje az élet fája. Árnyékában nyugalmat találunk és felüdül a lelkünk.

A két emmauszi tanítvány Jézus iskolájában felismerte az élet fájának jelentőségét. Tisztánlátást és józanságot tanult az Úrtól: „Ő, ti balgák, milyen nehezen tudjátok elhinni, amit a próféták jövendöltek. Vajon nem ezeket kellett elszenvednie a Messiásnak, hogy bemehessen dicsőségébe?” (Lk 24, 26) – oktatta ki Jézus a csüggedőket.

Jézus tanítása azonban nemcsak az első és a jeruzsálemi tanítványoknak szól, hanem nekünk is: Az élet velejárója a kereszt. Ez elől még az isteni Üdvözítő sem menekülhetett. Neki is szenvednie kellett ahhoz, hogy bemehessen Isten dicsőségébe.

Ez a felismerés a két emmauszi tanítvány esetében sem ment könnyen. Jézussal előbb nekik is asztalhoz kellett ülniük. Csak a kenyértörés közben nyílt meg a szemük és ismerték fel az Urat. Ettől kezdve nem menekültek Jeruzsálemből és a hívek közösségéből. Éppen ellenkezőleg. Minden veszéllyel dacolva felkerekednek és felkeresik a hívek közösségét, visszatérnek a szenvedések helyére, Jeruzsálembe, és vállalják az élet küzdelmeit.

Helder Camara, korunk egyik híres latin-amerikai püspöke megörökítette egy szegény brazil kislány vallomását: „Egyáltalán nem tartozom a szegény nyomorultak közé – vallja ez a kislány – , mert én is drága kincsekkel rendelkezem. Semmi pénzért sem adnám azokat. Valamennyi megfizethetetlen: a szemem, a szám, a fülem, az orrom, a kezem és a lábam, a fejem és a szívem, de még ezeknél is nagyobb kincsem a hitem, amelyet soha sem váltanék be, sohasem adok el, még a világ összes aranykészletéért sem”.

Ez a hit egészen biztos, hogy üdvözít. Általa nyugalmat talál a lélek még a legkegyetlenebb valóságok közepette is. Általa elnyerjük a dicsőséget. A Messiással bemehetünk dicsőségébe.

Húsvét 4. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 2, 14a. 36–41;

Szentlecke: 1 Pét 2, 20b–25;

Evangélium: Jn 10, 1–10.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények bármennyire is különböznek egymástól, mégis egységes vonásokkal rendelkeznek. Ezek közé tartozik a közös hit és remény, amely a legszemléletesebben az istentiszteleti formákban, az ünnepi szokásokban és a viselkedésmódokban nyilvánul meg. A világ keresztényeinek élete sokszínű, de mégis egységes, mert minden keresztény a mi Urunk Jézus Krisztus szellemét akarja magára ölteni.

A kereszténység azonban nemcsak a népek különbözősége miatt sokszínű. Ehhez az egyházon belüli élethivatások is hozzájárulnak. Közülük ma csak az édesanyai, valamint a papi, szerzetesi és szerzetesnői hivatásokra szeretném terelni a figyelmet. Különböző állapotuk, azonos célkitűzés: mindannyian a Mester nyomán szeretnének járni és azt akarják, hogy életünk Isten népének közösségében emberibbé váljék.

Ebben az anyáknapi, de ugyanakkor papi és szerzetesi hivatásokra emlékeztető szentmisében miközben hálánk jeléül lélekben megcsókoljuk édesanyánk értünk remegő kezét, arra kérjük a jó Istent, hogy adjon egyházunknak sok-sok keresztény szellemből táplálkozó jóságos édesanyát, akik még arra is készek, hogy gyermekeik szívében hivatást ébresszenek a papi, szerzetesi és szerzetesnői szolgálat vállalására.

Hogy istentiszteletünk Isten előtt kedves legyen, vizsgáljuk meg lelkiismeretünket és bánjuk meg bűneinket.

Szentbeszéd

Én azért jöttem, hogy életük legyen és bőségben legyen

Jn 10, 10

Egy 1986-os felmérés alapján Németországban az emberek 44%-a az élet élvezésében, 62%-a a boldogság keresésében látja az élet értelmét. De hogy az élvezet és a boldogság valójában mit jelent, erről nagyon sokféleképpen vélekedhetünk. Összetevői között bizonyára jelentős szerepet kap a jó házasság, a gyermekek fölött érzett öröm, a sikeres pályafutás, az egészség. De a boldogság elérését véljük megtalálni a szép utazásokban, játékokban, szórakozásokban vagy az evés-ivásban is. Mindezek ellen nem is lehet igazi kifogásunk. Gondolkodóba ejthet azonban a tény, amelyet ugyancsak az említett felmérés eredményeiből ismerünk. Eszerint a legtöbb embert erősen foglalkoztatja a törekvés, hogy csak önmagával foglalkozzék és minden válogatás nélkül csak saját élvezetét keresse. Más szóval a legtöbben az önzés és hedonizmus bűvöletében élnek.

Hogy ez a divatos felfogás és életstílus komoly veszélyekkel jár, alig tagadható. Nyomában sok kiégett és üres lelkű, életunt emberrel találkozunk. Ezért igazat kell adnunk Antoine de Saint-Exupery kijelentésének: „Többé már nem élhetünk csak hűtőszekrényből, politikából, költségvetési mérlegekből és keresztrejtvényekből. Ez így többé már nem megy” (saját ford.).

Boldogság utáni vágyaink kielégülését más úton kell keresnünk, Jézusnál, aki kijelenthette: „Én azért jöttem, hogy életük legyen és bőségben legyen” (Jn 10, 10). De vajon ez a szóbanforgó élet egyezik-e az életről alkotott saját elképzeléseinkkel? Jézus kijelentéseiből tudjuk, hogy ő nem az önzésben, az önmegvalósításban látta vágyaink kielégülését, hanem az önátadásban, – nem önmagunk szerencséjének, saját élvezetünknek kovácsolásában, hanem abban, hogy a mások örömét, szerencséjét, boldogságát keressük, – a mások iránti szeretet megnyilatkozásaiban, úgy amint ő erre saját életével is rámutatott: „Azért szeret az Atya – hallhatjuk ajkáról az evangéliumban – , mert odaadom az életemet...” (Jn 10, 7). Róla igazán nem lehet elmondani, hogy saját előnyeit, szerencséjét, boldogságát kereste, de azt igen, hogy másokért élt. Jézus örömhírének mondanivalóját is ebben kell keresnünk: Ne legyetek önzők, hanem szeressétek egymást, mert csak akkor lehettek igazán boldogok, ha Istenért és az emberekért éltek.

Bármennyire is igyekszünk teletömni magunkat a boldogság pótszereivel, szívünk mindaddig üres marad, míg rá nem talál a boldogság igazi kútfejére, Jézusra, aki a világ bölcsei közül egyedül mondhatta el magáról: én vagyok az Út, az Igazság és az Élet, a kapu, amely megnyitja nemcsak a teljes élet, de az örök üdvösség lehetőségét is.

Akik ezt megértik eltelnek Isten békéjével és örömével. Az ő békéjének és örömének sugárzó forrásaivá válnak. Ők nem rejtik véka alá a szívükből áradó krisztusi szeretetet. A keresztényeknek a szeretet öntözőcsatornáivá kell válniuk a lelki aszálytól fenyegetett és kiégett világban.

Jézus ügyének továbbadása nemcsak néhány elhívatott ember kiváltsága. Minden keresztény közös feladata. A keresztény küldetés és elhivatottság nem prédikálásra, hitoktatásra vagy valamilyen nagyszabású mozgalom létrehozására irányul, hanem hitbeli tanúságtételt sürget, amely képes beragyogni nemcsak saját életünket, de környezetünket is. Megkeresztelkedésünk révén valamennyien krisztusi küldetésben és hivatásban részesültünk.

Isten azonban műve folytatására különleges megbízatásokat is adott. Embereket választott, hogy az igehirdetés és a szentségek által Isten országát építsék a világban. Ismerjük őket. Ott állnak a kórházakban és a betegek ágyánál. A szegények és elhagyatottak közötti szolgálatukkal Jézus szeretetére emlékeztetnek. Tanúságot tesznek arról, hogy áldozatos szeretetükhöz az erőt nem emberektől kapták, hanem Istentől, aki olykor még hallatlan teherbírással is megajándékozza őket. Jelentős szerep jutott nekik egyházközségeink szolgálatában. Mindig azon fáradoznak, hogy ébren tartsák hitünket és megerősítsék azt bennünk. Jézus követségében járnak. Nevében megújítják engesztelő áldozatát a szentmisében és Isten megbocsátó irgalmát hirdetik a gyóntatószékben. Helyettünk is imádkoznak és engesztelik Istent. Példa erre Dachau, ahol a borzalmak közelében a karmelita nővérek, közöttük egy magyar is, helyettünk is engesztelik Istent a szomszédságukban elkövetett emberi szörnyűségek miatt. Tulajdonképpen úgy vagyunk ezekkel az áldozatos emberekkel, mint az édesanyákkal: akkor tudjuk meg igazán, hogy kik voltak ők nekünk, amikor már nincsenek és a hideg sírban pihennek. Magyarországon negyven esztendő kellett ahhoz, hogy újra ráébredjünk a hivatások fontosságára és ismét engedélyezzék a szerzetesrendek működését. Papjaink, szerzeteseink hiánya akkor tűnik fel leginkább, ha már nincsen, aki józanságra és jóra tanítsa gyermekeinket és fiataljainkat, meglátogassa elhagyatott betegeinket és szegényeinket, megvigasztalja a szomorkodókat és kibékítse a haragosokat, a veszekedő házastársakat és elmondja, hogy a földön nincsen maradandó lakóhelyünk és a föld kincsei nem nyújthatnak igazi boldogságot, mert az valójában csak Istentől jöhet.

Ha nem akarjuk, hogy környezetünkben ordas farkasokká váljanak az emberek és kikaparják még egymás szemét is egy falat kenyérért, akkor nekünk is tennünk kell valamit a hivatások érdekében.

Elsősorban olyan egyéni és családi életet kell élnünk, hogy keresztény tanúságtételünk által fiataljaink meghallhassák Isten hívó szavát. Imádkoznunk kell, hogy Isten hivatásokat ébresszen körünkben, fiataljaink meghallják Isten hívó szavát és készséggel vállalkozzanak Isten és embertársaik szolgálatára. Nélkülük nem lehet teljes az életünk.

Jézus egykori felszólítása talán sohasem volt olyan időszerű, mint napjainkban, amikor papjaink legtöbb helyütt kiöregedtek vagy a kihalás végső tusáját vívják. „Az aratnivaló sok, de a munkás kevés. Kérjétek hát az aratás urát, küldjön munkásokat az aratásra” (Lk 10, 2) – halljuk Jézus mindig időszerű felszólítását.

Húsvét 5. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 6, 1–7;

Szentlecke: 1 Pét 2, 4–9;

Evangélium: Jn 14, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus Krisztus történelmének legjelentősebb dátuma húsvét, megdicsőülése napja és tulajdonképpen egyháza korszakának kezdete. Hiszen az egyház a megdicsőült Krisztus mellett tanúságot tevő hívők közössége, amellyel az első húsvét reggelén találkozunk először.

Szentleckénk élő kövekből épült házhoz hasonlítja az egyházat, amely Krisztusra mint szegletkőre épült. Evangéliumi szakaszunkban Jézus maga jelenti ki önmagáról: „Én vagyok az út, az igazság és az élet” (Jn 14, 6), azaz gyülekezetünk, közösségi életünk alapja, összetartó ereje és vezére.

Keresztény közösségünk tagjai Hozzá igazítják életüket, amikor megtartják parancsait és követik útmutatásait. Most következő bűnbánati cselekményünkkel mi is új életet kezdhetünk Krisztusban.

Szentbeszéd

Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket viszi végbe, amelyeket én végbevittem

Jn 14, 12

Részletet hallottunk Szent Péter első leveléből. Az ünnepélyes hangvételű szakasz egy kora keresztény időkből származó keresztelési szertartás liturgikus szövegéből való. Olyan időben és környezetben keletkezett, amikor a legtöbben még ellenséges magatartást tanúsítottak a keresztényekkel szemben és így különösen fontos volt, hogy a hithirdetők felhívják a figyelmet a keresztények méltóságára és élethivatására. Ószövetségből származó megtisztelő neveket kölcsönöztek és a megkeresztelt emberekre alkalmazták azokat: „Ti azonban választott nemzetség, királyi papság, szent nemzet, tulajdonul kiválasztott nép vagytok...” (Ex 19, 5; 21, 22; Jer 43, 20; – 1 Pét 2, 9). A hithirdetők ezekkel a szavakkal állandóan emlékeztették a keresztényeket arra, hogy ők maguk is papok, próféták és királyok, akik az egyházi alkotmányok, iratok és hagyományok értelmében gyakorolhatják megszentelői, igehirdetői és kormányzói hivatásukat.

Már ebben a kora keresztény korban is léteztek az egyházban különleges hivatással és hatalommal felruházott egyének. Az ő utódaik a püspökök és papok, akik mindig kézföltétel által részesültek az egyházi rend szentségében és a II. Vatikáni Zsinat kijelentése szerint: „Isten helyett állnak a nyáj élén, mint pásztorai, a tanítás mesterei, az istentisztelet papjai és a kormányzás szolgái” (LG 20).

Krisztus Urunk megváltó művének folytatását azonban nemcsak a papokra és püspökökre bízta, hanem az egész egyházra, hívekre és papokra egyaránt, a megkeresztelt emberekre. Az egyház nem a papok egyháza, hanem keresztényből álló egyház. Az egyházban nemcsak a papok részesültek a hivatás és küldetés szent kegyelmében. Isten minden megkeresztelt embernek szent hivatást és küldetést adott. Az ő közös feladatuk Isten országának építése és az egyházközségek felvirágoztatása.

Szent Pál apostol szép képekkel és különös nyomatékkal fejti ki ezt a gondolatot, amikor az egyházat élő szervezethez, organizmushoz hasonlítja, mely több tagból áll, de mégis egységes egész (vö. Róm 12, 2–8; 1 Kor 12, 4–30). Ebben a testben Krisztus a fő, s mi valamennyien testének tagjai vagyunk, sajátos feladatokkal és hivatással: a püspök és a pap, a szerzetes és hitoktató. Itt mindenki sajátos beosztással és szereppel rendelkezik: a lektorok, a ministránsok, az énekesek és az orgonisták, az édesapák és az édesanyák, a fiatalok és az öregek; akárcsak az emberi testben a szem és fül, a kéz vagy a láb.

Péter apostol szegletkőről és házról beszél ebben a vonatkozásban. A mai szentleckében hallottuk: „Menjetek hozzá, az élő kőhöz... és mint élő kövek épüljetek fölé lelki házzá, szent papsággá...” (1 Pt 2, 4–5) – egyesek legyenek tartóoszloppá, mások építőkövekké, melyek nélkülözhetetlen feladatokat töltenek be a megfelelő helyen a nagy műalkotásban.

Így volt ez az egyház kezdeti korszakában. Ma sem lehet másként. A zsidó és keresztény környezetben az apostolok és hívek egyaránt tanúságot tettek krisztusi hitükről és küldetésükről. Az egész egyház saját vérével és szenvedésével tanúskodott Krisztus iránti szeretetéről és tettével igazolta emberszeretetét (vö. ApCsel 2, 43–47).

A missziós munkát sem végezték egyedül csak az apostolok. A hithirdetésből a hívek is kivették részüket: a kereskedők, a tisztviselők, a katonák, de még a rabszolgák is. Mindannyian gyakorolták a keresztények egyetemes papságát. Az egyetemes papság egyes korszakokban háttérbe szorult az egyházban. Csak a protestantizmus és a 20. század egyházi mozgalmai irányították rá újra a figyelmet. A II. Vatikáni Zsinat külön határozatban foglalkozott a laikusok apostoli küldetésével. A zsinati atyák kihangsúlyozták: „A világiak pedig – részesei lévén Krisztus papi, prófétai és királyi tisztségének – az Isten egész népének küldetésén belül, az egyházban és világban töltik be a maguk szerepét” (AA 2). Jellemző rájuk, hogy a mindennapi életben, a családban és a társadalomban töltik be leginkább az evangéliumi kovász szerepét. Az ő feladatuk, hogy éppen azokat vezessék közelebb Krisztushoz, akikkel együtt élnek és dolgoznak: a munkahelyen, a hivatalban, a családban, a társadalom irányításában vagy a nemzetközi kapcsolatokban. Arra hivatottak, hogy mindannyian tanúságot tegyenek társaik előtt Krisztusról és az emberiség üdvén fáradozzanak.

Keresztségünk alkalmával mindannyian küldetést kaptunk az apostolkodásra. Ezen küldetés alól a mi egyházi közösségünk sem vonhatja ki magát. A közönségszervezésben és egyházépítésben közösségünk tagjainak is ki kell venniük részüket. Alkalom adódik erre bőven. Néhányan talán saját családjukban járulhatnak hozzá leginkább a vallásos élet fellendítéséhez. Legyen bátorságunk a családban szóval és tanúságtételünkkel a hitélet előmozdításán fáradozni. Ne szégyelljünk beszélni Istenről és a vallásos dolgokról. Tegyük szóvá a családban az Isten törvényeivel ellenkező viselkedésmódokat és a helytelen divatos szokásokat.

Mások talán nagyobb hajlandóságot éreznek magukban az apostolkodásra a nyilvánosság előtt és az egyházközségi csoportokban, egyesületekben, imakörökben, az ifjúsági- és gyermekpasztorációban, az egyháztanácsban vagy más mozgalmi szervezetekben. Ők ezekben tevékenykedjenek és teljesítsék keresztény küldetésüket.

Sokan már eddig is kivették részüket a közösség apostoli munkájából. Nekik köszönet jár. Teendő azonban még bőven akad. Keresztségünkből származó küldetésünknek eleget teszünk, ha továbbra is keressük az együttélés, a közösségi ima és szórakozás lehetőségeit: éljünk, imádkozzunk és szórakozzunk együtt! Keresztény elkötelezettségünk révén tegyük sikeresebbé és boldogabbá szomszédaink, rokonaink és barátaink, egymás életét! Csak így mondható el rólunk valóban: Ti választott nemzetség, királyi papság, szent nemzet és Isten tulajdonául kiválasztott nép vagytok.

Húsvét 6. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 8, 5–8. 14–17;

Szentlecke: 1 Pét 3, 15–18;

Evangélium: Jn 14, 15–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézust földi életében sokan megvetették és elítélték. Követői mégis sorsközösséget vállaltak vele, kitartottak mellette. A mi keresztény feladatunk is az, hogy Krisztus példája szerint életünkkel tanúsítsuk hozzá és Atyjához – a mi Atyánkhoz – fűződő szoros kapcsolatunkat.

Azzal tisztában kell lennünk, hogy ha hitvalló módon élünk, kihívjuk magunk ellen a közömbös és ellenséges szemléletű világ gyűlöletét: Ha engemet üldöztek – mondotta Jézus – titeket is üldözni fognak, ha engemet megvetettek, titeket is megvetnek; a tanítvány nem lehet különb mesterénél.

A tanítványoknak azonban a legsúlyosabb helyzetben sem szabad feledniük: Isten sohasem hagyja őket egyedül. Ő senkit sem hagy árván – halljuk a mai evangéliumban – , és elküldi vigasztaló Lelkét.

Szentbeszéd

Vigasztalót ad nektek: az Igazság Lelkét, aki örökké veletek marad

Jn 14, 15

A fiatal házasok közül talán még sokan ma is emlékeznek az esküvő előtti jegyesvizsgálat kérdéseire. Ekkor a pap, többek között, afelől érdeklődött, hogy részesültünk-e a bérmálás szentségében. A válasz nem volt nehéz. A legtöbben csak akkor jönnek zavarba, ha a jegyesvizsgálatot végző pap a bérmálás helye és ideje felől érdeklődik. Ilyenkor a legtöbben márcsak számolgatnak és találgatnak. A tájékozatlanság még teljesebb lesz, ha a pap a bérmálás szentségének jelentőségét is szóba hozza. Erre megszűnik minden tudás. A legtöbben a Szentlélek kiáradásának és a bérmálás szentségének alig tulajdonítanak komolyabb jelentőséget. A bérmálás szentségét minden túlzás nélkül feledésbe ment szentségnek is nevezhetnénk, holott az éppen az öntudatos és felnőtt keresztények szentsége.

Ma az ApCsel-ből hallottunk részletet. Fülöp diakónus bérmálást előkészítő munkájáról számol be, valamint Péter és János apostol első bérmaútjáról Szamariában. Mindannyian lelkesen hirdették az evangéliumot és tanúságot tettek Krisztusról a nép előtt. Így látszik, hogy Fülöp és az apostolok lelkipásztori tevékenységét ezen a tájon óriási siker koronázta. Szavukra sokan Istenhez tértek és elteltek Krisztus Lelkével. Sok megszállottból kiment a tisztátalan lélek, sok béna meg sánta is meggyógyult – olvastuk az ApCsel-ben (8, 8) – és „így nagy volt az öröm ebben a városban”.

Jóllehet ezek a szamariai események térben és időben távol állnak tőlünk, mégis joggal kérdezhetjük: Vajon a kereszténység üzenete, ennek mindannyiunk által történő lelkes továbbadása manapság miért nem szerez olyan „nagy örömet”, mint egykor Fülöp, Péter és János lelkipásztori tevékenysége a Földközi-tenger keleti partján? Hiszen Isten „nem méri szűken a Lelket” (vö. ApCsel 3, 34) és ma is készséggel árasztja adományait az egész teremtett világra. Így Isten bőkezűségére ma sem panaszkodhatunk. A lelki örömök elmaradásának más oka lehet. Talán magatartásunkban kell keresnünk a hibát és fel kell tennünk magunknak a kérdést, hogy vajon szabad kezet engedtünk-e a Lélek működésének, avagy útját álltuk?

Ma Fülöp diakónusról olvastunk. Sok más kereszténnyel együtt ő is a Jeruzsálemben kitört keresztény üldözések idején, úgy 40 táján menekült Szamaria vidékére. Ezek az új menekültek magukkal hozták Krisztus Örömhírét és még a súlyos gondok sem akadályozták meg őket az evangélium bátor terjesztésében. Új környezetükben is hamarosan nekiláttak a hittérítés munkájának és az üldözöttekből apostolok lettek. Az elüldözött keresztények evangéliumi vetőmaggá váltak a Krisztust nem ismerő népek igazságra szomjas ugarán. A keresztény szórványok az evangelizáció zászlóvivőivé lettek.

Karl Rahner már a II. Vatikáni Zsinat idején rámutatott arra, hogy az igazi keresztény közösségek egyre ritkábbak lesznek és szórvánnyá válnak a szekularizált világban: „A jövőben, hol ritkán, hol sürjen, de mindenütt lesz keresztény, katolikus közösség. És ez mindenütt „kisded nyájjá” zsugorodik... Mindenütt szórvánnyá válik és mindenütt találunk majd szórványt”.

Ha elvilágiasodott környezetünkre tekintünk, Rahnernek feltétlenül igazat kell adnunk. Figyelmünket nem kerülheti el, hogy nagyon sok jóravaló keresztény teljesen magára hagyottan, egyedül érzi magát az irodában, a gyárban vagy a munkahelyen. Krisztusi hitével egyedül áll társai között, magatartását naponta támadják és szüntelenül kifogásolják keresztény elveit. De éppen ez a helyzet segítheti elő, hogy környezetük valamiképp kapcsolatba kerüljön az evangéliummal és ennek szellemével. Így előállhat a furcsa helyzet, hogy a támadásoknak kitett keresztény, üldözői emberhalászává válik. Olyan ez, mint amikor az üldözött üldözővé válik, a megszégyenített dolgozó társai megbecsült hittérítőjévé.

A mai olvasmány beszámolója szerint Fülöp nem volt sem pap, sem püspök. Idegen környezetében egyszerűen, röviden és velősen rámutatott arra a szegletkőre, amely az építőknek nyereség, a belebotlóknak meg kárhozat. Ő egyszerűen Krisztust hirdette, akit Isten jobbja `fejedelemmé` és Megváltóvá emelt, hogy megtérítse Izraelt, és megbocsássa bűneit (vö. ApCsel 5, 31). Igehirdetése megragadta hallgatói figyelmét és a nép között ugyanazok a dolgok történtek, mint Jézus vándorprédikátori működésének idején: a tisztátalanok megtisztultak, a bénák és sánták meggyógyultak és örvendeztek. Ezek a csodák ma is megismétlődnek ott, ahol az emberek a keresztények magatartása által megismerik Krisztus valódi arcát, Őt őszintén és igazán Uruknak vallják.

A mai olvasmányból az is kitűnik, hogy Fülöp prédikálása sikerét nem saját erőfeszítésének tulajdonította. Tudta, hogy ő csak tanítvány és eszköz Annak kezében, aki általa körüljár és jót cselekszik a világban: Krisztus. Tudta, hogy munkájának csak akkor lehet gyümölcse, ha ő maga is szoros kapcsolatban áll Krisztus igazi egyházával. Karizmatikus működése sem gátolja mag abban, hogy jó viszonyban legyen a jeruzsálemi egyház vezető egyéniségeivel: Péterrel és Jánossal. Ő megtette feladatát és aztán vonakodás nélkül átadta nekik az új közösség vezetését. Nem volt féltékeny. Velük karöltve tesz tanúságot, és az apostolok elismerik, hogy működése krisztusi alapokon nyugszik. Az ő kézföltételük által kapták meg a Szentlelket azok, akik eddig csak a keresztség szentségében részesültek. Péter és János Fülöp új közösségét bekapcsolja a Krisztusra alapított apostoli Anyaszentegyház vérkeringésébe. Ez ma sem lehet másként. Igaz, hogy a Lélek ott fú, ahol akar. A keresztség, illetve a bérmálás által ugyanazt a Lelket kaptuk mindannyian, és ez sok jó gondolatra, kezdeményezésre, tettre indíthatja Isten népének tagjait. Ezért ma különösen sok figyelmet szentelünk a bázisközösségeknek, az egyházi csoportoknak, az alulról feltörő egyházi mozgalmaknak. Semmi kifogásunk sem lehet ellenük. Bárcsak közöttünk is lennének karizmatikus egyéniségek. Bárcsak a mi müncheni magyar egyházi közösségünket is elkapná a Lélek tüze, és általa becsületére lennénk Krisztus igazi egyházának, s ezzel egyidőben népünknek is. Alig hihető, hogy valaki nemzete igazi büszkesége, ha egyháza szégyene.

Amit a II. Vatikáni Zsinat a kispapokkal kapcsolatosan mond, az a Lélekkel eltelt egyéneknek és egyházi csoportoknak is szól: „Tudjanak kitárult szívvel részt venni az egész egyház életében, Szent Ágoston mondása szerint: Amennyire szereti valaki Krisztus egyházát, annyira övé a Szentlélek” (OT, VI, 9).

Ha így járunk el, akkor megtapasztalhatjuk azt a „nagy örömet”, amely egykor Fülöp és az apostolok hittérítő munkáját és krisztusi tanúságtételét kísérte és betöltötte a szamariai nép szívét.

Urunk mennybemenetele

Olvasmány: ApCsel 1, 1–11;

Szentlecke: Ef 1, 17–23;

Evangélium: Mt 28, 16–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

Krisztus Urunk mennybemenetelére emlékezünk. A mai szentmisében két beszámolót hallunk az eseményről. Mindkettő az égre és Jézus megdicsőülésére irányítja tekintetünket.

Így az egykori tanítványokhoz hasonlóan sok keresztény ma is hajlamos csak az égre bámulni.  Istennek azonban semmi szüksége fellegekben járó tanítványokra.

Isten azt akarja, hogy az élet és az egyház valóságaira szegezzük tekintetünket. Arra szólít, hogy a mindennapi életben tegyünk róla tanúságot: „Menjetek..., tegyétek tanítványommá mind a népeket” (Mt 28, 19).

Vajon gondolunk-e arra, hogy égre szegezett tekintetünk csak akkor lesz Istennek igazán tetsző, ha ahhoz krisztusi tanúságtételünk is párosul a hétköznapok során?

Szentbeszéd

Tegyétek tanítványommá mind a népeket

Mt 28, 19

Krisztus Urunk mennybemenetelének képzeletet foglalkoztató története könnyen befolyásolhatja még a buzgó keresztények hitvilágát is. A beszámolót hallgatva a legtöbben Jézus valóságos testi, szemmel látható, levegőbe történő fölemelkedésére gondolnak: lassú és méltóságos tovatűnésére a bárányfelhős égen.

A felnőtt keresztény embernek azonban meg kell tanulnia különbséget tenni a kép és eszmei mondanivalója között. Számára a kép és képzeletvilág alig fontos, sokkal inkább azok jelentése: az igazság, amelyet a képek kifejeznek.

Jézus mennybemenetelének bibliai leírása mögött a korabeli szent szerzők világképe rejlik. Eszerint a Föld lapos korong. Fölötte kupolaszerűen ível az égbolt, amelyen a Nap is mozog: felkel és lenyugszik. Ezt így mondjuk, pedig tudjuk, hogy a kijelentés semmiképpen sem egyeztethető össze csillagászati ismereteinkkel. A Nap ugyanis nem kél fel és nem nyugszik le. Földgolyónk forgásából származik az érzéki csalódás. A Biblia keletkezésének idején még nem tudhatták az emberek, hogy a Föld naprendszerünk többi bolygójához hasonlóan szintén gömb alakú, saját tengelye és a Nap körül forog. Úgy vélték, hogy a lapos alakú Föld az őstenger fölött úszkál, akárcsak egy hatalmas sziget az óceán közepén. Képzeletük szerint az égboltozat is szilárd és úgy közlekednek rajta a különféle fémekből kovácsolt csillagok, akárcsak manapság a cifra pléhkocsik az egymást keresztező zsúfolt autópályákon. Számukra a csillagok között rejtőztek az ég csatornái, és égi kezek szabályozták a Föld vízellátását. Az ég úthálózata és csatornarendszere mögött fényes felhők között lakott az Isten. Birodalmán túl kezdődött a semmi. E világszemlélet szerint az Isten az ember közelében élt és így könnyűszerrel uralhatta a Földet a közeli égből. Ő szabta meg a csillagok útját, rendelkezett az ég csatornahálózata fölött, és onnan irányította az emberiség sorsát. Megtehette, hiszen lába alatt hevert a mindenség.

Ha már most a szentmisében azt halljuk, hogy Isten fölvette Jézust a magasságos mennybe és ott ül az Atyának jobbján, akkor ez egyáltalán nem jelenti, hogy Jézus többé már semmiféle kapcsolatban sincs a Földdel. Sokkal inkább fel akarja idézni azt a tényt, hogy Jézus új életformát nyert Isten tértől és időtől mentes valóságában. Ez nem jelenti Jézus eltávolodását a világtól. Sőt kifejezi, hogy Jézus mennybemenetele által sokkal közelebb került ahhoz, mint annak előtte. Oly közel van a világhoz, mint Isten, aki mindent betölt. Istenben ugyanis nincs tér és nincs idő, Ő a tér és idő nélküli hatalom és erő, a fizikai világ törvényeitől független élet.

Az ókori világkép mellett Jézus mennybemenetelének híradásában a korabeli keresztény felfogások is szerepet játszottak. A keresztények közül néhányan úgy vélték, hogy Jézus föltámadása után véglegesen eltávozott a Földről, fölment a mennybe. Ezért már csak arra vártak, hogy Jézus hamarosan és dicsőségesen visszatérjen úgy, mint megígérte. Őket többé már nem érdekelték csupán a Föld és ennek dolgai – az eljövendő Isten országára szegezték tekintetüket.

Mások úgy hitték, hogy Jézus halála után is közöttük él és működik. Ezért újra és újra megjelenését sürgették, emlegették. Állandóan abban reménykedtek, hogy Jézus szüntelenül látványos megjelenéseivel ejti majd ámulatba a kétkedő világot. Híresztelték, hogy föltámadása után Jézus még sokáig közöttük élt és velük beszélgetett.

Ezért Jézus megbízottai arra kényszerültek, hogy keresztény testvéreik hamis elképzeléseit helyes irányba tereljék. Egy részről hangoztatták, hogy a megdicsőült Krisztus egyháza és tanítványai révén örökre közöttünk él és működik, más részről ki kellett jelenteniük, hogy mennybemenetele után egyszer s mindenkorra véget értek Krisztus Urunk csodálatos megjelenései. Ma éppen az ApCsel-ből hallottunk egy részletet és ez azon fáradozik, hogy mindkét tanításnak eleget tegyen.

Ez az olvasmány azonban nem csak a 2000 évvel ezelőtt élt emberek kérdéseire igyekszik elfogadható választ adni, hanem a mi hitbeli nehézségeinkre is. Egyfelől figyelmeztet, hogy a keresztényeknek soha sem szabad unottan és tétlenül lézengeniük az egyházban, másfelől fölösleges minduntalan „jelenésekre” és „bizonyítékokra” leselkedniük. Hiszen feladatunk egészen más: „Menjetek tehát – olvastuk – , tegyétek tanítványommá mind a népeket (Mt 28, 19), ...és tanúim lesztek... egészen a Föld végső határáig” (ApCsel 1, 8). E megbízatás időszerűségéhez alig férhet kétség. Senki sem tétlenkedhet. Ma nekünk sem elég csak hangoztatnunk, hogy az egyháznak meg kellene újulnia, mai nyelven kellene szólnia az emberekhez, s ugyanakkor magunk csökönyösen ragaszkodunk eddigi keresztény életmódunkhoz és nem áll szándékunkban megkövesedett felfogásunkon változtatni és keresni a felnőtt és öntudatos kereszténységre vezető utat. Ma sokan emlegetik, hogy az embereknek újra vissza kellene térniük a keresztény hithez és ennek értékeihez, arra viszont már kevesen vállalkoznak, hogy hitükről beszéljenek vagy ennek terjesztésében buzgólkodjanak.

„A fiatalok meg tanuljanak rendet” – hangoztatják mások – , de maguk alig veszik a fáradságot, hogy szóba álljanak és elbeszélgessenek a fiatalokkal, – sőt még saját gyermekükre sincs idejük. Hányan megszólják az egyházközségeket: Többet kellene tenni a fiatalok érdekében, az idősebbekért, a távolmaradókért. De forduljon csak valaki hozzájuk segítségért, máris megkapja a választ: „Ez nem az én feladatom! Ez a plébánosra és munkatársaira tartozik! Azért fizetjük őket!”

Az égre bámuló tanítványok magatartása minden idők keresztényére rányomta bélyegét. A mi közösségünkben is bőven akadnak bámészkodók. A bibliai kérdés hozzájuk is szól: „Galileai férfiak! Mit álltok itt égre emelt tekintettel?” (ApCsel 1, 11). Nem hallottátok Jézus szavait? Tanúim lesztek... egészen a föld végső határáig?

A megdicsőült Krisztus a mi kezünkbe tette megkezdett művét és ennek sorsát. Ezentúl nekünk kell Krisztus tanúivá válnunk és egyházát építenünk. Ez a feladat nemcsak a papok, püspökök és a pápa dolga, hanem az egyház építése Isten egész népének közös ügye. Az égre bámuló, megdermedt és mozdulatlan olajfákhegyi férfiak gyerekes viselkedését fel kell hogy váltsa a nagykorúvá lett, öntudatos, apostoli buzgósággal telített, férfiasan tevékenykedő és bátor keresztények magatartása.

Ma sokfelé hiányzanak a felnőtt keresztények, akik ha kell, készek megragadni a lapát nyelét és felelősségteljes odaadással dolgoznak Isten országának építésén. Az egyházban ma mindenek előtt öntudatos és felnőtt keresztényekre van szükség, akik hittel vallják: Az egyház gondja, az én gondom s ügyem. Ebből én is kiveszem a részemet!

Húsvét 7. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 1, 12–14;

Szentlecke: 1 Pét 4, 13–16;

Evangélium: Jn 17, 1–11a.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az újabb liturgikus könyvek az Úr nagy napjának tekintik a húsvét és pünkösd közötti 50 napból álló időszakot. Így beszélnek róla, mintha ez az 50 nap egyetlen húsvéti ünnepet alkotna.

A feltámadás misztériuma valóban egyetlen valóság, még akkor is, ha a húsvét utáni napok, egyenként a feltámadás legkülönfélébb mozzanataira irányítják figyelmünket.

Húsvét 7. vasárnapja, Urunk mennybemenetele és Pünkösd között, Krisztus Urunk égbe költözésén túl, a Krisztus megdicsőüléséről tanúságot tevő keresztény közösségekre tereli a figyelmet. Ezek a közösségek, Urunk mennybemenetele ellenére megtapasztalták az Úr jelenlétét a földön és tanúságot tettek róla. A Szentlélektől bátorítva és az Úr titokzatos jelenléte új erőt adott nekik a földi szorongattatások idején. Arra képesítette őket, hogy mindvégig kitartsanak a jóban és a kölcsönös szeretetben.

Eukarisztikus ünnepségünkön most mi is megtapasztalhatjuk a mennybe fölment Üdvözítő közelségét. Jelenléte közöttünk árasszon el mindannyiunkat az állhatatosság kegyelmével.

Szentbeszéd

Én megdicsőültem bennük

Jn 17, 10

A keresztény világ egyre inkább elhatalmasodó Isten és vallás iránti közömbössége ellenére is elmondható, hogy az emberek szívében elevenen él a lét nagy kérdései utáni érdeklődés. Életünk értelme és annak végső célja, a világ keletkezése és mulandósága, az emberi jövő és a túlvilági élet, mind olyan kérdések, amelyekre a kutató ember napjainkban tépelődve keresi a helyes és megfelelő választ.

Napjaink szellemi fejlődésének iránya arra mutat, hogy a vallási, erkölcsi és az általános emberi értékek mércéje nélkül embertelenné és elviselhetetlenné válik az élet a földön.

A 20. században a hatalmas méreteket öltő elpogányosodást követően, a mai ember feleszmélt és kapkodva keresi az új élet és társadalmi rend kibontakozásának új lehetőségeit. Rájött, hogy az ateista, materialista világszemlélet becsapta híveit. Elrabolta az emberek hitét, káoszt teremtett az emberi kapcsolatok között, kilátástalanságba sodorta az embert s világát. Terjed a meggyőződés, hogy a keresztény vallási értékek nélkül, főleg Európában, nincs kilábalás az ateizmus és a konszumizmus által előidézett, napjainkra megfeneklett, erkölcsi és gazdasági élet vészes kátyújából. Új élet és világrend után sóvárognak a félrevezetett és becsapott tömegek.

Vajon milyen segítséget nyújthat ezen a téren a mai evangélium, amely nem egyszer emlegeti a megfoghatatlannak tűnő dicsőséget és a megdicsőülés állapotát.

Evangéliumi szakaszunk ma mindenek előtt felhívja figyelmünket Isten élő kisugárzására, felragyogására a világban, arra a dicsőségre, fényességre és gyönyörre, amely Istentől árad a világba.

A Szentírás nem egyszer világosságnak és fénynek nevezi Istent, aki nem is mutatkozhatik meg előttünk másként, csak önmaga kiáradásával (vö. Iz 60, 1). Jézus maga vallja: „Én vagyok a világ világossága” (Jn 8, 12). Isten benne ragyog fel a legvilágosabban. Ugyanakkor a keresztények tanúságtételében is Isten sugárzik. „Ti vagytok a világ világossága” – olvassuk Máté evangéliumában (5, 14) a krisztushívőkről. Mindenütt, ahol ez a világosság felragyog, ott Istent dicsőítik és megdicsőül az Isten.

Ezért a keresztények tanúságtételétől is függ, hogy mekkora világosság ragyogja be földünket. Tőlünk függ, hogy embertársaink testi-lelki nyomorukban megpillantják-e és felfedezik-e a reményt: a kilábalás, a felemelkedés és fellendülés, a jólét és a szebb jövő lehetőségét. Jézus főpapi imájában olvassuk: „Az az örök élet – az emberi jövő – , hogy ismerjenek téged, az egyedül igaz Istent és akit küldtél, Jézus Krisztust” (Jn 17, 3). Jézus minden esetre megdicsőítette az Atyát a földön és a rábízott feladatot teljesítette (vö. Jn 17, 4). Most rajtunk a sor: „Én nem maradok tovább a világban, de ők a világban maradnak” (Jn 17, 11) – halljuk Jézus kijelentését rólunk, és ezentúl nekünk kell Isten élő kisugárzását vállalnunk és Istent megdicsőítenünk a világban. Szavai szerint ezt akkor tesszük leginkább, ha elfogadjuk Istent és tanúságot teszünk róla keresztény életünkkel.

Ezért a keresztényeknek egyáltalán nem szabad irtózniuk és óvakodniuk a világtól. Itt nem arról esik szó, hogy el kell hagynunk a bűnös világot, hanem ellenkezőleg: mi küldetést vállalunk és környezetünk javán fáradozunk, miközben élő tanúságtételünk által megdicsőítjük az Istent helyenként romlott világunkban. Így Isten általunk válik jelenvalóvá a földön, mindennapi környezetünkben és teremt segítséget létünk szebb, jobb és igazabb kibontakoztatására.

A keresztény élet ezért evilági élet: a világban élünk, még akkor is, ha nem e világból valók vagyunk. Ezt nyugodtan mondhatjuk: nem e világból valók vagyunk, mert az általunk képviselt remény túlvilági és Istentől származik. Ezen Istentől származó remény által új távlatokkal gazdagszunk és bizalmat nyerhetünk, még akkor is, ha már minden értelmetlennek tűnik.

Ha Isten kiárasztja lelkét, eltelünk javakkal és megújul a föld színe – hangoztatta már rég a zsoltáros (vö. Zs 104, 30).

A föld színe valóban megújul, ha a keresztények Isten lelkétől fűtve magukévá teszik és átveszik Jézus életét és művét, tanúságot tesznek róla és ezáltal megdicsőítik Istent a világban.

„Elérkezett az óra” kezdi Jézus főpapi imáját a mai evangéliumban. Mintegy már ezzel is jelzi, hogy a mi számunkra is itt az óra, amikor apró kis béketűréseinkkel, kedves és barátságos modorunkkal, embertársaink iránti jóságunkkal és tevékeny szeretetünkkel nekünk kell felragyogtatnunk Isten dicsőségét a világban. Isten valóban megújítja a föld színét, méghozzá nem másokkal, hanem éppen általunk.

Pünkösdvasárnap

Olvasmány: ApCsel 2, 1–11;

Szentlecke: 1 Kor 12, 3b–7. 12–13;

Evangélium: Jn 20, 19–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

Pünkösd a Szentlélek kiáradásának ünnepe. A Lélek működéséről gyakran olvashatunk a Szentírásban. A világ teremtése előtt a Lélek ott lebegett a sötétség és a káosz fölött. Isten Lelkéből táplálkoztak és Lelkének segítségével működtek az ószövetségi kimagasló egyéniségek. Jézus szívét ugyancsak a Lélek járta át működésének kezdetén, amikor megkeresztelkedett a Jordánnál. A Lélek éreztette hatását az első pünkösdkor, az egyház születésnapján. A Lélek fuvallatára gyűltek össze az idegenek és a tanítványok Jeruzsálemben az első pünkösd napján. A Jeruzsálemben összegyűlt nemzetek a Lélek kiáradása folytán értették meg egymás nyelvét és elütő hagyományait. A Lélek megteremtette az emberiség egységes nyelvét, amelyet mindenki megért: a szeretet nyelvét. A tanítványok ezzel a Lélekkel tettek tanúságot Jézus Krisztus mellett. Ebben a Lélekben mindannyian egyformán Atyjuknak szólították Istent.

Így pünkösd a Lélekkel töltekezett és lelkes emberek ünnepe. A bátor hitvallóké, akik a Lélek életadó erejével mindig készek arra, hogy megújítsák és átalakítsák a föld színét.

Ma mi is ezt a Lelket várjuk. Szentmisénk kezdetén lelkiismeretvizsgálattal és bűnbánattal készülünk fogadására. Lelkünkből így száműzzük bűneinket és szívünkben helyet készítünk Isten tiszta Lelkének.

Szentbeszéd

Vegyétek a Szentlelket

Jn 20, 22

Az elmúlt napokban és hetekben nem egyszer hallottunk a közelgő pünkösdi vakációról. Pünkösd ünnepe így alig kerülhette el figyelmünket. Ilyenkor többen csak a pünkösdi vakációra és szünidőre gondoltak. Másoknak felderengett, hogy a pünkösd valamiféle kapcsolatban áll a Szentlélekkel, akivel viszont alig tudnak mit kezdeni. Nem véletlenül nevezik többen a Szentlelket „ismeretlen Istennek”. A Szentlélek sokak számára valóban „ismeretlen Isten”. Sokszor hallunk róla, mégsem sokat tudunk felőle. Legtöbbször csak színes képek jutnak eszünkbe, ha a Szentlélekről hallunk. Olykor még a pünkösdi igehirdetőktől is azt várjuk, hogy megerősítsék fantáziaszülte elképzeléseinket a Szentlélekről. Mások talpraesett és világos válaszokat várnak a pünkösdi prédikációtól. Pünkösdkor nagy az elvárás és az igehirdetőknek egyáltalán nincs könnyű dolguk.

Az imént beszámolót hallottunk az első pünkösdi eseményekről. A történet ismerős. Mégis jó lesz, ha most újra felidézzük és átgondoljuk.

A Szentlélek kiáradásának bibliai története az ószövetségi hitvilág hátteréből érthető meg igazán. A zsidók más tartalommal ünnepelték a pünkösdöt mint mi. Náluk ez betakarítási hálaadó ünnep volt, amikor felidézték az ember és Teremtője szoros kapcsolatát meg a Sínai-szövetség és törvényhozás emlékét. A Sínai-törvényhozás és a jeruzsálemi pünkösdi esemény története szoros párhuzamot mutat. A Szentlélek eljövetelénél és a Tízparancsolat kihirdetésénél is ugyanaz a kulissza. Mindkét eseménynél mennydörgés, villámlás és felhő, zúgás és heves szélvihar jelzi az isteni működést. Ezek a természeti jelenségek az Ószövetségben a mózesi szövetség létrejöttét jelezték, az első pünkösdkor Isten Új Szövetségét népével az egyházban. Ezek a természeti jelenségek legtöbbször meglepetést és csodálkozást váltanak ki. Ezért alkalmasak a titokzatos isteni működés szemléltetésére, amely nem egyszer és ugyancsak rendkívüli és csodálatos, figyelmet ébresztő. A zsidó felfogás szerint a szél zúgása és a szélvihar a Lélek, a Szellem, a Lehelet megjelenítője. Előfordulása azt jelzi, hogy isteni működésről van szó, Isten megdöbbentő és csodálatos lélekjárásáról. Az első pünkösd napján ez a lélekjárás hívta életre az egyházat.

A Lélek másik kisérője a tűz. Fénylik és melegít, tisztít és pusztít. A tűz ezért komoly szerepet játszik a földkerekség minden vallásában. Pünkösdkor a Lélek tűzéről van szó. Keresztelő János valamikor lélekkeresztségről és tűzkeresztségről beszélt (vö. Mt 3, 11).

A szétoszló lángnyelveknek ugyancsak jelképes jelentőségük van. Ez a kijelentés sem értelmezhető másként: „Ez idő tájt vallásos férfiak tartózkodtak Jeruzsálemben az ég alatt minden népből” (ApCsel 2, 5). A „minden népből” azt a látszatot kelti, mintha csak az ENSZ ekkor tartotta volna első világot átfogó és mind a mai napig megvalósulásra váró teljes létszámú közgyűlését! Ugyanakkor gyönyörűen kifejezi, hogy ami Jeruzsálemben történt, a világ minden országában megeshet és minden nemzetnek szól. Erre utal: mindegyikük saját nyelvén hallotta Isten Igéjét (ApCsel 2, 4. 6. 8. 11). Eszerint: Mindegy, hogy ki és milyen néphez vagy nemzethez, kultúrához vagy fajhoz tartozik; Jézus a szeretet nyelvét hirdeti és ezt a nyelvet bárki elsajátíthatja és megérti.

A szentírás-magyarázati tényeket nekünk is figyelembe kell vennünk. Így megtudhatjuk, hogy a Biblia szent szerzőinek eszük ágában sem volt csodálatos helyszíni riportot közvetíteni a Lélek látványos, ugyanakkor mégis csendes és feltartóztathatatlan működéséről az első pünkösd napján Jeruzsálemben. Számukra nem a rendkívüli természeti jelenségekben rejlett a csoda. Nekik sokkal inkább az volt a csoda, hogy Isten visszhangra talált az emberi szívekben és az emberek elhitték Jézus feltámadását. Csoda volt, hogy ez a szilárd meggyőződés átalakította és átformálta őket. Csoda, hogy az apostolok kisded nyájából hamarosan világot átfogó egyház lett, amely rendkívül gyorsan körvonalazódott: hirdette az Igét, szolgált és a szeretet fegyverével összefogta, összetartotta és ápolta ezt a közösséget. A Lélek erejével az egyház hamarosan behálózta az egész világot és az mégis egységben maradt: egy, szent, egyetemes és apostoli lett. Ez csoda, amelyet nem lehet csupán emberi erők következményének tekinteni. A keresztények az újszövetségi szent írókhoz hasonlóan kezdettől fogva Istennek és a Szentlélek működésének tulajdonították az egyház létét és fennmaradását.

Ugyanennek a Léleknek tulajdonították azt is, hogy megértették Jézus akaratát. A Szentlélek titokzatos erejével a tanítványok képesek lettek bátor hősökké válni. A Szentlélek kiáradása után még üldözőiktől sem félnek. Még vádolni is merték őket. Vádjuk azonban sohasem ellenséges. Arra törekedtek, hogy még ellenségeiket és üldözőiket is megnyerjék Krisztusnak, annak a Krisztusnak, akit az emberek elvetettek, de akit az Isten felmagasztalt. A Lélek hatalmas meggyőző erőt kölcsönzött nekik. Igehirdetésük visszhangra talált minden jóakaratú ember szívében: „Az Úr pedig naponként vezetett hozzájuk olyanokat, akik hagyták, hogy megmentsék őket” (ApCsel 3, 47).

Ez a pünkösdi folyamat ma sem szűnt meg. Ami 2000 évvel korábban történt, az mind a mai napig érezteti hatását és előfordul. A Lélek ott fú, ahol akar. Ez alól még a mi Szentlelket szomjazó (müncheni) egyházközségünk sem kivétel. A Lélek kiáradása az első pünkösdkor olyan precedens, előzmény, amely ma is szüntelenül megismétlődik és folytatódik a történelem minden pontján. Isten Lelke mindig kész megismertetni velünk igazságait és kész Krisztus ügyének lelkes bajnokaivá avatni bennünket.

Hozzáállásunkra viszont mindig szükség van. Az ősegyház példáját követve nekünk is állhatatosan ki kell tartanunk az apostolok tanításában és közösségében, a kenyértörésben és az imádságban (vö. ApCsel 2, 42). Össze kell tartanunk és egy szívvel-lélekkel támogatnunk kell egymást. Így nálunk is megismétlődik a pünkösdi csoda. Találkozunk a megdicsőült Üdvözítővel, aki Szentlelkével szüntelenül közöttünk él és működik az egyházban és mindig megújítja a föld színét.

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Olvasmány: Iz 49, 3. 5–6;

Szentlecke: 1 Kor 1, 1–3;

Evangélium: Jn 1, 29–34.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények hittel vallják, hogy Jézus a megígért Messiás, a Megváltó és az Üdvözítő, akit Isten küldött. Ő az Isten Szentje, az Isten Fia, akit Isten minden hatalommal felruházott az Égen és a Földön. Ezért Jézus tanítványai és követői ősidők óta azon fáradoztak, hogy Jézusnak olyan tisztségneveket adjanak, amelyek legalább megközelítőleg fényt derítenek igazi kilétére.

Ezek a tisztségnevek azonban bármennyire is kiválóak, Jézus igazi valóságának csak bizonyos részét fedik. Hiszen Jézusról tudjuk, hogy istenfiúságát, hatalmát sohasem gyakorolta emberekhez hasonlóan erőszakosan és tüntetőleg. Nem szállt le a keresztről, hogy látványos tettével meggyőzze ellenségeit (vö. Mt 27, 42). Ellenkezőleg. Véka alá rejtette azt. Egész életével, beleértve halálát is, Isten akaratát teljesítette. Innen származnak a kicsinysége látszatát keltő nevek. A Szentírás sokszor nevezi őt Isten szolgájának, akit Isten aztán a nemzetek világosságává tett, vagy másutt az Isten Bárányának, aki elveszi a világ bűneit (vö. Iz 49, 6 és Jn 1, 29).

Keresztény személyazonosságunk kifejezésére is sok név született már eddig: Isten gyermekeinek, szolgáinak, barátainak, hívőknek, szenteknek ... neveznek minket. Ezért a mai szentmise elején joggal tehetjük fel magunknak a kérdést: Vajon valóban Isten gyermekei és szolgái vagyunk-e? Vonatkozik-e rám is a hívő és a szent jelző? Igenlő válaszom esetén valóban tiszta lélekkel vehetek részt ezen a szentmisén.

Szentbeszéd

Nézzétek, az Isten Báránya! Ő veszi el a világ bűneit.

Jn 1, 29

Szentmiséinken gyakran találkozunk az Isten Báránya kifejezéssel. Ma még szentmisénk evangéliumi szakaszában is előfordul. Ebben Keresztelő Szent János rámutat az Isten Bárányára. Áldoztatás előtt pedig minden szentmisében felcsendül a pap ajkán: „Íme az Isten Báránya, íme, aki elveszi a világ bűneit”.

A kifejezést gyakran használjuk, mégis könnyen előfordulhat, hogy többen képtelenek valamit is kezdeni vele. Korunkban sokan teljesen járatlanok a vallásos kifejezések és képek világában. Nem értik a bűn, a kegyelem, a lélek fogalmát és a többi vallásos kifejezéseket. Ezek közé tartozik a gyakran használt Isten Báránya képletes kifejés is.

Megértéséhez fel kell idéznünk az ószövetségi emberek gondolatvilágát. Az ókorban a bárány különleges szerepet játszott. Legtöbbször nélkülözhetetlen volt a vallásos ténykedéseknél. Így volt ez a zsidóknál is. A Kivonulás könyve részletesen beszámol és pontosan leírja a húsvéti báránnyal kapcsolatos szertartások menetét. Ennek háttere a zsidók Egyiptomból való kiszabadulása. A fogság idején történt a szabadulás érdekében. Minden zsidó családban le kellett ölni egy hibátlan bárányt, amelynek kiomló vérével minden zsidó házban meg kellett kenni a kapu szemöldökfáját és az ajtófélfákat. A jel megszabadította annak idején a választott nép fiait a rájuk leselkedő veszedelemtől, pusztulástól és az öldökléstől. Az egyiptomiak közül viszont sokan elpusztultak, mert nem ismerték a bárány vérének szabadulást biztosító jelét.

Az egyiptomi kivonulás után a zsidók később sem felejtették el ezt az eseményt. Húsvétkor minden évben megemlékeztek a bárány vérén nyert megmenekülésükről és megköszönték Istennek megváltásuk ajándékát. Így a húsvéti bárány az Istentől kapott szabadság vallásos jelképévé vált.

Később a keresztények átvették ezt a jelet, amely még inkább gazdagodott jelentőségében, amikor Krisztus Urunk meghalt és vérét ontotta a kereszten. Ők nagyonis jól tudták, hogy Jézus halálával egy időben, az első nagypénteken, a jeruzsálemi templomban éppen a húsvéti bárányáldozat bemutatására készülődtek a papok. Így az őskeresztények hamarosan felfedezték a párhuzamot. Jézus vére úgy folyt a kereszt fáján, akárcsak a bárány vére a templom oltárán. Kézenfekvő volt számukra, hogy Jézus kereszthalálának jelentőségét az áldozati bárány hasonlatával szemléltessék. Nekik Jézus kiontott vére jelentette azt a megváltást és szabadulást, amellyel Isten Jézus Krisztus által egyszer s mindenkorra megajándékozta az emberiséget.

A bárányáldozat és Jézus kereszthalála között mégis óriási a különbség. Míg az előző csak a szabadulás jelképéül szolgált, addig Krisztus Urunk vére igazi szabadságot teremtett: örökre kiszabadított bennünket a bűn rabságából. Vére örök időkre kiengesztelte Istent bűneinkért.

Ez az elgondolás a bűnről, bűnhődésről és elégtételről ugyancsak ószövetségi hagyományból táplálkozik. Erről szól Izajás a mai szentmise olvasmányában, amelyben a próféta kijelenti, hogy Isten az ő szolgáját – egyházi értelmezés szerint Jézus Krisztust – nemcsak a nemzetek világosságává, de az üdvösség szerzőjévé is tette. Ő a bűnbak a világ bűnéért. Isten akarata szerint neki kellett bűnhődnie mindannyiunk gonoszságáért:

„Így tetszett az Úrnak, hogy összetöri a szenvedéssel.

Ha odaadja életét engesztelő áldozatul:

látni fogja utódait, hosszúra nyúlik élete

és teljesül általa az Úr akarata...

Majd ha véget ér lelkének gyötrelme,

látni fogja a világosságot, és megelégedés tölti el.

Szenvedésével sokakat megigazultakká tesz szolgám,

mivel gonoszságainkat magára vállalta” (Iz 53, 10–11).

Az őskeresztények Izajás ezen jövendölésének beteljesedését fedezték fel Jézus értünk bűnhődő véres áldozatában. Így számunkra ő lett az új húsvéti bárány, Jézus Krisztus, akinek vére szabadulást hozott, akárcsak egykor az ajtófélfára kent vér az Egyiptomban sínylődő zsidóknál.

Ezt az ószövetségből táplálkozó őskeresztény meggyőződést foglalja össze Keresztelő János, amikor a mai evangéliumban tanúságot tesz Jézus mellett: „Nézzétek az Isten Báránya! Ő veszi el a világ bűneit” (Jn 1, 29).

Ez a mélyértelmű hitvallás manapság többfelé komoly nehézségekbe ütközik. Többen csak nehezen tudnak megbékélni a gondolattal, miszerint egy ártatlan és igaz embernek kell bűnhődnie mások gonoszságáért. A legtöbb ember számára a bűn személyes és magánügy. Viselje tehát ki-ki maga vétke csúfos következményeit.

A nehézséggel kapcsolatosan el kell mondanunk, hogy a Biblia és egyáltalán az ókor embere számára a bűn sokkal többet jelentett Isten és ember magán ügyénél, személyes kapcsolataik felborításánál. Ők még tudatában voltak annak, hogy a bűn a környezetre is kihat és mindig zavarja a világ Isten által meghatározott rendjét.

Ezért a Biblia kiengesztelésről és bűnhődésről szóló tanításában sohasem áll előtérben az egyénekre lesújtó, bosszúálló Isten. Sokkal inkább kihangsúlyozásra kerül abban az Istentől kapott új lehetőség, amely mindig hozzásegíti az embert ahhoz, hogy megmeneküljön a bűn folytonosan fokozódó és állandóan visszaütő kegyetlen valóságától. Így a kiengesztelődés isteni adomány, isteni lehetőség, amely által a bűnös megszabadulhat a bűntől és ennek minden további láncreakciójától.

Mármost ha Izajás üzenetében az Úr szolgája helyettünk magára vállalja bűneinket, ez azt jelenti, hogy benne láthatóvá válik a bűn és annak minden következménye, a bűnösök pedig üdvösséget és szabadulást nyernek. A próféta gyönyörű megfogalmazásában ez így hangzik:

„Igen, a mi bűneinkért szúrták át,

a mi gonoszságainkért törték össze:

a mi békességünkért érte utol a büntetés,

az ő sebei szereztek nekünk gyógyulást” (Iz 53, 5).

Ennek a sokak számára furcsa gondolkodásmódnak éppen napjainkban kezdjük ismét felfedezni komoly jelentőségét. Amit a Biblia embere már rég tudott és a szekularizált világ elfeledett, arra tapasztalataink révén egyre inkább kezdünk rájönni napjainkban: a bűn mindig visszaüt elkövetőjére. Gondoljunk csak itt a környezetszennyeződésre, a kizsákmányolás és zsarnokság gaztetteire, vagy akár az AIDS megbetegedések térhódításaira. Néha már-már úgy látszik, mintha bűn pusztító és ördögi köre elől alig lenne menekvés.

Hitünk szerint Jézus Krisztus, az Isten Báránya azonban megtörte a bűn körforgását és ördögi körét. Magára vállalta a világ bűnét, megmutatta csúfos következményeit és megszűntette annak elkerülhetetlennek látszó körforgását és szüntelen visszaütését elkövetőjére. Aki az Isten Bárányát hittel követi, az elkerülheti a bűntörlesztés szomjas bosszúját.

Tévedés lenne azonban hitünknek varázserőt tulajdonítani és azt gondolni, hogy azzal egy csapásra megoldható a világ összes problémája. A krisztushívők egyszerűen hisznek a jó győzelmében és a világ minden rémítő gonoszsága ellenére is van bátorságuk elkötelezni életüket a függetlenség és a szabadság mellett. Hitük és reményük alapján eljutottak annak felismerésére, hogy az indulat és bosszú kegyetlen rabság és csak újabb gonoszságokat szül. Rájöttek, hogy az erőszakot nem feltétlenül szükséges erőszakkal viszonozni és másképpen is lehet szépen élni, nemcsak mások kárán.

„Nézzétek az Isten Báránya! Ő veszi el a világ bűneit” – hangsúlyozta ma Keresztelő János az evangéliumban. Bátorító hitvallás ez. Azt sugallja, hogy a bűnnek nincs jövője. Krisztus Urunk megtörte a bűn ördögi körét. Ezentúl csak az a fontos, hogy mi is kövessük Jézus példáját és általa bekapcsolódjunk a krisztusi szeretet jövőt biztosító áramkörébe. A gonoszság rákfenéjére gyógyír csak a szeretet.

Évközi 3. vasárnap

Olvasmány: Iz 8, 23b–9, 3;

Szentlecke: 1 Kor 1, 10–13. 17;

Evangélium: Mt 4, 12–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

A kereszténység igehirdetői kezdettől fogva Krisztustól kapott küldetésükre hivatkoztak és hangsúlyozták, hogy az ő követségében járnak. Tartoztak közéjük püspökök és papok, szentek és bűnösök, misszionáriusok és hitközségi vezetők. Valamennyien azt állították, hogy olyan kiválasztásban és küldetésben részesültek, mint a mai evangéliumban említett halászlegények: Péter és András, Jakab és János, akiket Jézus emberhalászokká avatott. Később ezeket a férfiakat az évszázadok milliói követték. Jézus hívó szavára készségesen és bizalommal vállalkoztak a hitterjesztés verejtékes munkájára.

Keresztségünk alkalmával általuk szegődtünk a hit továbbadói közzé és vállaltunk felelősséget a krisztusi evangélium terjesztésében.

Mulasztásaink és hibáink olykor mégis azt a látszatot keltik, mintha az alvilág szellemének támogatói lennénk és nem a krisztusi világosság szószólói.

Tartsunk lelkiismeretvizsgálatot és bánjuk meg bűneinket, hogy méltóképpen ünnepelhessük az Úr szent titkait.

Szentbeszéd

Emberek halászává teszlek benneteket

Mt 4, 19

Minden krisztushívő meghívást kapott az egyház küldetésének megvalósítására.

Ma Üdvözítőnk nyilvános működésének kezdetéről és az első apostolok kiválasztásáról, – jobban mondva – meghívásáról hallottunk. Jézus Kafarnaum vidékén járva megszólított néhány halászlegényt: „Gyertek, kövessetek, s én emberek halászává teszlek benneteket” (Mt 4, 19). A Mester hívta őket és „ők azon nyomban otthagyták hálójukat és csatlakoztak hozzá” (Mt 4, 20) – jegyzi meg a Szentírás lakonikus rövidséggel.

Nem kétséges, hogy ez a szentírási beszámoló elsősorban a későbbi apostolok kiválasztásáról tudósít.

Az apostolok meghívásáról szóló történetet azonban a tanító egyház sokszor felolvassa a pályaválasztás előtt álló fiatal leányoknak és fiúknak. Rájuk vonatkoztatja Jézus hívó szavát: „Gyertek, kövessetek”! Ilyenkor az evangéliumi szakasz főleg a papi, szerzetesi és szerzetesnői hivatások elősegítését szolgálja.

Jézus emberhalászatra szóló meghívása azonban nemcsak az apostolok vagy a pályaválasztó fiatalok felé irányul, hanem minden emberre, főleg a keresztényekre és nem utolsó sorban a katolikusokra is. Így az emberhalászatra szóló meghívó mindig és mindenütt érvényes, még akkor is, ha Isten nem mindenkitől várja el, hogy lemondjon családi életéről és mindennapi kenyérkereső szolgálatáról vagy eldobja megszokott munkája „evezőlapátját”. Szent Pál joggal írta a rómaiaknak: „Általa nyertük ... az apostoli küldetést, hogy neve dicsőségére munkálkodjunk a hitért minden nép között. Ezeknek ti is közéjük tartoztok, Jézus Krisztus meghívottai” (Róm 1, 6). Számára ugyanis minden hívő meghívott, legyen az fiatal vagy öreg, férfi vagy nő, pap vagy világi. Szerinte Krisztus mindannyiunkat felszólított az emberhalászatra.

El kell ismernünk, hogy az egyház hosszú időn át nem tartotta kellően szükségesnek a világi hívek apostoli meghívásáról és küldetéséről szóló krisztusi tanítást. Sokáig csak a papok és szerzetesek apostoli hivatását hangsúlyozta, míg a világiak keresztény küldetéséről a gyakorlatban keveset valósított meg.

Ma az egyházi dokumentumok egyre többet foglalkoznak a világi hívők küldetésével, Jézus minden embernek szóló meghívásával: „Gyertek, kövessetek, s én emberek halászává teszlek benneteket”.

A meghívás kihangsúlyozására nem utolsó sorban az egyház mai világban elfoglalt súlyos helyzete miatt került sor. Az egyház súlyos helyzete hozzájárult a Szentírás tanításának újabb és mélyebb megismeréséhez, a világi hívők hivatásának felfedezéséhez. Az egyház megváltozott körülményei miatt újra előtérbe került a tanítás, amelyről hosszú ideig megfeledkeztünk, de amelyet a Szentírás sohasem szűnt meg hirdetni. Az Új Egyházi Törvénykönyv erről így ír: „A krisztushívők ... állapotuknak megfelelően annak a küldetésnek gyakorlására kaptak hivatást, amelynek a világban való teljesítését Isten az egyházra bízta” (204. kán. – 1. p.). Ez a megbízatás elsősorban az evangélium hirdetésére és az emberek megszentelésére vonatkozik, másodsorban pedig a társadalmi élet átitatására az evangélium szellemével (vö. Rahner – Vorgrimler, Kleines Konzilskompedium, 384).

A II. Vatikáni Zsinat egyik legjelentősebb dokumentuma szerint: „Az Isten népében összegyűlt és Krisztusnak egy testében egy fő alá foglalt világi hívőket – akárkik is – arra szólítja hivatásuk, hogy élő tagként az egyház növekedésére és folytonos megszentelésére fordítsák egész erejüket, ahogyan azt a Teremtő jótéteményéből és a Megváltó kegyelméből kapták” (LG 33).

A világi hívek segítsége nélkül az egyház nehezen képes saját küldetését teljesíteni: „A föld népessége szüntelenül növekszik – írja az egyik zsinati dokumentum – , a tudomány és a technika halad, az emberek között egyre szorosabbakká válnak a kapcsolatok. Mindez nemcsak mérhetetlenül kitágította a világiak apostolkodásának nagyrészt csak őelőttük nyitva álló területeit, hanem olyan új problémákat is vetett föl, amelyeket ők hivatottak gondosan tanulmányozni és megoldani” (AA 1). Az új idők megváltozott körülményeiből adódik a világi hívek különleges elhívatottsága, „hogy jelenlévővé és hatóerővé tegyék az egyházat azokon a helyeken, és olyan körülmények között, ahol csak általuk lehet az egyház a föld sója” (LG 33).

Az Új Egyházi Törvénykönyv arra is rámutat, hogy miként teljesíthetik a keresztény hívek saját keresztény küldetésüket. A törvénykönyv egyenesen a keresztény hívek hivatásukból eredő kötelességeiről beszél. Rövid utalásokkal tegyünk itt róluk említést.

1. „A krisztushívők kötelesek cselekvésmódjukban is mindig megőrizni a közösséget az egyházzal” (209. kán. – 1. p.). Erre a kijelentésre főleg azok kaphatják fel fejüket, akik a kor divatját követve hátat fordítottak az egyháznak vagy kiléptek belőle.

2. „Minden krisztushívő köteles azon igyekezni, hogy állapotának megfelelően szent életet éljen s az egyház erősödésén és megszentelődésének állandó előmozdításán munkálkodjék” (210. kán.). Ez csak úgy valósítható meg igazán, ha törődünk gyermekeink vallásos nevelésével, a napi imádsággal, a szentségek vételével és gondunk van a vasár- s ünnepnapi szentmisén való tevékeny részvételre.

3. „Minden krisztushívőnek kötelessége és joga azon fáradozni, hogy az üdvösség isteni híre minden korban és az egész világon minden emberhez egyre inkább eljusson” (211. kán.). Ez történhet vallásos beszélgetésekben, a bibliakörön való közreműködés által, az elsőáldozók és bérmálkozók felkészítésében való részvétellel vagy a szentmise előkészítésében való közreműködéssel.

4. „Amit a lelkipásztorok mint Krisztus képviselői a hit tanítóiként kijelentenek vagy az egyház vezetőiként elrendelnek, azt a krisztushívőknek felelősségük tudatában, keresztény engedelmességgel követniük kell” (212. kán. – 1. p.).

5. „A krisztushívők kötelesek hozzájárulni az egyház szükségleteinek kielégítéséhez, hogy annak rendelkezésére álljon, ami az istentisztelethez, az apostoli és jótékonysági munkához, valamint a szolgálattevők tisztes ellátásához szükséges” (222. kán. – 1. p.). Magyarán itt az egyházadóról és az adományokról van szó, akárcsak ennek a kánonnak 2. paragrafusában:

6. „Kötelesek a társadalmi igazságosság előmozdítására, valamint arra is, hogy Isten parancsát szem előtt tartva saját jövedelmükből segítsék a szegényeket”.

Néhányan közülünk is elmarasztalják az egyházat, mert ez sok tekintetben az evangélium szellemének hirdetése és megvalósítása terén válságba jutott. Ők elfelejtik, hogy az egyház mi vagyunk, mindannyian, papok és világiak együttesen, minden meghívott és megkeresztelt ember, aki keresztény hivatásából eredő kötelességét mind ez ideig nem vette kellő komolysággal. Keresztény életmódunk ezért néhány vonatkozásban nagyonis felülvizsgálatra szorul. Ezt sugallja a mai evangéliumban Jézus hívó szava is. Ő ma hozzánk hajol és felszólít: „Gyertek, kövessetek, s én emberek halászává teszlek benneteket”.

Évközi 4. vasárnap

Olvasmány: Szof 2, 3; 3, 12–13;

Szentlecke: 1 Kor 1, 26–31;

Evangélium: Mt 5, 1–12a.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus megtérésre szólította az embereket, mert tudta, hogy csak Isten közelében találhatják meg vágyaik beteljesedését: a boldogság, a szeretet és a béke országát.

Ma Jézus híres ’hegyi beszédéből’, azaz Isten Országának alaptörvényéből, alkotmányából hallunk részletet, nyolc boldogsághoz vezető mondatot. Mind a nyolc mondat az emberi élet beteljesedését jelző ’boldogok’ szóval kezdődik. Ezért nevezzük ezt a szentírási részletet a ’nyolc boldogságnak’. Ebben Isten boldogságot ígér a szegényeknek, a szomorúaknak, a szelídeknek és éhezőknek, az irgalmas és tiszta szívűeknek, a békességet szerető és üldözést szenvedő embereknek.

Manapság többen nem Isten közelében keresik a boldogságot. Ezért számunkra is felmerülhet a kérdés: Érdemes-e a boldogságot azon az úton keresnünk, amelyet Isten mutat nekünk? Megéri-e, hogy teljes odaadással küzdjünk az Isten által kilátásba helyezett célért, az örök boldogságért?

Szentbeszéd

Boldogok a lélekben szegények

Mt 5, 3

Ma Jézus ’hegyi beszédéből’ hallottuk az ún. ’nyolc boldogságról’ szóló részletet. Az Újszövetségi Szentírás egyik legfontosabb részletéről van itt szó, a keresztény életforma alapvető elveiről, radikális követelményeiről.

Ezek a követelmények annyira szerteágazóak, hogy meglehetősen nehéz azokat röviden egységes nevezőre hozni és közérthetően feltárni. Annyit viszont már elöljáróban is elmondhatunk, hogy a nyolc boldogság szabályaiban nem konkrét erkölcsi receptekről van szó, hanem egy olyan vallásos gondolkodásmódról, amellyel minden körülmények között Istennek tetsző jócselekedetek fakadnak. A nyolc boldogságban az Isten akarata szerinti gondolkodásmód jut kifejezésre, az a szellemi-lelki alapmagatartás, amellyel nemcsak a földön, de az örök életben is boldogok lehetünk.

Evangéliumi szakaszunk szerint boldog, aki Istentől várja a segítséget. Ennek igazolására az evangélista négy embertípust sorakoztat fel: a szegényeket, a szomorkodókat, az erőszakosságtól mentes és békeszerető embereket, az éhezőket és szomjazókat. Valamennyien képtelenek önmagukon segíteni. Ők mások segítségére vannak utalva. Esetükben egyáltalán nem sokat használ, az egyébként egyáltalán nem keresztény gondolkodásra valló szívtelen felszólítás: ’Segíts magadon, s az Isten is megsegít’. Így csak a gazdagok és az önmagukkal eltelt büszke emberek beszélhetnek, akik mitsem törődnek embertársaikkal. Az ilyen emberek igazán megfontolhatják a Szentírás szavait: Jaj, nektek gazdagok, ... meg akik jóllaktok... és most nevettek (vö. Lk 6, 24–25). Velük szemben állnak a kiszolgáltatott helyzetben levők, és azok, akik Isten előtt szegények, éhezik és szomjúhozzák az igazságot, és szenvednek a környezetükben tapasztalható gonoszságok miatt. Ők nem elégszenek meg a mulandó javakkal. Istentől várják vágyaik beteljesedését: az üdvösséget. Jézus éppen ettől az istengyermeki magatartástól teszi függővé boldogságunkat. Ezzel mintegy eszünkbe juttatja, amit egyik alkalommal mondott: „aki nem úgy fogadja az Isten országát, mint egy gyerek, nem jut be oda” (Mk 10, 15).

Ez a ráhagyatkozás Istenre üdvösségünk első alapfeltétele, Isten és ember iránti keresztény magatartásunk meghatározója. Erre utal főleg a nyolc boldogság utolsó négy szabálya.

Hiszen kik lehetnek leginkább irgalmasok, ha nem azok, akik maguk is tudják, hogy Isten irgalmassága, segítsége nélkül semmire sem jutnak? Ők valóban felfogják mit jelent: „Így lesztek fiai mennyei Atyátoknak, aki fölkelti napját jókra is, gonoszokra is, esőt ad igazaknak is, bűnösöknek is” (Mt 5, 45), nem vet el senkit, amíg él, és nincs az a bűn, amit meg nem bocsátana (vö. Mk 3, 28).

Hasonló a helyzet a békés és békességet teremtő emberekkel is. Ők megtapasztalták Isten jóságát, szeretetét, szelídségét és türelmét. Így arra is képesek, hogy tovább adják azt.

A tiszta szívűek azok, akikben nincs álnokság és nem kell elrejtőzködniük cselekedeteik miatt. Istenből és igazságából élnek. Isten értékeinek és kincseinek birtokosai, ők Istennel erősek és gazdagok, nem félnek a megszégyenítésektől, képesek elviselni a rágalmakat és szidalmakat.

Boldogok azok az emberek, akikben Isten ereje működik és nem az emberi indulat. Ők istenközelségük miatt szelídek és békességesek, tiszták és igazak. Nem bánkódnak még a szenvedések és üldözések miatt sem. Isten gyermekei ők, Istenből élnek és ezért az Ő Lelkét és jóságát sugározzák környezetükben.

Ebből következik, hogy Jézus a nyolc boldogságban nemcsak nyolc erkölcsi előírást hirdetett, hanem Isten akaratát szólaltatta meg, és azzal új gondolkodásmódot sürgetett. Hiszen az előírásoknak egyszerűen helytelen gondolkodásmóddal is eleget lehet tenni. Nem így Isten akaratának. Isten akarata tiszta szándékot követel. Teljesítése megtérésből fakad, az Isten által újjáteremtett tiszta szívből és lélekből, az igaz és őszinte lelkületből. Ezért boldog, aki Istenre hagyatkozik és belőle él. A nyolc boldogság ígérete szerint övé a mennyek országa, meglátja Istent és Isten fiának hívják.

Évközi 5. vasárnap

Olvasmány: Iz 58, 7–10;

Szentlecke: 1 Kor 2, 1–5;

Evangélium: Mt 5, 13–16.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus földi életében töretlen lélekkel szolgálta Istent és embertársait. Istenhez fűződő szoros kapcsolatát nem ingatta meg sem kudarc, sem nehézség, de még az elhagyatottság és a kilátástalannak látszó jövő sem. Hősies emberszeretete mellett még akkor is kitartott, ha gyanakvóan, hitetlenkedve és hálátlanul fogadták tanúságtételét. Nem volt személyválogató. Jóságát megtapasztalhatták igazak és gonoszak. Jézus valóban kijelenthette önmagáról: én vagyok az út, az igazság és az élet. Ő valóban a föld sója és a világ világossága.

Képletes kifejezések ezek. Arra utalnak, hogy Jézus földi élete a keresztény magatartás örök eszményképe. Követésre sürgető élő példakép mindazok számára, akik nyomdokán akarnak haladni.

A mai evangéliumban Jézus kitágítja az említett képek körét. A keresztényekre alkalmazza azokat és rólunk is kijelenti: Ti vagytok a föld sója és a világ világossága. Ezzel felidézi bennünk, hogy a só általában élvezhetővé teszi az eledelt, a világosság fényt és melegséget áraszt.

Kijelentése rólunk képletes és bátor. Gondolkodóba ejt. Vajon mit szólnának hozzá szomszédaink, munkatársaink, barátaink és hozzátartozóink, ha azt hallanák rólunk, hogy mi vagyunk a föld sója és a világ világossága? A mai szentmise kezdetén tegyük fel önmagunknak a kérdést: Mindennapi magatartásom alapján elmondható-e rólam valóban, hogy én vagyok a föld sója és a világ világossága? Ha ez nem így lenne, akkor még mindig lehetőségem nyílik rendezni kapcsolataimat Istennel és emberrel. A bűnbánat révén új életet kezdünk.

Szentbeszéd

Ti vagytok a föld sója

Mt 5, 14

Jézus gyakran használt életből ellesett történeteket és képeket tanítása szemléltetésére. Arra törekedett, hogy minél szemléletesebben közvetítse Isten országának örömhírét. Követői jellemzésére és körülírására is képeket használt. Ezekkel igyekezett feltárni azokat a vonásokat, amelyekkel minden krisztushívőnek rendelkeznie kell, ha igazi kereszténynek akarja tartani önmagát.

Jézus beszédeiben tanítványait egyszer „világ világosságának”, máskor „hegyre épült városnak” vagy véka lisztbe rejtett „kovásznak” nevezi. Másutt úgy küldi tanítványait az emberekhez, mint a bárányokat a farkasok közé. Egyenként egyik kép sem meríti ki a tanítvány fogalmát, de mindegyik előtérbe helyezi a tanítvány egy-egy pozitív vonását.

A mai evangéliumban Jézus a föld sójáról beszél. A hasonlattal rávilágít arra, hogy a tanítványoknak szolgálatukkal ugyanazt a szerepet kell betölteniük az emberi társadalomban, mint amelyet a konyhasó betölt az élelmiszeriparban, ahol a sóra komoly szerep hárul. Sok étel ízesítése és tartósítása só nélkül még csak el sem képzelhető. A só elengedhetetlenül fontos. A történelem folyamán valóságos háborúkat vívtak egy-egy sóbányáért, a sókamarák megszerzéséért és a sószállítás útjának biztosításáért.

A só fontosságának egészen különleges formájával találkozunk Mahatma Gandhinál, az I. világháború után elindított erőszak nélküli tiltakozó mozgalmának idején, amikor a gyarmatosító angolok sómonopóliumát igyekezett megtörni Indiában. Az angolok sómonopóliuma különösen a szegényeket sújtotta. Ekkor Gandhi utasítására a hinduk a tenger vízéből igyekeztek sót nyerni, nem vették meg az angolok sóját, a tüntetéseken marék sóval a kézben vonultak fel. A hinduk ezen passzív ellenállása révén a só csakhamar az India függetlenségéért vívott küzdelem jelképévé vált. Amíg a legősibb hagyományok szerint a só a szentség és a bölcsesség jelképe volt az ókorban, addig ez a kép most, Gandhi sóháborúja nyomán, a szabadság előízével gyarapodott, szabadságra emlékeztető ízt nyert.

Ilyen értelemben a só nemcsak ízesít és tartósít, tiltakozást is jelent az igazságtalan törvények, hagyományok elnyomása ellen. Magyarán szólva: elsózza egyesek levesét, az uralkodni vágyó hangadók és hatalmaskodók erkölcsi és társadalmi kotyvalékát, a keresztényekre alkalmazva pedig, kikezdi a lagymatag emberek árral úszó és színtelen magatartását.

„Ti vagytok a föld sója. Ha a só ízét veszti, ugyan mivel sózzák meg? Nem való egyébre, mint hogy kidobják, s az emberek eltapossák” (Mt 5, 14) – hallottuk ma Jézustól. Példabeszédének tanítása erőszakmentes támadás minden olyan keresztény magatartás ellen, amely nem tiltakozik a körülötte tomboló jogtalanság ellen. Ebben az esetben a só kellemetlenül egészséges hatásáról van szó.

A példabeszéddel Jézus arra a veszélyre utal, hogy tanítványai elveszítik krisztusi személyazonosságukat, akárcsak a só saját ízét. Nem küzdenek a jó ügyért, ha kell, akár sebek árán is, hanem gyáván elvegyülnek a virágágyások fölött gázoló tömegben, elveszítik keresztény szellemre emlékeztető ízüket, akárcsak a só, amely ízét veszítette és többé már semmire sem való, csak arra, hogy kidobják és széttapossák az emberek.

Az ilyen keresztények vádiratát fogalmazza meg a Jelenések könyve, amikor kijelenti: „Ismerem tetteidet, hogy se hideg, se meleg nem vagy. Bárcsak hideg volnál vagy meleg! De mivel langyos vagy, se hideg , se meleg, kivetlek a számból” (Jel 3, 15–16).

A Jézus iránti hűség nem ismer kompromisszumokat. Jézus tanítványa nem szolgálhat két úrnak – „Istennek is meg a Mammonnak is” – , amint ez manapság többen mégis megkísérlik. A keresztény magatartás sokban és sokszor elüt a közfelfogástól. Ezért a keresztények nem szorítkozhatnak csupán csak néhány általánosan elfogadott vallásos külsőség ápolására. A sónak mindig marnia kell a környezet közömbösségét és azok nyelvét, akik csalárd módon azt hangoztatják, hogy elég csak addig törődni az egyházzal, amíg valaki elsőáldozó és bérmálkozó volt, vagy egyházi házasságot kötött.

Jézus tanítványa nem válhat ízetlenné vagy ízléstelenné. Nem tűrheti szó nélkül az elvilágiasodás vadhajtásait. Jézus nem azért küldte tanítványait, hogy mindig igent mondjanak a fennálló társadalmi rendre és annak nem egyszer hitet romboló szokásaira, hanem azért küldte őket, hogy életükkel úgy világítsanak környezetükben, mintha csak ők lennének a világ világossága vagy a hegyre épült kivilágított város a sötét éjszakában. A keresztényeknek állandóan azon kell lenniük, hogy egyre élvezhetőbbé tegyék az emberi ízléstelenségekkel telített világot.

Az ókorban sót hintettek az áldozati adományokra. Ezáltal akarták megízesíteni azokat Isten számára. Cselekedeteinkkel nekünk is hozzá kell járulnunk ahhoz, hogy Istennek tetsző legyen a világ. Jézus ma nekünk mondja: Ti vagytok a föld sója, amelynek az a feladat jutott, hogy élvezhetőbbé tegye és isteni életet biztosítson a mulandó és romlandó világnak.

Évközi 6. vasárnap

Olvasmány: Sir 15, 15–20;

Szentlecke: 1 Kor 2, 6–10;

Evangélium: Mt 5, 17–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az Évközi 6. vasárnap szentmiséjének olvasmányában és evangéliumában erkölcsi előírásokról, szabályokról, Isten parancsolatairól olvashatunk.

Korunkban talán semmire sem reagálunk olyan érzékenyen, mint a személyes önállóságunkat, szabadságunkat és függetlenségünket sértő külső beavatkozásokra. Egyre nehezebben tudunk megbékélni a hatalmi intézkedésekkel, az erkölcsi előírásokkal és parancsolatokkal. Úgy véljük, hogy ezek mind jogtalanul gátolják egészséges és személyes kibontakozásunkat.

Mindenféle gyámkodás elleni tiltakozásunk mellett mégis megfigyelhető, hogy a közfelfogásban egyre inkább érlelődik a meggyőződés, miszerint az embernek mégsem szabad mindent megtennie, amire képes. Gondoljunk itt elsősorban a géntechnológia, a hadiipar, a környezetszennyeződés, a szabadszerelem, a kábítószer vagy az öngyilkosságok súlyos problémáira. Az utóbbi időben ezek a vészes következményekkel járó nehézségek ráirányították figyelmünket az egyéni és közéleti szabadság felrúgott korlátaira. Ugyanakkor ismét az erkölcsi szabályok kutatására és ezek felállítására ösztönözték az önállóságára kényes és modernségére büszke embert.

Az ateistákkal szemben ezen a téren előnyösebb helyzetben vannak a keresztények, a krisztushívők. Az erkölcsi normák keresésében nekik nem kell nulláról indulniuk és vak sötétben tapogatódzniuk, mert ők már ismerik az Isten parancsolataiban közzétett bölcsességét, és ez biztos eligazítást nyújt nekik még a legvészesebb kérdések megoldásában is. Az evangéliumban ma erről a bölcsességről hallunk. Általa bárki megtalálhatja azokat a normákat, amelyek nélkül az emberek pusztulásba döntik a világot, nincs és nem is lehet igazi békés együttélés a földön.

Szentbeszéd

Nem megszüntetni jöttem, hanem tökéletessé tenni

Mt 5, 17

Korunkban nemcsak a lázadozó fiatalok irtóznak a kötelező előírásoktól, allergiásak a tiltó parancsolatokra és az erkölcsi szabályokra, hanem a felnőttek is. Ma a legtöbben hallani sem akarnak engedelmességről, törvényerejű követelményekről. Sokan vallják, hogy magánéletében mindenki úgy jár el, ahogyan neki tetszik. A magánéletbe senkinek sincs beleszólása, sem az egyháznak, sem az államnak. Sok ember elavultnak tart mindenféle lelki tükröt, egyáltalán nem igényli az erkölcsi előírásokat. Azt vallja, hogy mindenki maga dönti el: mikor vétkezett és mikor nem. Az elvilágiasodás egyre hatalmasodó tünetei mindenesetre erre engednek következtetni. Napjainkban az elvilágiasodás kirívó méreteket öltött és a keresztény élet pusztító járványává vált.

Háttérbe szorultak a vallásos élet gyakorlatai. Sokan megfeledkeznek a vasár- és ünnepnap megszentelésének kötelezettségéről, holott nincs a világon az a keresztény szószék, amelyről valaha is elhangzott volna, hogy a vasárnap megszentelésének kötelezettsége érvényét veszítette és ezért bárki eltekinthet attól, ha ezt kényelme megkívánja és nincs kedve imádkozni vagy templomba járni. A gyónást sem szüntette meg senki. Az önállósult ember mégis úgy döntött, hogy mitsem törődik a bűnbánat szentségével.

Egyetlen zsinatot sem ismerünk, amely fölöslegessé nyilvánította volna az egyházi esküvőt és a házasságon kívül engedélyezte a házastársi jogok gyakorlását. De ki kérdezi ma már ezt az egyháztól? Mindenki úgy él, ahogy akar, a magánélet benső berkeihez senkinek sincsen semmi köze.

Vagy mondotta-e valaha is valamelyik püspök: Ha nem sikerült házasságtok, váljatok el nyugodtan és keressetek magatoknak más házastársat? Ilyen főpásztor nincs. Németországban mégis minden 7. házasság elváltakból tevődik össze, sőt néhány vidéken a lelkipásztoroknak abból kell kiindulniuk, hogy minden harmadik családban a szülők elvált felek.

A régi tekintélyre hivatkozó kijelentések: ’ez nem megengedett’, ’ezt ne tedd’ vagy ’ezt nem szabad’ akarva vagy nem akarva, de érvényüket veszítették. A tiltás olyan lett mint a rossz pénz. Senkinek sem kell.

A tilalmak helyett újabb szólamok jöttek divatba: ’kövesd csak saját lelkiismeretedet’, ’ne légy buta, gondolj magadra’, ’ne figyelj senkire, törődj csak magaddal’.

A mélylélektan személyes önállóságot követelő tételei is elterjedtek. Az önkibontakozás, önkifejlődés, az önmegvalósítás igézetével ámítgatják az autonómiája hiszékenységébe esett embert.

Nem így a Biblia. Kellően értékeli az idők változásait és nyíltan szól a kényelmetlen igazságról: Isten törvényeket és parancsokat adott az embernek. Mai olvasmányunk kiegészítőleg fűzi hozzá: Isten „senkinek sem adott parancsot a rosszra, sem pedig engedélyt arra, hogy vétkezzék” (Sir 15, 20). Isten nem akarja megszűntetni az ember önrendelkezési jogát, de ugyanakkor elvárja tőle, hogy viselje döntéseinek következményeit: „Az ember előtt ott áll az élet és a halál, megadatik neki, amit választ magának” – olvassuk a Sirák könyvében (15, 17).

Ugyanezzel a határozott hangnemmel találkozunk a mai evangéliumban, ahol Jézus meghirdeti egy egész tucat parancs tökéletesebb formáját: „Hallottátok, hogy a régiek ezt a parancsot kapták: Ne ölj... Én pedig azt mondom nektek: Már azt is állítsátok törvényszék elé, aki haragot tart embertársával” (Mt 5, 21–22). Vagy: „Hallottátok a parancsot: Ne törj házasságot. Én pedig azt mondom nektek, hogy aki bűnös vággyal asszonyra néz, szívében már házasságtörést követ el vele” (Mt 5, 27–28). Vagy ugyancsak: „Hallottátok...: Ne esküdjél hamisan... Én pedig azt mondom... Így beszéljetek inkább: az igen (legyen) igen, a nem nem” (Mt 5, 37). Az ilyen tekintélyre alapozott kijelentések homlok egyenest ellenkeznek önállósági törekvéseinkkel.

A kijelentéseken mégis elgondolkodhatunk. A külső beavatkozásokra érzékeny próféták és az önkiteljesedés szószólói mégsem hozták meg világunkban azt a kívánt eredményt, amelyet olyan sokan reméltek tőlük. Erről tanúskodnak a gyógyszer- és alkoholfogyasztás magas statisztikai adatai, a válások és öngyilkosságok kiábrándító számai.

Jogosan feltehető a kérdés: Valóban boldogabbak, megelégedettebbek, kiegyensúlyozottabbak leszünk, ha nem törődünk a parancsolatokkal, és engedünk minden kívánságunknak? Valóban kevesebb lett a könny, a csalódás és a szenvedés, amióta nem tűrjük az erkölcsi előírásokat? Talán mégis csak igazi van a Bibliának, és szükségünk van Isten évezredek tapasztalatait összegző parancsolataira. Végeredményben miért ne lehetne igaza a Biblia Istenének? Hátha ő mégis csak jobban tudja, hogy mi válik az ember üdvére. Vagy talán Jézus életét és tanítását figyelembe véve nem arra kell következtetnünk, hogy Isten nagyonis jól ismerte az élet valóságait, talán jobban mint sok modernségével hivalkodó ember? Aki Isten evangéliumát csak egy kicsit is ismeri, az hamarosan rájön, hogy az evangélium szelleme egyetlen olyan követelményt sem támaszt, amely az emberi szabadság vagy önállóság megsértésére irányulna és nyomorékká tenné egészséges lelki fejlődésünket. Ellenkezőleg. Isten törvényei olyan bölcsességről árulkodnak, amelynek segítségével az ember elérheti önkifejlődése legtökéletesebb fokát. Míg a történelem folyamán a legkülönfélébb elméletek és felfogások sorra váltogatták egymást, addig Krisztus Urunk tanítása még mind a mai napig kiállta az idők próbáját. Érdemes elgondolkodnunk ezen. Talán mégis csak igaza van Jézusnak, amikor azt állítja, hogy a gyilkosság nem az ügyesen célzott tőrdöféssel kezdődik, hanem az emberi dühvel, a féltékenységgel és az irigységgel.

Talán igaza lehet Jézusnak akkor is, amikor arra figyelmeztet, hogy a házasságtörés nem a válással, talán még csak nem is egy farsangi vagy nyári kalanddal kezdődik, hanem a már sokkal korábban feltörő képzelgésekkel és kívánságokkal, a figyelmességek elhanyagolásával, a késői kimaradásokkal, a meghitt szeretet megfogyatkozásával.

Igazat kell adnunk Jézusnak akkor is, amikor kihangsúlyozza, hogy a legjellemtelenebb hazudozás nem az ünnepélyes tárgyalóteremben kezdődik a kiejtett hamis esküvel, hanem a kétszínűséggel, a leplezett hazudozásokkal, a folytonos magyarázkodásokkal, a rágalmazással felérő sejtelmes féligazságokkal.

Lehetséges, hogy a jézusi parancsok veszélyeztetik az ember személyes méltóságát? Talán lelki sérülteket nevel az olyan törvény, amely a gyilkosságon túl, már a haragot is megbélyegzi, a házasságtörés mellet már a bűnös kívánságot is elítéli, a hamis eskü mellett már az alakoskodást is pellengérre állítja?

Soha. Jézus törvényei sokkal inkább hozzájárulnak ahhoz, hogy az egyén legteljesebben kibontakoztathassa önmagát.

Jézus a mai evangéliumban sem azért sorolt fel jó néhány előírást, hogy azzal korlátozza szabadságunkat és lelki betegekké tegyen azokkal minket. Ilyen koholmányokra csak azok vetemedhetnek, akik nem ismerik vagy félreismerték Jézust és kiforgatják tanítását.

A hívő ember felismerte, hogy Isten javunkat szolgálja parancsolataival. Jézus szavát adta rá: „Én azért jöttem, hogy életük legyen és bőségben legyen” (Jn 10, 10). Benne sohasem csalatkozunk.

Évközi 7. vasárnap

Olvasmány: Lev 19, 1–2. 17–18;

Szentlecke: 1 Kor 3, 16–23;

Evangélium: Mt 5, 38–48.

Bevezető a szentmise kezdetén

Marthin Luther King megállapítása szerint korunk embere elsajátította a madarak repülésének és a halak mozgásának törvényeit, de nem tanulta meg a testvéri együttélés egyszerű művészetét. A nagy néger szabadságharcos és prédikátor szavai találóan jelzik milliók keserű tapasztalatait.

Amíg az ember egyfelől óriási tudással és technikával rendelkezik, addig másfelől az erkölcsi romlás, a viszálykodás és gyűlölködés primitívségében szenved. Vannak zseniális terveink, csodálatos komputereink, fantasztikus űrrakétáink, a békeszerződések mégis egyre törékenyebbekké válnak, szégyenteljes emberi kapcsolatok keletkeznek, növekszik a magányosok, a kifosztottak és szenvedők, a kitaszítottak és kétségbeesettek száma. Rajtuk a technikai forradalom csak úgy fog segíteni, ha párosul hozzá az erkölcsi forradalom, a szellem forradalma, amelynek radikális követelményeit Jézus híressé vált hegyi beszédében már rég meghirdette.

Az Évközi 7. vasárnapon megismerkedünk Jézus tanítása egyik legkiemelkedőbb szakaszával. Megismerhetjük belőle a szeretet parancsának legmélyrehatóbb és legigényesebb formáját, a keresztény erkölcsiség legsajátosabb törvényét, amely kimondja, hogy a rosszat viszonozzuk jóval és szeressük még ellenségeinket is.

Szentbeszéd

Szeressétek ellenségeiteket

Mt 5, 44

Az Újszövetségi Szentírás nemcsak elvont, tételes formában hirdeti a felebaráti szeretet parancsát, hanem gyakran kitér annak gyakorlati megvalósítására is. Tekintettel van a törvény gyakorlati alkalmazására, a körülményekre és a személyekre, akik iránt legtöbbször csak erőfeszítések árán vagyunk képesek nagylelkűen viselkedni. Így kerülhetett sor Jézus erkölcsöt formáló hegyi beszédének sok valóságos helyzetet szem előtt tartó követelményeire is. A keresztény magatartás alapelveit lefektető isteni útmutatásban Jézus konkrétan szól a szelídekhez és tisztaszívűekhez, a haragosokhoz és a házasságtörőkhöz. Beszédében kitért az egyszerűekre és az esküszegőkre. Mindig különböző formában, de ugyanazon parancs alkalmazását sürgette: szeresd embertársadat.

Erről van szó a mai evangéliumban is. Szem előtt tartva a konkrét emberi kapcsolatok béklyóit Jézus evangéliumában a szeretet parancsát olyan esetekre is kiterjesztette, amelyekben a szeretet törvényét csak önmegtagadással vagyunk képesek alkalmazni. Beszéde olyan rendkívüli, súlyos és radikális követelményeket tartalmaz, amelyekhez foghatót még sohasem látott a világ. Jézus megparancsolta, hogy nem csak a jótevőket, a jó barátokat, a kedves és szimpatikus egyéneket, a közelállókat kell szeretnünk, hiszen ezt még a vámosok és a pogányok is megteszik – mondja, hanem kivétel nélkül minden embert, beleértve a gonoszokat és legnagyobb ellenségeinket is. „Hallottátok a parancsot: Szeresd felebarátodat és gyűlöld ellenségedet” – idézi Jézus a régi törvényt és rögtön hozzáfűzi az újat: „Én pedig azt mondom nektek, szeressétek ellenségeiteket és imádkozzatok üldözőitekért” (Mt 5, 43–44).

A parancs nemes szándékához semmi kétség sem férhet, de feje tetejére állítja minden ésszel felfogható következtetésünket és felkavarja egész érzésvilágunkat. Hiszen hová jutnánk, ha minden gonosztevőt szabadon bocsátanánk? Mivé válna a világ, ha mindenki követné Jézus útmutatását: „Aki megüti jobb arcodat, annak tartsd oda a másikat is. Aki perbe fog, hogy elvegye a ruhádat, annak add oda a köntösödet is” (Mt 5, 39–41)?

Hála a jóságos Istennek – vallják egyesek igazi kárörömmel – , hogy sokan nem tartják magukat gyáván az ilyen meghunyászkodó előírásokhoz. Különben úgy elszaporodnának a gazemberek és csirkefogók, a tolvajok és a naplopók, hogy rövidesen zsarnoki uralmuk alá hajtanák, megkaparintanák és pokollá változtatnák az egész világot. Ki látott már olyan közrendet, amelyben a rosszat jóval viszonozzák és a tolvajt megjutalmazzák? Tulajdonképpen érthetetlen – méltatlankodnak többen – , hogy miért nem tiltakoznak az államférfiak, a politikusok és a világ jogászai az ilyen lehetetlen erkölcsi tanítás ellen? Be kellene látnunk végre, hogy a rosszakaratúak és ellenségek szeretetére irányuló parancs nemcsak a józan ésszel ellenkezik, hanem emberi lényünk minden természetes mechanizmusával is. Ha bántalmaznak, ökölbe szorul a kezünk, felforr a vérünk, szívünkben gyökeret ver a gyűlölet. Amilyen a mosdó, olyan a törülköző. Fogat fogért, szemet szemért.

De ugyanakkor másképpen is kérdezhetünk: Mivé fajul a világ, ha a rosszat mindig csak rosszal tetézzük, ha nincs többé megbocsátás, irgalom és szeretet? Nélkülük vajon nem falják fel egymást az ordas farkasok és a fékevesztett hiénák?

Jézus parancsa egészen egyértelmű. Nincs benne semmi köntörfalazás. Ha be akarunk jutni Isten országába, meg kell tagadnunk saját vérünk bosszúra szomjas törvényeit és ki kell tárnunk szívünket az Úr intelme előtt: Szeressétek ellenségeiteket és imádkozzatok üldözőitekért.

Aki ugyanis az Úr Lelkét szívébe fogadta, az nem kérdezi többé, hogyan élnek mások, milyen kára vagy haszna lehet abból, ha betartja Isten szigorú előírásait.

Jézus nemcsak tanította az ellenség szeretetét, de példát is adott arra. Kivégzése előtt még gonosz ellenségeiért is imádkozott a kereszten. Mesteréhez hűen járt el István vértanú is, amikor félig agyonverve, a gyilkos kövek zápora alatt is hóhéraiért imádkozott.

Ilyen nemes magatartásra csupán bölcseleti meggondolásokból vagy profán humanizmusból alig képes az ember. Ahhoz hit kell, amint erre Jézus rámutatott. Amikor az ellenség szeretetét sürgette, Istenre utalt, „aki fölkelti napját jókra is, gonoszokra is, esőt ad igazaknak is, bűnösöknek is” (Mt 5, 45). Jézus Isten ezen alapvető magatartásában látja radikális követelményének indító okát. Számára az ellenséget szeretni annyit jelent, mint Isten fiaivá lenni, Isten magatartását elsajátítani és nagy irgalmát jelenvalóvá tenni a világban. A mai evangélium befejező szakaszában ezt Jézus nyíltan ki is mondja: „Legyetek tökéletesek, amint mennyei Atyátok tökéletes” (Mt 5, 48).

Ha szeretetet akarunk tanulni, Istenre kell tekintenünk és nem az emberek viselkedésére. Istenre kell szegeznünk tekintetünket, mert ő a Szeretet, aki Fiában közénk szállt a földre. Testvérünk és barátunk lett, de nem azért, hogy elítélje az erőszakosokat és a gonosztevőket, hanem azért, hogy megértésre, nagylelkűségre, bűnbocsánatra és szeretetre tanítson minket. Nekünk is fogékonnyá kell válnunk erre az isteni lelkületre, mert Jézus szavai szerint csak „így lesztek fiai mennyei Atyátoknak”.

Évközi 8. vasárnap

Olvasmány: Iz 49, 14–15;

Szentlecke: 1 Kor 4, 1–5;

Evangélium: Mt 6, 24–34.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az idei farsang utolsó vasárnapjának evangéliuma többeknek kapóra jön. Úgy tűnik, mintha tanítása valóban tétlenségre, amolyan nemtörődöm, felületes és bohém életre serkentene. A vidám esték és bálok hangulata ideig-óráig elfeledteti velünk a pénzszerzés, a ruházkodás, a kenyérkereset és lakásfenntartás mindennapi gondjait, a megélhetés ösztönös vágyait és törekvéseit.

Farsangi önfeledségünk állapotát azonban csakhamar felváltja a lázas igyekezet és a jövőért való aggodalom. A farsangi mulatságok után újra munkához látunk, igyekszünk szorgalmasan dolgozni látástól vakulásig, szorgalmas és verejtékes munkánktól várjuk a biztonságot és a szebb jövőt. Manapság naivság lenne csupán csak a gondviselő Istenre hagyatkozni – vallják többen.

A tétlenség, a gondviselésbe vetett vak bizalom és a könnyelmű optimizmus azonban sohasem tartozott a keresztény erények közé. A keresztényeket azonban mindig jellemezte az a derűlátó alapmagatartás, amelynek birtokában az ember higgadt nyugalommal bízza magát és minden olyan ügyes-bajos gondját Istenre, amelynek megoldására maga már alig képes.

Ez a bizalom ma újra Istenhez vezetett minket. Közelsége vigaszt és bátorítást nyújt.

Szentbeszéd

Ne aggódjatok életetek miatt

Mt 6, 25

Akik csak tehették az elmúlt hét folyamán is szorgalmasan és verejtékes munkával igyekeztek megkeresni mindennapi kenyerüket. Sokan éjt nappallá téve kínlódtak, csakhogy pénzhez jussanak és fenntarthassák magukat. Pénz nélkül semmire sem megyünk. Nélküle hamarosan felkopik az állunk. Így becsületesen dolgoznunk kell, folytonosan küzdenünk a fizetésért, a megélhetésért, a fennmaradásért.

A mai evangéliumi tanítás alapján mégis úgy látszik, mintha ez ellentmondana a tapasztalati tényeknek, a pénzszerzés követelményének és felületes nemtörődömségre, lustaságra és tétlenségre nevelne. Úgy tűnik, mintha Jézus szavai könnyelműségre és semmittevésre buzdítanának, olyan Istenbe vetett bizalomra, amely gondtalanságba és felelőtlen lustaságba torkollik: „Ne aggódjatok életetek miatt, hogy mit esztek vagy mit isztok, sem testetek miatt, hogy mibe öltöztök” (Mt 6, 25).

A keresztény felfogás szerint szó sem lehet arról, hogy Jézus itt sült galambot leső és álmodozó naplopókat akar nevelni követőiből. Ő olyan lelkületet akar kinevelni bennünk, amellyel bátran merünk ráhagyatkozni a mennyei Atya gondviselő jóságára. Ezt az Istenbe vetett bizalmat akár keresztény higgadtságnak is nevezhetnénk, amely egyáltalán nem zárja ki a szorgalmas munkát és küzdelmet a mindennapi kenyérért és megélhetésért. Ezzel Jézus tisztában volt, amikor kijelentette: „Mennyei Atyátok tudja, hogy ezekre szükségetek van” (Mt 6, 32). Ennek ellenére a megélhetésért mindenkinek dolgoznia kell. Jézus arra figyelmeztetett, hogy a földi létért való küzdelem közepette sem szabad szem elől tévesztenünk az örökkévaló dolgokat: „Ezért ti elsősorban az Isten országát és annak igazságát keressétek, s ezeket mind megkapjátok hozzá” (Mt 6, 33).

Jézus látta a gazdagság és fényűzés veszélyeit. Ezek annyira hatalmukba keríthetik az embert, hogy többé már semmi érzéke sem marad a fönnvalók iránt. Ezért kijelentette: „Senki sem szolgálhat két úrnak: vagy gyűlöli az egyiket, a másikat pedig szereti, vagy ragaszkodik az egyikhez, a másikat pedig megveti. Nem szolgálhattok az Istennek is, a Mammonnak is” (Mt 6, 24).

Igazságát magunk is megtapasztalhattuk. A jólét sokszor elvakítja az embert, megbénítja szívét, olyannyira, hogy ezután már csak saját érdekét látja. Az ilyen ember számára a vagyon és a pénz a Mindenható. Azt hiszi, hogy a pénz által mindent elérhet, amit csak szeme-szája kíván. Számára nincs többé más Isten, csak a Mammon, a gazdagság és a fényűzés, amelynek imádata romlásba visz. Az ilyen bálványimádók nem érdeklődnek többé „Isten országa és annak igazsága” iránt. Menjen csak egy kicsit is jól a dolgunk, máris hajlamosak vagyunk megfeledkezni Istenről, akitől pedig javainkat kaptuk. Hányszor jut eszünkbe megköszönni Istennek a jólétet, amelyben részünk van? Mire vall hétvégi magatartásunk? A sikeres munkahét után jöhet számunkra bármi – evés, ivás, szórakozás, minden, ami kellemes – , csak éppen Istenre nincs szükségünk, hallani sem akarunk róla. Úgy látszik, hogy rövidesen felnő egy nemzedék, amely egyáltalán nem ismeri a hála, az Isten, az imádság kifejezéseit. Számukra ezek idegen és értelmetlen szavak. A zsoltárossal sokszor elmondhatnánk: Sokan javaikra hagyatkoznak (Zsolt 52, 9) és erődítményeket emelnek azokból, de közben megfeledkeznek Arról, Aki vanjukat összetartja és óvja: „Gazdaggá csak az Úr áldása tehet, a magunk fáradsága semmit sem tesz hozzá” (Plb 10, 22).

Igazat kell adnunk Izajásnak, amikor megállapítja: Az ország, amely tele van ezüsttel-arannyal, lovakkal és harciszekerekkel, hamarosan telve lesz bálványokkal is, az emberek pedig megalázkodnak és meghajolnak kezük műve előtt (vö. Iz 2, 7–9).

A bálványisteneket körünkben is felfedezhetjük. Ott találjuk azokat a hatalmas bankok és áruházak márványpultoltáránál, amelyen az Ég bőkezű adományai nem egyszer az istentelenség kegyetlen eszközévé válnak. A földi javak Isten adományai, az ember kezében azonban hamarosan az istentagadás eszközéivé változnak. Ozeás próféta Isten ajkára adva a szót kiált fel:

„Tápláltam őket, és jóllaktak,

jóllaktak és szívük felfuvalkodott,

úgyhogy megfeledkeztek rólam” (Oz 13, 6; vö. Dt 8, 12).

A jólétben sok ember Isten iránti hűsége komoly törést szenved. A Bibliában állandóan visszatérő gondolat, hogy a gazdagság megbénítja a szíveket. Mózes Törvénykönyvében Izrael fiairól olvassuk: „Ha bevezetem (népemet) abba az országba, amelyet atyáinak esküvel ígértem, a tejjel-mézzel folyó országba, majd jóllakik, meghízik és más istenekhez szegődik, nekik szolgál, tőlem pedig elfordul, szövetségemet megszegi, ...” (MTörv 31, 20; 32, 15; Jób 15, 27; Zsolt 73, 4–9). Mózes jövendölése a zsidó nép életében számtalanszor beigazolódott. De vajon nem ez történik napjainkban az ipari és jóléti társadalmakban is, az ún. gazdag országokban? Többen elfordulnak Istentől és a pénzt imádják, a Mammonnak szolgálnak, olykor még embermilliók áldozata árán is.

Szent Pál Timóteusnak írt intelmében olvassuk: „Az e világ gazdagjait figyelmeztesd, hogy ne legyenek gőgösek, és reményüket ne bizonytalan vagyonba vessék, hanem az Istenbe, aki bőven megad nekünk mindent megélhetésünkhöz! Tegyenek jót, gazdagodjanak jótettekben, szívesen és együttérzéssel adakozzanak” (1 Tim 6, 17). Az ember el nem múló gazdagságát sohasem találja meg rozsdásodó, foszladozó és tolvajok által hozzáférhető kincsekben, csak egyedül az örökkévaló szeretetben, amelyről leginkább a bőkezű adományokban megnyilatkozó nagylelkűségünk révén tehetünk tanúságot. „Ha tehát kitartotok a jótékonyságban – írja Szent Pál a korintusiaknak – , Istent magasztalják érte, mivel készségesen vallomást tettetek Krisztus evangéliumáról és bőkezűségetekkel kifejezésre juttattátok a velük és a többiekkel való közösséget” (2 Kor 9, 13).

Keressük elsősorban Isten országát és ennek igazságait. Ne ragaszkodjunk görcsösen a földiekhez és ne aggódjunk megélhetésünk miatt. Vessük bizalmunkat higgadt nyugalommal a gondviselő Istenbe még a nehézségek közepette is. Ő tudja leginkább, mire van szükségünk. Így megtapasztaljuk nagylelkűségét és azt az örömet, amelyről egykor Szent Pál a milétoszi kikötőben Jézus szavaira emlékezve szólott: „Nagyobb boldogság adni, mint kapni” (ApCsel 20, 35).

Évközi 9. vasárnap

Olvasmány: MTörv 11, 18. 26–28. 32;

Szentlecke: Róm 3, 21–25a. 28;

Evangélium: Mt 7, 21–27.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az utóbbi vasárnapokon az Évközi 4. vasárnaptól kezdve Jézus legkiemelkedőbb beszédéből, az ún. hegyi beszédből hallottunk néhány fontos tanítást Máté feljegyzése alapján.

A mai Évközi 9. vasárnap evangéliuma ennek a sorozatnak befejező szakasza. Összefoglalja Jézus hegyi beszédben kifejtett törvényét, Isten akarata teljesítésének kötelezettségét. Az Isten iránti helyes beállítottságra, a törvény őszinte teljesítésére figyelmeztet. Óv a csalódástól és önámítástól: „Nem jut be mindenki a mennyek országába, aki mondja nekem Uram, Uram. Csak az, aki teljesíti mennyei Atyám akaratát” (Mt 7, 21).

A nagy kérdés: Helyes beállítottsággal teljesítjük-e Isten törvényét. Fedik-e tetteink valóban a valóságot? Kereszténynek neveznek bennünket, de vajon meglátszik-e az életünkön?

Most a szentmise kezdetén álljon e néhány kérdés lelkiismeretvizsgálatunk középpontjában.

Szentbeszéd

Aki teljesíti mennyei Atyám akaratát

Mt 7, 21

Ki az a balga ember, aki hallgatja Jézus tanítását és nem váltja tettekre akaratát? Balga ember senki sem akar lenni. Senki sem akar az evangéliumi balga emberhez hasonlítani, aki homokra építette házát. Az ilyen ház hamarosan összedől, ha jön a zápor, süvít a szél és neki megy az ár.

Evangéliumi szakaszunk Jézus tanítására és akarata tettekre váltására hívja fel figyelmünket. Jézus hegyi beszédének alapvető tanításáról van itt szó. Isten akarata a kedves, elnéző és nagylelkű magatartásnál többet kíván: radikális átalakulást és megtérést. Jézus a hegyi beszédben a mennyei Atya akaratát foglalta össze. Az elmúlt vasárnapokon hallottuk. Isten azt akarja, hogy tökéletesek legyünk, viseljük el egymást szeretettel és enyhítsük egymás súlyos terheit. Isten azt akarja, hogy készségesen vállalkozzunk egymás szolgálatára. Azt akarja, hogy ha kell, szeretetből lemondjunk még a bennünket megillető jogok gyakorlásáról és érvényesítéséről is: „Aki megüti a jobb arcodat, annak tartsd oda a másikat is. Aki perbe fog, hogy elvegye a ruhádat, annak add oda a köntösödet is” (Mt 5, 39–40). Azt akarja, hogy ha kell, Isten országáért lemondjunk még legtermészetesebb javainkról is, és készek legyünk még életünket is feláldozni embertestvéreinkért.

Ki ne érezné, hogy itt Jézus sokat követel tőlünk. Az embert ugyanis nem olyan fából faragták, hogy mindig képes lenne Isten akaratának maradéktalan teljesítésére. Akaratunk túl gyenge ahhoz. Emberek vagyunk.

Mégsem ilyen egyszerű a dolog. Nem mondhatjuk: sajnáljuk, ez nekünk nem megy. Sok emberi gyengeség, elesettség miatt magunk is felelősek vagyunk. Saját gyarlóságainkkal, kudarcainkkal, bűneinkkel hozzájárultunk ahhoz, hogy Isten akarata meghiúsuljon a világban. Viselkedésünkkel nem egyszer kikészítettük embertársainkat. Máskor akaratosak és erőszakosak voltunk, bizalmatlanok és önzők. Nem gyilkoltunk, de kedvező légkört teremtettünk az erőszak elharapódzásához és szemet hunytunk a bűncselekmények felett. Hogyan mondotta Jézus? „Aki azt mondja (embertársának) , hogy te bolond, méltó a pokol tűzére” (Mt 5, 22). Vagy ki állíthatja teljes bizonyossággal, hogy ha az élet a politikusok, a betörők vagy terroristák helyére sodorta volna, nem vált volna hozzájuk hasonlóvá, nem szállítaná a gyilkos fegyvereket, nem bombázna és robbantana? Nincs talán mindenkiben jó adag gonoszság is?

Az ember rossz gyümölcsöt is terem és ezért nem állhat gyarlósága tudatában Isten elé: Uram, Uram, nézd el nekem, én nem teljesíthetem akaratodat.

Ne áltassuk magunkat – figyelmeztet Jézus a mai evangéliumban: „Nem jut be mindenki a mennyek országába, aki mondja nekem: Uram, Uram. Csak az, aki teljesíti mennyei Atyám akaratát” (Mt 7, 21). Akarata itt nem hozható összefüggésbe az emberi gyengeségekkel és gyarlóságokkal.

Isten, akit Jézus Krisztusban megismertünk, nagyonis jól tudja, hogy mi lakik az emberben és nem vár lehetetlent tőle. Ő minden gyarlóságunk ellenére szereti az embert és üdvözíteni akarja őt.

Ebben a magatartásban rejlik Isten akaratának teljesítése. Ez abban áll, hogy követjük a Jézus Krisztusban megjelent isteni Igét, hiszünk neki, tanúságot teszünk róla és utánozzuk életpéldáját. Isten nem a lehetetlen emberi törvények aprólékos teljesítését várja tőlünk. Következetes, szilárd, elszánt akaratot és beállítottságot vár. Ő azt akarja, hogy ne csak elfogadjuk és hallgassuk tanítását, hanem éljünk az isteni Igéből. Adjunk neki lehetőséget arra, hogy az befolyásolja döntéseinket és átalakíthassa életünket. Az ilyen ember úgy teljesíti Isten akaratát, ahogyan csak lehet és ahogyan csak tudja, okos ember és sziklára építette házát. Nem beképzelt és nem kérkedik tetteivel. Nem ringatja magát álnok biztonságban. Nem öntelt, mert tudja, hogy Isten akaratának teljesítése nélkül, a feléje való szüntelen törekvés és erőlködés nélkül elveszett ember.

Jézus útja, elsősorban nem a cselekvések és teljesítmények útja, hanem az elszánt akarat útja, azon törekvésé, amely folytán tettekben is állandóan megnyilvánul Isten akarata. Itt nem számít a gyengeség és gyarlóság.

A Szentleckében hallottuk Isten Igéjét. Ez elsősorban Isten kegyelmétől, a hittől teszi függővé örök üdvösségünket, és nem emberi teljesítményeinktől: „Most azonban az Isten előtti megigazulás a törvénytől függetlenül lett nyilvánvalóvá, amint a törvény és a próféták is tanúsítják: az Isten előtti megigazulás, amely a Jézus Krisztusban való hitből ered, és amely minden hívőnek szól. Ebben nincs különbség. Mert mindannyian vétkeztek és nélkülözik az Isten dicsőségét. Megigazulásukat azonban ingyen kapják, Isten kegyelmének erejéből, Jézus Krisztus megváltása árán. Őt adta oda Isten véres engesztelő áldozatul a hitben, hogy kimutassa igazságosságát. Isten végtelen türelmében elnézte a korábban elkövetett vétkeket, hogy igazságát most kimutassa. Mert amint ő igaz, úgy akar igazzá tenni mindenkit, aki Jézusban hisz” (Róm 3, 21–26).

Tetteinkkel csak azt juttatjuk kifejezésre, hogy elfogadtuk Isten üdvözítő akaratát.

Évközi 10. vasárnap

Olvasmány: Oz 6, 3–6;

Szentlecke: Róm 4, 18–25;

Evangélium: Mt 9, 9–13.

Bevezető a napi szentmise kezdetén

Mai szentmise olvasmányaink központi tanítása: Isten nem önsanyargatást vár az embertől, hanem irgalmasságot és szeretetet; nem egyéni, hanem közösségi vallásosságot.

Jézus tanítványa csak embertársaival együtt és támogatásukkal kerülhet Isten közelségébe, ha szeret és irgalmas, elfogadja társait és sorsközösséget vállal velük.

Ezért vallásosságunk nem merülhet ki csupán az ’én és Isten’ kapcsolatában. Egyénileg senki sem lehet jó keresztény, csak a közösség egymásrautaltságában és a közös tanúságtételben, a kölcsönös megértés, megbecsülés, tisztelet és szolgálatkészség révén.

Isten asztalánál nincs ültetési sorrend. Az ő asztaltársaságában válogatás nélkül helyet foglalnak a cigányok és kéregetők, szentek és megtérő bűnösök, az utcalányok és a vámosok. Ehhez is hozzá kell szoknunk már a földön.

Szentbeszéd

Irgalmasságot akarok, nem áldozatot

Mt 9, 13

A múltban hozzászoktunk ahhoz, hogy csak azok járulhatnak szentáldozáshoz, akik hűségesen megtartották Isten parancsolatait, vagy éppen megtisztították lelküket a bűnbánat szentsége által. Istenhez nem közelíthetett csak az igaz és tökéletes, mert Isten maga a teljes igazság és a tiszta tökéletesség. A rossz és a bűnös nem volt mit keressen közelében.

Aki ezzel a szemlélettel hallgatta szentmisénk evangéliumát, a farizeusokhoz hasonlóan meg kellett ütköznie azon, hogy Jézus semmit sem törődött jó hírnevével, egy asztalhoz ült a bűnösökkel és a vámosokkal. A kétes hírű egyének közül egyet még tanítványai körébe is meghívott. Ki ne ütközne meg rajta.

Ezzel Jézus túltette magát az emberi gondolkodáson, amely szerint a jámbor, igaz és jó embereknek nem illik mindenféle szedett-vetett társaságban forogni. Jézus nem félt, hogy csorba eshet jó hírnevén és beszennyezheti önmagát, környezete magával ránthatja a bűn fertőjébe.

Jézus meghallotta a farizeusok méltatlankodását: „Miért eszik Mesteretek vámosokkal és bűnösökkel” és nekik válaszolva kioktatta mindazokat, akik tisztaságukat, jámborságokat és jó hírnevűket féltik, ha a deviánssokkal, a kitaszítottakkal, az utcán kellemetlenkedőkkel és a bűnösökkel kellene foglalkozniuk. Tanítása szerint óvakodnunk kell a bűntől és valóban odaadóan kell szolgálnunk Istent. Szép az áldozatos lélek, de Isten elsősorban irgalmasságot akar és nem áldozatot. Ezt kívánja a legfőbb parancsolat. Nem azt mondja, hogy őrizd meg mindenképpen jó hírnevedet és kényesen vigyázz jámbor híredre, az előírások és elvárások maradéktalan betartására. A legfőbb parancs: „Szeresd Uradat Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből ... . szeresd embertársadat, mint saját magadat” (Mt 22, 37–38), azaz légy mindig szerető és jóságos.

Az ilyen ember alig törődik önmagával, saját énjével és biztonságával, nem zárkózik önmagába. Készséggel segít, teszi a jót mindenütt, ahol csak lehet. Nem törődik azzal, hogy a rossz hírűek és bűnösök között maga is rossz hírbe kerülhet. Számára Isten akaratának teljesítése, az embertárs szolgálata fontosabb. Nem utál senkit, még akkor sem, ha társa valóban piszkos és utálatos. A szerető ember szolidaritást, sorsközösséget vállal a rászorulókkal. Ő Isten kezébe tette életét és tudja, hogy ott az a legjobb biztonságban van, olyan biztonságban, amelyet a legszebb erényektől körülbástyázva sem lenne képes megszerezni önmagának. Ehhez hit kell és ekkora hittel csak kevesen rendelkeznek. Akik hisznek Istenben, bíznak benne, mert maguk is rászorultak és megtapasztalták Isten szerető jóságát. Istenre jellemző elfogulatlansággal közelítenek elesett, bűnös, rosszhírű és rászoruló embertársaik felé, azzal a biztos tudattal, hogy Isten előtt a gyarló és jámbor egyformán csak koldus, akinek szüntelenül könyörögnie kell: Uram, nem vagyok méltó, légy irgalmas hozzám, szegény bűnöshöz.

Íme Jézus válasza a méltatlankodó farizeusoknak és a hozzájuk hasonlóan gondolkodó mai embernek, aki még a bűn árnyékát is távol szeretni tartani magától és emiatt veszni hagyja embertársát.

Jézus tanítása bátorítás is számunkra: „Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem hogy a bűnösöket” (Mt 9, 13). Rászorulunk erre a vigaszra, mert magunk is gyarló, csetlő-botló és esendő emberek vagyunk, ismerjük gyengeségeinket és nem egyszer szenvedünk miatta. Jó érzéssel halljuk tőle: „Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem hogy a bűnösöket”.

Máté meghívása önvizsgálatra hív. Nincs alapunk mások fölé helyezni önmagunkat. Nem ülhetünk mások felett ítéletet, nem határolhatjuk el magunkat valós vagy vélt igazlelkűségünk miatt a rászoruló bűnösöktől. Jézus példája buzdít. Ő azért jött, hogy felkarolja a bűnösöket. Boldog, aki meghallja tanítását és készségesen követi Őt.

Évközi 11. vasárnap

Olvasmány: Kiv 19, 2–6a;

Szentlecke: Róm 5, 6–11;

Evangélium: Mt 9, 36–10, 8.

Bevezető a szentmise kezdetén

A hit továbbadásának kérdése korunk egyházának egyik legégetőbb problémája. A zsinati dokumentumok, a pápai megnyilatkozások és a püspöki körlevelek egyöntetűen és szakadatlanul foglalkoznak vele. Hangsúlyozzák, hogy a krisztusi hit továbbadásának kérdése minden megkeresztelt ember közös ügye.

Napjainkban ez a hitoktatói és hitterjesztői feladat főleg a szülőknek és papoknak, a tanítóknak és nevelőknek okoz komoly fejtörést. Mindannyian tétován állnak a nagy feladat előtt és nem tudják, hogy miként lehetne eredményesen hitet csepegtetni az újabb nemzedék szívébe.

Bizonyosnak látszik, hogy mindannyiunknak beszélnünk kell Isten nagy tetteiről. Az ószövetség idején Jahve ismételten erre figyelmeztette népét, az újszövetségben meg Jézus még külön apostolokat is választott az igehirdetés szolgálatára. Feladatuk tanúságot tenni Isten határtalan szeretetéről irántunk.

Isten emberszerető jósága és örömhíre az egyház közösségében sajátítható el leginkább és adható tovább legbiztosabban. Ezért elengedhetetlenül bele kell kapcsolódnunk az egyház közösségi életébe és minden lehetséges alkalmat megragadva részt kell vennünk annak összejövetelein és eucharisztikus ünnepségein, főleg a vasárnapi és ünnepnapi szentmiséken.

Szentbeszéd

Menjetek és hirdessétek: Közel van a mennyek országa

Mt 10, 7

Németországban gyakran hallunk hatóságilag bejegyzett egyesületekről. Ezek meghatározott céllal és megfelelő szabályzattal rendelkeznek. A szabályzaton csak az egyesület legfelsőbb törvényhozó testülete, rendszerint a közgyűlés eszközölhet változtatásokat. Tagjai a szabályzat megtartására kötelezik magukat. Aki az egyesület szabályzatához és célkitűzéséhez nem tartja magát, az hamarosan társai ellenállásába ütközik és a kizárás veszélyének teszi ki magát.

Az egyház természetesen nem ilyen egyesületi törvényeknek megfelelő hatóságilag bejegyzett intézmény. Legfelsőbb törvényhozó testülete nem a közgyűlés, nem egy képviselő-testület, még csak nem is a bíborosok kollégiuma, hanem maga az Úr, Jézus Krisztus, egyházunk feje. Az egyház szabályzata nem jogi tákolmány, hanem Jézus Krisztus evangéliuma. Az egyház minden tagja az evangéliumi szabályok megtartására és az egyház küldetésének teljesítésére kötelezi magát, amikor megkeresztelkedik, megbérmálkozik és a többi szentségek által tudatosan az egyház tagjává válik.

A mai evangéliumban a keresztények hívatásáról és küldetéséről hallottunk, krisztusi elkötelezettségünkről, az evangéliumi szabályzatokból eredő feladatunkról és hívatásunkról, amelyet röviden így foglalhatunk össze: gyakoroljuk és adjuk tovább Isten irgalmát és szeretetét.

Ma hallottuk, hogy Jézus bejárta a falvakat és városokat, látta a tömeget és megesett rajta a szíve, „mert olyan volt, mint pásztor nélkül a juhok: elcsigázott és kimerült” (Mt 9, 36). Isten cselekedeteinek mozgatórugója a szeretet és a könyörület.

Jézus halála és föltámadása óta ez az egyház sajátos és jellegzetes küldetése: Hirdetni az evangéliumot és gyakorolni Isten irgalmas szeretetét és könyörületes jóságát, minden feltétel és kivétel nélkül, úgy, amint ezt Jézus Krisztus tette.

Jézus földi életében erre a különleges és üdvös feladatra munkatársakat választott maga mellé, embereket, akiket meghatalmazott műve folytatására, hogy „kiűzzék a tisztátalan lelkeket és meggyógyítsanak minden betegséget, minden gyengeséget” (Mt 10, 1).

Istennek emberi munkatársak kellettek és kellenek ma is: tanítványok, papok és hívek, hivatásos és önkéntes hithirdetők, akik komoly és fáradhatatlan odaadással folytatják Isten irgalmas és jóságos művét egészen eljövetele napjáig.

A Jézus által elkezdett üdvözítő tevékenységre ma sincs kevesebb szükség mint egykor. A népek ma is várják Isten országának örömhírét, gyógyulást várnak a betegek és erősödést a gyengék. A világnak szüksége van Isten működésére általunk. Munkatársának lenni megtisztelő feladat. Ez így általánosságban szépen hangzik. De vajon hogyan konkretizálható a krisztusi küldetés napjainkban?

Hallottuk, hogy Jézus hatalmat adott tanítványainak a tisztátalan lelkek kiűzésére. Nem valami látványos ördögűzésről van itt szó. Sokkal inkább a bennünk lakó „tisztátalan lelkek” kiirtásáról. Az önzés, a szűkkeblűség, az intolerancia, a kapzsiság és rágalom bennünk lakó ördögeiről. Az indulat és gőg, a pénz és hatalom kísértéseiről. Ez az igazi megszállottság, és nekünk szabadulnunk kell tőlük, főleg az evangéliumi szabályzat megtartása által. Ha Istennel barátkozunk, menekülnek tőlünk a tisztátalan lelkek, hisz Isten nélkül semmit sem tehetünk (vö. Jn 15, 5). Minél szorosabbra fűzzük vele kapcsolatainkat, annál inkább győzedelmeskedünk a tisztátalan lelkek felett. Az egyház csak a mi krisztusi tanúságtételünk által teljesítheti valójában és hitelesen küldetését a világban.

A mai evangélium szerint Krisztus tanítványai azt a feladatot kapták, hogy meggyógyítsanak minden betegséget és gyengeséget (Mt 10, 1). A keresztények feladata a szeretet szolgálat, a diakónia. A szegények, a betegek, a magányosok és kisemmizettek ápolása nemcsak a papok feladata, hanem minden megkeresztelt ember kötelessége. Ha ezt nem tesszük, nem lehetünk igazi hirdetői Isten irgalmának, csak szószegők vagyunk, mert nem tartjuk meg keresztségi fogadalmunkat.

A világ szüntelenül Krisztus művét továbbvivő egyének után sóvárog. Megértő és segítő szívet vár nemcsak a papoktól és a hivatásos lelkipásztoroktól, hanem a krisztushívőktől is. A hithirdetéssel mindig együtt kell járnia a szeretetszolgálatnak. E kettő nélkül nincs keresztény élet, és közös krisztusi küldetésünk sem teljesíthető. Az őskeresztényekben volt hit- és ügybuzgóság. Komolyan vették keresztény élethívatásukat. Elkötelezettséget éreztek Krisztus műve iránt. Sikerük titka.

Az egyházban ma is sok a teendő. Nagy szükség van az elkötelezett keresztényekre. Az aratnivaló sok, de kevés az elkötelezett munkás, aki az egyház küldetését valóban szívügyének tekinti. A keresztény nem fizetett béres, aki éppen akkor hagyja cserben a nyájat, amikor a legnagyobb szükség van rá. A kórházakban és öregotthonokban egyre nehezebb szolgálatuk és hivatásuk magaslatán álló áldozatos lelkű ápolókat találni. Manapság alig akar valaki szolgálni. Fogyóban az embertársaik javát szolgáló és önfeláldozó papok és szerzetesek száma. Ők sem hullnak az égből. Hiányoznak a keresztény családok? Ki neveli ma fiataljainkat keresztény hitre és erkölcsre? Látnak-e a családokban becsületet és tisztességet? Hol tanulnak áldozatos szellemet? Nincs ki látogassa öregeinket és betegeinket, nincs kiknek elmondanunk ügyes-bajos dolgainkat, nincs ki meghallgasson bennünket, mert hiányoznak az önfeláldozó és segítőkész keresztények, papok és hívek.

A helyzeten csak mi segíthetünk, közös összefogással, ha mindannyian újra hallgatunk Jézus szavára és ezentúl még az Atyát is buzgón kérjük, hogy küldjön elegendő munkást aratásába. Az egyház küldetése a megkereszteltek közös ügye, amely alól senki sem vonhatja ki magát büntetlenül, aki igényt tart arra, hogy kereszténynek hívják. Sajátos keresztény hivatásunk és küldetésünk legyen mindannyiunk közös ügye. Legyen szívügyünk Krisztus egyházának sorsa és alakulása.

Évközi 12. vasárnap

Olvasmány: Jer 20, 10–13;

Szentlecke: Róm 5, 12–15;

Evangélium: Mt 10, 26–33.

Bevezető a szentmise kezdetén

Hite és vallásos élete miatt nálunk senkit sem érhet nehézség, támadás vagy üldözés. A vallásszabadságot az alkotmány biztosítja és törvény szavatolja. Nálunk ez egészen természetes, és jelentőségére már oda se figyelünk.

Egészen más a helyzet a világ számos országában. Többfelé üldözik és korlátozzák az egyház tevékenységét és hátrányos megkülönböztetésben részesítik a keresztényeket. Kizárják őket a közéletből és a vezető állásokból. A vallásos szülők gyermekei csak nagy erőfeszítések és áldozatok árán részesülhetnek felsőfokú oktatásban.

Hasonló helyzetben vajon mennyire ragaszkodnánk hitünkhöz? Mekkora kockázatot vállalnánk meggyőződésünkért? A kérdések gondolkodóba ejthetnek és fokozhatják érzékenységünket a vallásszabadság megbecsülése iránt, de ugyanakkor felfedhetik gerinctelenségünket is.

A szabad vallásgyakorlat társadalmunkban mégsem egészen problémamentes. Nagy a vallási közöny, elvilágiasodott és materialista szellemű környezetben élünk. A hívő és vallásos keresztények nem egyszer találkoznak szomszédaik ironikus és ellenszenves tekintetével és megjegyzéseivel, valóságos pszichikai nyomásával.

A keresztény embernek azonban ezen körülmények között is meg kell őriznie vallásszabadságát. Vallásosságunkat nem befolyásolhatják az emberi tekintetek. Örök üdvösségünkről van itt szó, amelyet semmiféle emberi tekintet miatt nem vagyunk hajlandók feláldozni.

Szentbeszéd

Ha valaki megvall engem az emberek előtt, én is megvallom őt Atyám előtt

Mt 10, 37

Hallottuk Jézus kijelentését: „Azokat, akik megvallanak engem az emberek előtt, én is megvallom majd mennyei Atyám előtt” (Mt 10, 33). Röviddel előtte Jézus kilátásba helyezte tanítványai üldöztetését „miatta”, jelezte, hogy követése nem egyszerű dolog. Ugyanakkor rámutatott, hogy még az üldözések és szenvedések ellenére is, a tanítványokra elismerés és öröm vár, ha mindvégig hűségesen kitartanak mellette.

Jézus élete mutatja, hogy a sötétséget felváltja a világosság, az éjszakát a nappal. Őt követve a tanítványok életében is lesznek jó és rossz napok. Eljön az idő, amikor véget érnek a szép napok közelében és színt kell vallaniuk a megpróbáltatások közepette. A tanítványoknak mindig számolniuk kell a tanúságtétel nehézségeivel, de mégsem szabad elveszíteniük kedvüket. „Ne féljetek hát tőlük ... Ne féljetek azoktól, akik a testet megölik ... Ne féljetek hát” – bátorítja Jézus háromszor is követőit a mai evangéliumi szakaszban (vö. Mt 10, 26; 28 és 31).

A krisztusi tanúságtétel mindig következményekkel jár. Ezt Jézus nem hallgatta el követői előtt. Örök életre szóló kihatással rendelkezik. Krisztusi tanúságtételünk a jelenben örök sorsunk záloga.

Ezért Jézus kijelentése óriási horderejű. Fel kell tennünk a kérdést: Hogyan vallhatjuk meg őt leginkább az emberek előtt, hogy ő is megvallhasson bennünket mennyei Atyánk előtt?

Nem tartozunk azok közé, akiket hitükért üldöznek. Vallásossága miatt senki sem kerül rácsok mögé. Országunkban magas szintű toleranciával találkozunk, mégis azt kell tapasztalnunk, hogy a keresztények meggyőződésükkel és vallásosságukkal nem mindig részesülnek megfelelő elismerésben.

Új vallások és vallásos irányzatok keletkeznek, mégis nő a vallástalanok száma. Sokak életében semmi szerepet sem játszik a hit, a vallás és az Isten. Az élet nagy kérdései sem érdekelnek többeket. Száműzik a halál gondolatát és úgy vélik, hogy ráérnek azzal majd később foglalkozni. Sokan Isten és keresztény erkölcsök nélkül is szépen megélnek. Elegendő etikai alapnak tartják: csak magaddal törődj és ne légy tekintettel senki másra.

A terjedő közfelfogással szemben a krisztushívők elismerik a keresztény értékeket és igyekeznek azokról az egyház utasításainak megfelelően tanúságot tenni. Ezért néha a környezet úgy tekint rájuk, mintha valamiféle egzotikus, különleges lények lennének. Néha udvariasan és érdeklődéssel hallgatják tanainkat, de egyáltalán nem kérnek belőle. Életformánkat idegennek, olykor nevetségesnek és megvalósíthatatlannak tartják.

Ilyen körülmények között nem könnyű kereszténynek megmaradni és az evangéliumi értékekről tanúságot tenni. Elvilágiasodott környezetben élünk és ezért nagyon is meg kell küzdenünk hitvalló életünkért. Mit tehetünk, hogy megvalljuk Krisztus Urunkat az emberek előtt?

Elsősorban a szeretet csendes jócselekedeteit kell gyakorolnunk: „Éhes voltam és adtatok ennem. Szomjas voltam és adtatok innom. Idegen voltam és befogadtatok. Nem volt ruhám és felruháztatok. Beteg voltam és meglátogattatok. Börtönben voltam és fölkerestetek” (Mt 25, 35–36)

A meg nem értések közepette sem szabad csüggednünk. Isten vigasztaló Szentlelkének erejével bátran kell járnunk a krisztusi tanúságtétel útján. Bízzunk Isten igéjében és merjünk tanúságot tenni mellette a szekularizált világban.

Évközi 13. vasárnap

Olvasmány: 2 Kir 4, 8–11. 14–16a;

Szentlecke: Róm 6, 3–4. 8–11;

Evangélium: Mt 10, 37–42.

Bevezető a szentmise kezdetén

A közúti forgalom résztvevői jól ismerik az elsőbbség megadásának szabályait. Aki ezeket figyelmen kívül hagyja, súlyos és életveszélyes balesetek előidézője s áldozata lehet.

A mai szentmise evangéliuma hasonló szabályt tartalmaz: az Istennek kijáró elsőbbség megadásának törvényét. Arra figyelmeztet, hogy Istennek mindig és minden körülmények között elsőbbséget kell biztosítanunk. Még a vérségi kötelékből származó emberi előjogok sem menthetnek fel senkit az Istennek kijáró elsőbbségadás kötelezettsége alól: „Aki apját vagy anyját jobban szereti, mint engem, nem méltó hozzám” (Mt 10, 37) – mondja Jézus a mai evangéliumban.

Az Istennek kijáró elsőbbségadási kötelezettség csak akkor érthető meg igazán, ha felismertük Jézusban az üdvösséget.

Szentmisére gyűltünk össze és Jézus követőinek valljuk magunkat. Feltehetően hisszük, hogy Jézus a világ Üdvözítője. Mégis feltehetjük a kérdést: Vajon életünk forgatagában milyen gyakran vonjuk meg Istentől az elsőbbséget? Milyen gyakran helyezzük saját akaratunkat az övé elé? Ha így járunk el, vétünk és veszélyeztetjük örök üdvösségünket. Ne feledjük: Bűnbánatunk révén mindig újrarendezhetjük Istenhez fűződő kapcsolatainkat.

Szentbeszéd

Aki értem elveszíti életét, megtalálja azt

Mt 10, 39

A 19. és 20. század legnagyobb vesztesége talán éppen abban rejlik, hogy az ember elvetette Isten abszolút elsőbbségét és önmagát emelte Teremtője trónjára. Megfeledkezett Ura dicsőségéről és kizárólag csak önmaga kibontakoztatásával törődött. Ennek megfelelően kürtöli hangos szólamait: „Mindig csak előre, többet, jobbat és gyorsabban; ki-ki maga szerencséjének kovácsa; ne törődj senkivel, csak magaddal; ne légy buta, élvezd az életet, hiszen úgyis csak egyszer élünk”.

A felnövekvő ifjúság manapság mást sem hall, csak ezt: „Magaddal törődj, saját életeddel, saját boldogságoddal. Mit törődsz te mással?”

Ezért az imént elhangozott evangéliumi szavak sok emberben megütközést keltenek: „Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja” (Mt 10, 39). A kijelentés annyira idegen és annyira ellentmond mindennapi törekvéseinknek és tapasztalatainknak, hogy komolyan már számításba sem vesszük.

Mégis azt kell megállapítanunk, hogy napjainkban nagyon is imponálnak azok a valóban kiváló keresztények, akik elég bátrak ahhoz, hogy feltétlenül hitelt adjanak Jézus szavainak: Teréz anya Kalkuttából, Roger Schutz Taizéből vagy korábban Assziszi Szent Ferenc és Árpád-házi Szent Erzsébet, és főleg a mi Urunk, Jézus Krisztus Názáretből. Vajon miben rejlik közkedveltségük, sikerük titka? Mi teszi őket kedves és vonzó egyéniségekké? Az áldozatos szeretet, amely Jézus szavainak megfelelően arra képesítette őket, hogy Istenért készek legyenek még életüket is feláldozni.

Ők minden esetre megértették a mai evangélium szavait: csak aki Jézust szereti, lehet méltó hozzá. Olyan határtalan és erős szeretetről tettek tanúságot, amely még a vérségi kötelékek erején is túltesz: a testvéri, a szülői és gyermeki szereteten is túlmutat.

Kezdetben úgy tűnik, mintha ezek a kötelékek mindennél erősebbek lennének. Gyerekkorunkban a család a mindenünk. De ahogyan telnek-múlnak az évek apám, anyám és testvéreim mellett mások is helyet kapnak életemben, szerephez jutnak abban társaim az óvodában, az iskolában és a játszótéren. Később újabb emberekkel találkozunk a munkahelyen, az életben, míg végül elhagyjuk apánkat, anyánkat és csak az egyetlenünkhöz ragaszkodunk: a férj feleségéhez, a feleség férjéhez, míg egybefonja őket a kölcsönös szeretet és szerelem. Kicserélik gondolataikat, meghitten elbeszélgetnek barátaikról és rokonaikról, megosztják tapasztalataikat, betekintést engednek egymás múltjába és együtt szövögetik a jövőt.

Miért lenne ez másként a krisztusi szeretettel? Ha valaki egyszer felfedezte Krisztust és megbízott benne, nem marad más hátra, mint vele együtt új életet kezdeni.

Amint azonban a hitvestársak szerelme, úgy Krisztus szeretete sem szünteti meg a hozzátartozók iránti szeretetet. De a szülők, testvérek és barátok iránti szeretetet áthatja a Krisztus iránti szeretet. Az ilyen ember életét mindig a legnagyobb szeretet irányítja. Arra képesíti, hogy ha kell, még a legdrágábbról is le tudjon mondani: apáról, anyáról, testvérről, barátról vagy szabad időről, vagyonról és a zsírosabb kenyérről. Számára szeretet nélkül kárhozat az élet. Tudja, hogy csak akkor nevezheti magát Krisztus igazi követőjének, ha kész neki átadni önmagát, vagy ahogyan ma hallottuk: „elveszíti érette életét”.

Ők hamarosan barátokra találnak, és ez szintén Krisztus követésére sarkallja őket. Megtapasztalják, hogy mindig vannak olyan emberek, akik a félreértések, kétségek és üldöztetések ellenére is készek Krisztus útján járni. Rájönnek, hogy mások is szeretik az Urat, hozzájuk hasonlóan gondolkodnak és képesek feltárni szívüket egymás előtt. Keresztény életünkben ez sem elhanyagolható szempont.

A mai olvasmányban hallottuk, hogy egy előkelő asszony Elizeus prófétában felismerte az Isten emberét, akit minden hátsó gondolat és számítás nélkül házába és vendégszeretetébe fogadott. Erre a testvéri, baráti szeretetre utal az evangélium, amikor ezt olvassuk benne: „Aki titeket befogad, engem fogad be” és „ha csak egy pohár friss vizet is ad valaki egynek, ... mert az én tanítványom, bizony mondom nektek, nem marad el jutalma” (Mt 10, 40. 42).

Jézus tanítványa nem mozog légüres térben: szüntelenül barátokra talál. (Hányan találnak egyházi közösségünkben jó barátokra, csak azért, mert valamikor ugyanabban a keresztségben részesültek, még akkor is, ha erről hosszú időn át megfeledkeztek).

Amikor ma Jézus követéséről elmélkedünk, akkor nem csak a papokra és szerzetesekre gondolunk, hanem minden krisztushívőre, aki szereti megváltó Istenét. Azzal is tisztában vagyunk, hogy a mai evangélium igen magas mércét állít elénk, mégsem téveszthetjük azt szem elől. Ha nincs meg bennünk ez a hősies szeretet, mégis iparkodnunk kell, hogy kialakítsuk azt magunkban. Saját és mindannyiunk üdvössége másképpen alig érhető el.

Isten nem üdvözíti a világot nélkülünk. Szüksége van ránk, olyan emberekre, akik Isten országának megvalósításán vele együtt fáradoznak. Nekünk Krisztus Urunkhoz hasonlóan a föld sójává és a világ világosságává kell válnunk azért, hogy kevesebb legyen a földön a nyomor, a tévedés, a kizsákmányolás. Ha bízunk Istenben és merjük rátenni életünket, akkor megértettük és jól értettük: „Aki apját vagy anyját jobban szereti, mint engem, nem méltó hozzám” (Mt 10, 37).

Évközi 14. vasárnap

Olvasmány: Zak 9, 9–10;

Szentlecke: Róm 8, 9. 11–13;

Evangélium: Mt 11, 25–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

Isten népének örök példaképe Jézus Krisztus, akinek élete azt mutatja, hogy a hívő embernek mindig a „kicsinyek”, a kitaszítottak és a szegények oldalán kell helytállnia. Aki ezt nem teszi maga is szegényé válik és üres kézzel áll Isten előtt.

Vajon miről tanúskodik a mi múltunk és jelenünk? Helytálltunk-e a szegények és a kicsinyek oldalán vagy magunk is szegény lelkűekké váltunk. Isten segítségére és irgalmára mindenképpen rászorulunk.

Szentbeszéd

Kinyilatkoztattad a kicsinyeknek

Mt 11, 25

Előtanulmányok nélkül ma már szinte sehol sem lehet dolgozni vagy fellépni. A továbbtanuláshoz és a pályázatokhoz megfelelő iskolai bizonyítványok és diplomák szükségesek. A tanulatlan és műveletlen ember csak nehezen boldogul. Vajon boldogulhat-e a hívő és vallásos ember megfelelő tudás nélkül? Vajon szükség van-e az istenhit terén kiművelt és iskolázott értelemre? Lehet-e valaki vallásos előtanulmányok és diplomák nélkül?

A mai evangéliumból fülünkben cseng a „kicsinyek”, „az egyszerűek” dicsérete: „Dicsőítelek, Atyám, ég és föld Ura, hogy az okosak és a bölcsek elől elrejtetted ezeket és a kicsinyeknek kinyilatkoztattad” (Mt 11, 25).

Ennek ellenére mégis azt kell vallanunk, hogy még vallásos életünk kibontakoztatása sem lehetséges megfelelő előképzettség nélkül. Az elsőáldozók csak szorgos előkészület után járulhatnak az Úr asztalához és végezhetik el első szentgyónásukat. A bérmálandóknak ugyancsak el kell mélyíteniük hitbeli ismereteiket. Az egyházban hallunk hitoktatásról, keresztelői megbeszélésekről, jegyes oktatásokról, hétvégi szemináriumokról, vallásos tanfolyamokról és felnőttek továbbképzéséről.

Köze van-e a hitnek az értelemhez, a vallásosságnak az okossághoz? Lehetünk-e vallásosak az értelem kiművelése nélkül? Néhányan azt hangoztatják, hogy a hit a tudatlanság, a vallásosság az ostobaság jele. Összeegyeztethető-e a vallásosság és az okosság?

Előfordul, hogy a nagy tudás felfuvalkodottá és gőgössé teszi az embert. A vallásos könyvek ugyancsak figyelmeztetnek a tudás veszélyére, mégha becsülik is azt. Szent Pál „Isten bölcsességét” a Bibliában szembe állítja a görögök büszke tudásával: „Isten azonban azt választotta ki, ami a világ szemében balga, hogy megszégyenítse a bölcseket, s azt választotta ki, ami a világ előtt gyönge, hogy megszégyenítse az erőseket, s ami a világ előtt alacsonyrendű és lenézett, azt választotta ki az Isten, a semminek látszókat...” (1 Kor 1, 27–28).

Mindezek ellenére a kereszténység mégis minden időben hatalmas hangsúlyt fektetett az iskolai oktatásra. Az egyház alapította a legősibb iskolákat és egyetemeket. Kezdettől fogva teljesítette népnevelői küldetését. Ma is számos iskolát, nevelőintézetet és egyetemet tart fenn. Az egyház nagyra becsüli a tudást és szorgalmazza az értelem kiművelését. Elhagyta talán ezért Isten útját?

Mégis voltak, akik az egyházat a fejlődés kerékkötőjének és a butaság melegágyának tekintették. Az egyház nem tért le Jézus Krisztus útjáról. Ma is nyomdokán jár, és megtanulta tőle az emberi értelem és okosság kiművelésének fontosságát. Jézus példáját követi, aki mindig talált elismerő szavakat az okos és bölcs emberek magatartására. Példabeszédeiben olvassuk: az okos ember sziklára építi házát..., az okos szüzek gondoskodtak tartalék olajról..., a világosságot nem szabad véka alá rejteni..., az okos intéző ura adósai által biztosítja saját jövőjét. Jézus mindig megbecsülte az okos embereket, akik tudták, hogy miként kell bánni a világi dolgokkal és az emberekkel. Ha az evangéliumban mégis dicséri az egyszerűeket, a tudatlanokat és a kicsinyeket, akkor ezt csakis azért teszi, mert ők elég okosaknak bizonyultak ahhoz, hogy készségesen befogadják Isten üzenetét és felismerjék emberszerető jóságát. Nem így az olykor beképzelt és kételkedő tudósok, akik legtöbbször komoly fenntartásokkal és kétkedve fogadják Isten üzenetét. Olykor bizalmatlanok iránta, kelleténél többet vizsgálódnak és saját tudásukat helyezik előtérbe az Isten bölcsességével szemben.

Az egyháznak semmi kifogása sincs a képzettséggel, a műveltséggel és a tudással szemben, de következetesen rámutat ezek téves következményeire: az emberi mindent tudás, az önistenítés, a gőg veszélyére.

A hit világában a tudatlannak nem egyszer egyszerűbb a dolga a tudóssal szemben. Ő könnyebben elfogadja Isten igazságait. A tudósnak meg kell küzdenie önmaga bizalmatlanságával és minden kételyével.

A hit viszont Isten ajándéka, amelynek őszinteségében nem kételkedhetünk. A hit számunkra éppen abban áll, hogy Isten javunkat szolgáló és őszinte ajándékát hálás köszönettel elfogadjuk. Ha nem így járunk el, kétségbe vontuk az ajándékozó őszinteségét. Tönkretettük az ajándékozás örömét és a belőle áradó szeretetet. Az ajándékban mindig a szeretet a fontos, amellyel adják, és nem az ajándék nagysága vagy formája, külsősége. A gyanú, a kétely, a túlzott kétkedés méreggel tölti meg még a legdrágább és legigazibb szeretetcsomagot is.

Az egyszerűek és kicsinyek bizalma éppen abban áll, hogy ők meggyőződéssel vallják és elfogadják: Isten üdvünk s boldogságunk igazi és őszinte adományozója, üdvözítő Istenünk és szabadítónk. Ez az egyszerűség természetesen nem zárja ki azt, hogy a későbbiek során valaki tovább kutassa a hit korábban egyszerű lélekkel elfogadott igazságait. Szent Péter figyelmeztet: „legyetek mindig készen rá, hogy mindenkinek megfeleljetek, aki csak kérdezi, mi az alapja reményeteknek” (1 Pt 3, 15). Ehhez viszont Istennek előlegezett bizalom kell. Hogyan védheti meg őszintén valaki azt, amit még el sem fogadott?

A vallásos hithez és a keresztény élethez nem feltétlenül szükséges a bizonyítvány és a diploma, de elengedhetetlen ahhoz az Isten iránti bizalom. Ez a tudósnak jobban nehezére esik mint a tudatlannak, mert neki mielőtt elfogadná a megajándékozó Isten jóságát, még saját tudásának fogságából is ki kell szabadulnia.

Ez a világ szemében balgáknak alig okoz nehézséget. Ők nem rabjai önmaguknak és tudásuknak. Bizalmat előlegeznek Istennek és hittel vallják: „Istennek a ’balgasága’ bölcsebb az embereknél, és Istennek a ’gyöngesége’ erősebb az embereknél” (1 Kor 1, 25). A készséges lelkület mindig találkozik Isten tetszésével.

Évközi 15. vasárnap

Olvasmány: Iz 55, 10–11;

Szentlecke: Róm 8, 18–25;

Evangélium: Mt 13, 1–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

Senki sem szeret ráfizetéssel dolgozni. Mielőtt még valaki valamihez is hozzáfogna, már jó előre tudni szeretné, hogy vállalkozása megéri-e a fáradságot és kifizetődővé válik-e. Ennek ellenére adott esetben mégis nehéz eldönteni, hogy mit érdemes tennie és mit nem. Vannak vállalkozások és befektetések, amelyek csak igen hosszú távon térülnek meg.

Érdemes-e egyáltalán másokat vigasztalni és bátorítani, rászorulókat támogatni és segíteni, vagy egyáltalán az embereket egymáshoz és a jó Istenhez közelebb vezetni? Megtérül-e a vállalkozás és mikor?

Jézus mindig és minden körülmények között érdemesnek tartotta az emberek javát szolgálni. Tanított, vigasztalt és segített, ahol csak tudott, minden számolgatás és költségvetés nélkül.

Isten ugyanezt a magatartást várja tőlünk. Azt akarja, hogy úton-útfélen és mindenféle számolgatás nélkül hirdessük és terjesszük a jót, az igazat és a szépet, mert szerinte egyetlen jó földbe hullott vetőmag százszoros termést is hozhat.

Szentbeszéd

A jó földbe hullott mag

Mt 13, 23

Az egyházban sok a nehézség. A hívők közül többen elvesztették Istenbe vetett bizalmukat és nem gyakorolják vallásukat. Csökkent a templomba járók és az egyházi házasságkötések száma. Többen elbizonytalanodtak hitükben és megalkuvókká váltak életükben. Csak kevesen veszik figyelembe az egyház útmutatásait és törvényeit. Úgy látszik, mintha az egyház 2000 éves apostoli munkája kudarcba fulladna. Hiszen a szülők, a papok, a tanítók és a nevelők minden időben azon fáradoztak, hogy az egyház szolgálata által olyan értékekkel gazdagítsák az utánuk jövő nemzedék életét, amelyek feltétlenül javukat szolgálják és hozzájárulnak teljes kibontakozásukhoz. És mi lett a sok fáradság eredménye? Keserűen tapasztalják, hogy fáradozásuk sok tekintetben kudarcot vallott. Áldozatos munkával hintették a jó magot, de az kopár földre hullott, csak tövist és bojtorjánt termett. Tiszteletre, becsületre és Isten félelmére akarták nevelni fiaikat, az eredmény mégis nemegyszer csak hálátlanság, bosszú és gyűlölet.

Hasonló jelenséggel találkozunk Jézus tanítványainak életében. Az ő életük sem volt mentes a sikertelenségektől és kudarcoktól. Minden igyekezetük és buzgóságuk ellenére Isten Igéje csak lassan és igen nehezen vert gyökeret az emberek lelkében. Nekik is rá kellett ébredniük, hogy a krisztusi igazságok csak nagyon kevés ember szívében és nehezen vernek kitéphetetlen és erős gyökeret. Ezért Jézus igyekezett bizalmat verni beléjük. Elmondta nekik a mai evangélium példabeszédét, amelyben tudtukra adta, hogy nem az evangéliumi örömhírben van a hiba. Az isteni igazság tisztaságához semmi kétség sem férhet. A vetőmag ép, tiszta és kifogástalan, élő és eleven, alkalmas a vetésre. De csak ott és akkor szökkenhet szárba és hoz termést, ha alkalmas talajra talál, ahol az emberek elfogadják Isten akaratát és teljesítik azt. Itt nem csak néhány előírás betartásáról van szó. Isten akaratát akkor teljesítjük igazán, ha készek vagyunk egész gondolatvilágunk átalakítására, Isten rendelkezésére bocsátjuk akaratunkat és érzésünket. Így szívünkben gyökeret ver az isteni vetőmag és százszoros termést is hoz.

Jézus tanítványai nem gondolkodhatnak a piacgazdálkodás profitéhes elvei szerint. Ők nem dolgozhatnak csak nyereségre és sikerre. Az evangélium felolvasásakor hallottuk: Isten bőkezűen és mindenféle számolgatás nélkül szórja és hinti az üdvösség magvát. Nem törődik hatalmas beruházása eredményével. Vetőmagját pazarlóan hinti a szántóföldekre és az útszélre, a köves talajra és a tövisek közé, mindenhová, ahol emberek élnek a földön. Előre tudja, hogy sok vetőmag így kárba vész, mégis szüntelenül hinti azt, ahol csak lehet. Számol a sikertelenséggel, mégis derűlátó, mert tudja, hogy egyetlen mag százszoros termést is hozhat, ha jó földbe hull.

Az apostoli munkában egyetlen keresztény sem lehet profitéhes kapitalista. Nem gondolkodhat számokban és statisztikákban, mégha erre olykor szüksége is van. De fatalista tétlenségbe sem eshet. Feladata, hogy lelkében kialakítsa a jó talajt az égi Ige befogadására. Termőfölddé kell válnia, amelyben Isten minden Igéje, égi magja százszoros termést hoz.

A jó talaj magába fogadja Isten Igéjét. A hívő befogadja Krisztus tanítását, elgondolkodik azon, szívében érlelgeti és igyekszik annak megfelelően alakítani életét. Nem feneklik meg saját elképzeléseiben, gondolataiban és szokásaiban, nem képzeli magát Istennek és okosabbnak sem tartja magát nálánál. Akinek szívében gyökeret vert az isteni Ige, az daccol a közvélemény minden téves meggyőződésével és magatartásával. Követi saját lelkiismeretét és Isten akaratának megfelelően ápolja azt.

Nekünk az igehirdetés minden sikertelensége ellenére hinnünk kell az isteni Ige végső győzelmében és a jó diadalában. Iparkodnunk kell jó talajjá válnunk az isteni Ige és akarat befogadására. Így bőséges termést hozunk még akkor is, ha lelkünk időnként tövises, bogáncsos, kietlen vagy sziklás talajjá változott.

Évközi 16. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 12, 13. 16–19;

Szentlecke: Róm 8, 26–27;

Evangélium: Mt 13, 24–43.

Bevezető a szentmise kezdetén

Napjainkban igen sokan szenvednek stressz és emberi agresszivitások miatt. Sokan türelmetlenek és ingerlékenyek, gyorsan konfliktusokba keverednek, még akkor is ha röviddel hirtelen kitöréseik után sajnálják és megbánják kitörő indulatosságukat.

A keresztény ember Istentől tanul és magatartását hozzá igazítja. Isten nem alkalmaz erőszakot és szelíd hatalmával mégis mindig győzedelmeskedik a gonosz felett. Magatartása megerősíti a magyar közmondást: a türelem rózsát terem, diadalmaskodik a stressz és az aggresszivitások felett is.

Ha őszintén és töredelmesen megbánjuk bűneinket, megtapasztaljuk, hogy Isten végtelenül kíméletes és elnéző az emberrel szemben.

Szentbeszéd

Hadd nőjön az aratásig mindkettő

Mt 13, 30

Emberi ösztöneink azt diktálják, hogy a rosszat gyökerestől ki kell irtanunk, tűzzel-vassal küzdenünk kell ellene. Ez a legtöbb mese és irodalmi alkotás témája. A gonosz megbűnhődik és elnyeri végső büntetését: a boszorkát megégetik, a farkas kútba esik. A mesének csak úgy lehet igazán vége, ha benne vesztett a gonosz és győzedelmeskedett a jó. Erről szólnak az irodalmi és filmalkotások. Az evangéliumok úgyszintén, ahol a „mennydörgés fiak” tűzzel akarták elpusztítani Szamariát. A mesék és irodalmi alkotások világában győzedelmeskedik a jó és veszít a rossz.

Ezzel szemben egészen másként fest a mindennapi élet. Itt is folyik a jó és rossz örökös küzdelme, de mégis azt tapasztaljuk, hogy egyáltalán nem hull kénköves eső a hűtlenekre és hazudozóra, a veszekedők és gyűlölködők fejére; nem nyeli el a föld a gonoszokat és nem esnek kútba az emberi farkasok.

A mindennapi életben nagyon is megfér egymás mellett a jó és a rossz. Segítő és áldozatkész emberekkel találkozunk. A fiatalok szociális munkára jelentkeznek és éveket töltenek a 3. világban. A katasztrófák idején sok az emberség, a szolidaritás, a jótékonykodás. A szülők élnek-halnak gyermekeikért, a fiatalok hűségesen ápolják az öregeket és betegeket. De ezek ellenkezője is előfordul. Éhen halnak a gyermekek. Az emberek becsapják, kínozzák és gyilkolják egymást, lábbal tiporják az emberi jogokat. A világ valóban nem földi paradicsom. Mindenütt van hiba, még a legfejlettebb népeknél is. A fejlett ipar és technika nem egyszer állt már háborúk szolgálatában. Van falurossza, család szégyene és minden közösségben akad egy konkoly, amely tönkre teszi annak meghitt légkörét. Az atomkutatás és a kémiai ipar olyan veszedelmes termékeket állított elő, amelyek állandó rettegésben tartják a föld népeit.

A gonosz nem kíméli még az Isten legszentebb szentélyét sem. Itt is felüti fejét a konkoly. Jótetteink is néha olyannak tűnnek, mint az égő gyertya, amely bár világít és melegít, de kormoz és éget is. Istenről is néha úgy beszélünk, mintha valamiféle gyámoltalan valaki lenne, aki tehetetlenségében végül minden boldog-boldogtalant üdvözít, még a tékozló keresztényeket is, akik egyébként fittyet hánynak rá.

Ezen kívül mennyi gonoszság történt a kereszténység nevében. Hányan visszaéltek Isten nevével és a tőle kapott hatalommal? Hányan erőszakoskodtak közülük és zsarnokoskodtak a szegényeken és özvegyeken, a gyermekeken és fiatalokon? Olykor hitvalló életünk sem mentes a vadhajtásoktól. Karácsonykor az örök isteni Ige megtestesülésének ünnepét érzelgős bébikultusszá degradáltuk. Az Isten Fiából göndörhajú kisbabát csináltunk. Jézus az evangélium örömhírével és a szeretet parancsával küldte szét tanítványait a világba. Mi mégis kardot rántottunk egymás ellen és felkoncoltuk ellenségeinket, meggyaláztuk őket és városaikat bombáztuk. Rakétákkal támadtuk őket, ártatlanokat gyilkoltunk, asszonyokat és gyerekeket, nem egyszer Isten nevében. A keresztények élete sem mentes a konkolytól.

Az isteni vetőmag közé konkolyt hintett a gonosz. Hány szülő igyekezett őszintén Istenhez vezetni gyermekét. Tanította, nevelte. S mi lett belőle? A gyermek felnőtt, rossz barátok társaságába került és a burjánzó istentelen szellem martalékává lett.

Mit szól ehhez Jézus? „Ellenséges ember műve ez... Hagyjátok, hadd nőjön mind a kettő az aratásig” (vö. Mt 13, 28 és 30), a búza és a konkoly, a jó és a rossz. A gonoszt nem lehet azonnal kiirtani a világból. Bennünk van. Vagy talán különbek vagyunk Pál apostolnál? Ő így nyilatkozott: „Azt sem tudom, mit teszek, hiszen nem azt teszem, amit szeretnék (a jót), hanem amit gyűlölök (a rosszat)” (Róm 7, 15). Ha teljesen nem is tudjuk a gonoszat kiirtani magunkból, azért még a megtérés útja mindig nyitva áll előttünk. Isten időt enged:

„A megroppant nádat nem töri le,

a pislákoló mécsbelet nem oltja el,

míg győzelemre nem viszi az igazságot” (Mt 12, 20).

Isten amikor így nőni hagyja a konkolyt, valójában minket óv és kímél. Türelemmel van irántunk és egyformán „fölkelti napját jókra is, gonoszokra is, esőt ad az igazaknak is, bűnösöknek is” (Mt 5, 45).

A gonosztól való szabadulás türelmes várakozást igényel. Az egyház nem csak a szentek társasága. Nem irtható ki belőle teljesen a gonosz sem. A szentek tökéletes földi egyháza csak szektás álom. Az egyház nem elit közösség, nem kiváló és különösképpen jó keresztények társasága. Isten előtt mindannyian megbocsátásra és irgalomra szorulunk. Isten türelmes hozzánk és ezért nekünk is türelmesnek kell lennünk az egyházban tapasztalható hiányosságokkal szemben, a látszatkeresztények és bukdácsolók iránt. Dosztojevszkij: „Valakit szeretni annyit jelent, mint úgy tekinteni rá, ahogyan az Isten elgondolta” (Franz Stark nyomán).

Évközi 17. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 3. 5. 7–12;

Szentlecke: Róm 8, 28–30;

Evangélium: Mt 13, 44–52.

Bevezető a szentmise kezdetén

Sokan Salamon királyt tartják a világ legbölcsebb emberének. Az isteni bölcsességgel mégsem ő, hanem a mi Urunk Jézus Krisztus ajándékozta meg az emberiséget. Tőle tudtuk meg igazán, hogy mi a helyes és a jó, mi a fontos és a mellékes.

Jézus Isten országának építését tartja a legfontosabb jónak a világon. Drága kincshez és értékes gyöngyhöz hasonlítja. Szerinte ostobaság lemondani róla, még akkor is, ha hatalmas árat kell fizetni érte.

Ez Jézus felfogása. De vajon mennyit ér a mi számunkra Isten országa? Megtudjuk, ha megválaszoljuk a kérdést: Hol, mikor és hányszor riadtunk vissza az elmúlt idők folyamán az Isten országáért vállalt komoly áldozatoktól, mert úgy véltük, hogy az olcsón is megkapható?

Isten országa nem olcsó. Drága kincs, amely csak komoly befektetések és áldozatok árán szerezhető meg.

Szentbeszéd

A mennyek országa olyan, mint a földbe rejtett kincs

Mt 13, 44

A világban sok a lázas kincskereső. Valójában mindenki az. Igazi, valódi kincsek után fut, mert úgy véljük, hogy akinek aranya és gyöngye van, az gondtalanul és nyugodtan él, nem érik váratlan meglepetések, nem kell félnie a tolvajtól és az inflációtól. A kincset és a gyöngyöt nem kezdi ki a moly, sem a rozsda.

Tudjuk, hogy a kincsek és gyöngyök csak nehezen megszerezhetők. Csak kevés szerencsés embernek sikerül kincseket szereznie. Néha mégis úgy gondolja valaki, hogy rábukkant élete legnagyobb kincsére. Sokat remél és vár tőle. Egy idő után mégis csalódottan kell tapasztalnia, hogy az általa nagyra tartott kincs csak szépen csillogó hamisgyöngy. Mégis megszállottja. Nem akarja észre venni, hogy még a legnagyobb kincs és a legértékesebb drágagyöngy is csak múlandó érték: ma van, holnap nincs.

Egyesek számára az egészség és az üde szépség a legnagyobb érték. Erre költik minden pénzüket. Csak önmaguknak élnek. Olykor csak későn jönnek rá, hogy még a legdaliásabb férfi és legszebb női alkat is olyan, mint a harmatos rét friss virága, amely reggel még virít, de estére elszárad. Nagy kincs az egészséges erő. Igaz. Mégis hozzá kell tennünk, hogy ez is hamarosan összeroppan. Az ember élete csak légben táncoló, szivárvány színű szappanbuborék. Tiszavirág.

Mások kilós aranyakat gyűjtenek. Az aranytól, ezüsttől remélik létük biztonságát és örömét. Váratlan meglepetések azonban őket is érik.

Sok mai fiatal a szekták közösségében keresi azt az örömet és boldogságot, életcélt, amelyet Jézus a mai evangéliumi szakaszban drága kincshez és értékes gyöngyhöz hasonlított. Ők a szekták közösségében keresik a szebb és biztonságosabb jövőt. Csalódással azonban nekik is számolniuk kell. A szekták megfosztják őket az önálló gondolkodástól, elszakítják a szülőktől és az eddigi barátoktól. A szekták hálójába kerülnek, ahol nem egyszer önkéntes adományok címén elszedik tőlük összekuporgatott kis vagyonukat, hogy valamely meleg égövi tengerpart pálmaligetén palotát építhessenek abból az égi fényben tündöklő istenített szektavezetők.

Ilyen hamis kincsekkel és gyöngyökkel Krisztus Urunk soha sem kecsegtette követőit. Ő valóban a legértékesebb kincshez és drágagyöngyhöz hasonlította Isten országát. A mai evangéliumban arról beszélt, hogy ezekért a kincsekért valóban érdemes minden áldozatot meghozni. De vajon mit jelent ez az evangéliumi drágakincs és drágagyöngy? A kérdést rettenetesen nehéz megválaszolni. Legtöbbször csak azok ismerik, akik már a drágagyöngy birtokában vannak, de kellőképpen megmagyarázni ők sem tudják. Csak körülírják. Szép szavakat mondanak, amelyek számukra komoly tartalommal rendelkeznek. Így nevezi őket az Újszövetségi Szentírás: béke, öröm, szeretet, jóság, türelem, erő, bátorság és remény. Mindez együtt alkotja azt a szép drágakincset, amelyért Jézus mai két szép példabeszéde szerint még legnagyobb földi értékeinket is érdemes feláldozni. A drága kincsről és gyöngyről szólva sokan boldogságról beszélnek, olyan boldogságról, amelytől soha senki és semmi sem foszthat meg bennünket, sem halál, sem betegség. Ez a kincs kárpótol a világban elszenvedett minden veszteségért. Aki megtalálta, az elérte élete célját. Tudja, hogy élni szép, jó és érdemes, még akkor is, ha nagyon sokszor keserűségek és csapások érik.

Sokak számára ez a kincs a jó győzelme a gonosz felett, a jóba vetett hit, az igazság és a teljes élet, amely minden kincset megér.

A mai evangélium egyik embere váratlanul bukkant rá. A jó kereskedő módjára szimatolva járt utána és kereste, míg rá nem akadt. A mi kincskeresésünknek is lehetnek feltételei: a képzettség, a figyelmesség, az értelmes gondolkodás, az érzék.

Evangéliumi szakaszunkban két emberről hallottunk. Mindkettő közös vonása az örvendezés, az öröm, a szerencse felett érzett boldogság. Ők örömükben eladták mindenüket, csakhogy megszerezhessék örömük forrását, legnagyobb kincsét. Nem törődtek vele, hogy embertársaik emiatt megszólják őket és majd azt mondják nekik, hogy ’ezek teljesen megőrültek’, eladták mindenüket, és egy lapra tették fel életüket. Isten ajándéka olykor valóban vakmerőségre csábítja az embert. Isten fölfoghatatlan tiszta szeretetéről van itt szó, amely annyira birtokába keríti az embert, hogy az örömében még ’esztelenségekre’ is vállalkozik érte, feláldozza mindenét, csakhogy Isten boldogító szeretetét megszerezhesse magának.

Az egyházban hosszú időn át az aszkézis, a szenvedés, a kereszthordozás állt a keresztény lelkiség előterében. Ezért olykor úgy tűnt, mintha Isten kedvét lelné az emberi örömök elfojtásában. Isten országának elnyerése valóban áldozatokat követel. Ez a mai példabeszédekből is kitűnik, de ezekben mégsem a lemondás értékén van a hangsúly, hanem a szerencse felett érzett igazi örömön és ennek értékén, amely elfeledteti az emberrel a szükségképpen örömbe vegyülő ürömök keserűségét.

A mai evangélium tanítása célt ért, ha a két kincskereső öröme minket is magával ragadott. Az evangéliumi drágakincs megtalálásához szem és fül kell, szemfüles és nyílt magatartás. Rohanó életünkben sokszor csak a hangos reklámok hamis gyöngyeit vesszük észre és figyelmetlenül haladunk el életünk legnagyobb kincse mellett. Boldog ember, aki Krisztus evangéliumában felfedezi élete legnagyobb kincsét, neki szenteli önmagát és mindenét.

Évközi 18. vasárnap

Olvasmány: Iz 55, 1–3;

Szentlecke: Róm 8, 35. 37–39;

Evangélium: Mt 14, 13–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise liturgikus szövegei ismételten jelzik, hogy az Úr ételt ad övéinek és bőségesen

elárasztja javaival mindazokat, akik közelségét keresik. Isteni eledellel táplálja őket, meggyógyítja betegeiket és örök életet ajándékoz nekik.

Napjainkban többen mégsem élnek a rendkívüli lehetőséggel. Nem keresik a kapcsolatot Istennel. Néhányan teljesen szakítottak vele. Nem vágyakoznak az élő vizek forrása után és nem éhezik az élet kenyerét.

A nyári vakáció ellenére eljöttünk a templomba és a hívek közösségében keressük a kapcsolatot Istennel. Áldását kérjük és bizakodva fordulunk hozzá a zsoltáros szavaival:

„Minden szem terád vár,

te adsz nekik ételt a kellő időben;

megnyitod a kezed, és

minden élőt betöltesz javaiddal” (Zsolt 145, 15–16).

Szentbeszéd

Adjatok nekik enni

Mt 14, 16

A csodálatos kenyérszaporítás történetéről mind a négy evangélista beszámol. Bibliai beszámolóját az egyház évente felolvastatja papjaival a templomokban. A történet többeknek ismerős. Jézus földi életében, néhány kenyérrel és pár hallal, csodálatos módon lecsillapította egyszerre több ezer ember éhségét. Rendkívüli esemény. Megértéséhez tudnunk kell, hogy a bibliai elbeszélések nem helyzetjelentések. Azok csak akkor érthetők meg igazán, ha őszintén, hittel és odaadóan kutatjuk mondandójukat. Így rájövünk, hogy a mai szentmise evangéliumában sokkal többről és egészen más egyébről van szó, mint egyszerűen csak a Jézust kereső éhezők étkeztetéséről és jóllakatásáról.

A történetből kitűnik, hogy Jézus szívesen áll a feléje közeledők rendelkezésére. Egyáltalán nem zavartatja magát, ha tanítványai olyan buzgó odaadással hallgatják, hogy még családjukról és munkahelyükről is megfeledkeznek, megfeledkeznek önmagukról és az időről s haza se akarnak menni, szüntelenül nyomában járnak s nem tágítanak mellőle. Az így testileg elcsigázott és igéjére éhes népet Jézus mégsem küldte haza, mert tudta, hogy az, amit ő ad neki még az eledelnél is fontosabb.

Egészen másképpen reagálnak a tanítványok. Nem értik a nép önfeláldozó kitartását, szellemiekre és lelkiekre éhes magatartását. Ők azt követelik, hogy Jézus küldje haza az éhező embereket. Nem akarják megérteni, hogy Mesterük tanítása minden más tápláléknál fontosabb. Úgy tesznek , mintha sohasem hallották volna Jézustól: „Az Emberfia azért jött, hogy megkeresse és megmentse, ami elveszett” (Lk 19, 10) és „egybegyűjtse Isten szétszóródott gyermekeit” (Jn 11, 52).

Ezért Jézus bibliai történetünkben is félreérthetetlenül emlékezteti tanítványait apostoli élethivatásukra. Nekik nem az a hivatásuk, hogy szétszélesszék a nyájat, hanem az, hogy törődjenek vele, gondoskodjanak róla és megoldásokat keressenek a rájuk bízottak problémáira. Oltalmába veszi híveit: „Nem kell elmenniük, ti adjatok nekik enni” (Mt 14, 16) – szólítja fel tanítványait Jézus. Emlékezteti őket küldetésükre, amellyel mennybemenetele előtt ezekkel a szavakkal bízta meg őket: „Menjetek..., tegyétek tanítványommá mind a népeket! Kereszteljétek meg őket az Atya és a Fiú és a Szentlélek nevére, és tanítsátok meg őket mindannak a megtartására, amit parancsoltam nektek” (Mt 28, 19–20).

A mai evangélium táplálékról szól, olyan eledelről, amelyet semmi pénzért sem lehet megvásárolni és az üzletekben sem kapható. Egyedül csak Jézusnál. Övé az élet kenyere. Így Jézus tanítványaihoz intézett felszólítása „ti adjatok nekik enni” képletes kifejezés és isteni megbízatás az élet kenyerének osztogatására minden népnek a világ végezetéig. Nem penészedő kenyérről van itt szó, hanem Isten lelki-szellemi táplálékáról, Jézus igéjéről és tanításáról, amely annál csodálatosabb erővel rendelkezik, minél többen fogyasztják és teszik azt magukévá.

A Biblia legtöbbször képekben beszél. A hívők tudják, hogy ezek mögött mindig mély valóság rejlik, amelyet nem egyszer meglehetősen nehéz körülhatárolni. Így vagyunk ezzel mi is, amikor a csodálatos kenyérszaporítás történetében a lelki táplálékot szeretnénk kézelfoghatóvá tenni.

Bizonyos, hogy ez a lelki táplálék létfontosságú és feltétlenül szükséges az élethez. Előképei ezt mutatják az Ószövetségi Szentírásban.

A zsidók pusztai vándorlásának idején történt. A nép zúgolódni kezdett Mózes és Isten ellen a hosszú út fáradalmai és nélkülözései miatt. Izrael fiai inkább szerettek volna meghalni az Úr keze által, amikor még Egyiptomban a húsos fazekak mellett ültek és jóllakhattak, mintsem hogy itt pusztuljanak étlen-szomjan a pusztában. Mózes ekkor így biztatta őket: „Ma este megtudjátok, hogy az Úr hozott ki benneteket Egyiptomból, holnap pedig meglátjátok az Úr dicsőségét” (Kiv 16, 6). Erre estére fürjek lepték el a tábort, reggelre pedig mannát találtak a földön. És ez így ment az egész pusztai vándorlás idején, amíg csak lakott területre nem érkeztek. Isten ételt adott nekik alkalmas időben. Meglátták az Úr dicsőségét. Megtapasztalták, hogy nincs más Isten, csak Izrael Istene.

A másik történet Elizeus próféta idejében történt. Ő száz emberrel étkezett és lakott jól húsz darab kis árpakenyérből. Mindannyian ettek és jóllaktak belőle, sőt még maradt is (vö. 2 Kir 44, 42–44). Ószövetségi előképek. Isten nélkülözhetetlen táplálékát juttatják eszünkbe.

A csodálatos kenyérszaporítás ugyancsak Jézus nélkülözhetetlen üdvözítő tanítására irányítja figyelmünket. Tanításával ezrek és milliók élhetnek a világ végezetéig. Általa valóban beteljesedett a Miatyánkban megfogalmazott kérés: Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma. Amióta Jézus Igéjét felkínálta nekünk, azóta az Atya mindenképpen állja szavát és nem ad többé kígyót vagy követ gyermekeinek, ha azok kenyeret kérnek tőle (Mt 7, 9).

Elhangzott bibliai képsorozataink mondandója leginkább az eucharisztikus összejöveteleken jut kifejezésre, a szentmisében, ahol az élet kenyerét ünnepeljük és az Úr lakomáját üljük. Minden szentmisében felhangzik: Vegyétek és egyetek ebből mindnyájan, mert ez az én testem. Vegyétek és igyatok ebből mindnyájan, mert ez az én vérem. A bibliai képek valóságában az Úr maga közeledik felénk isteni és egyedül üdvözítő tanításával, erejével és Lelkével, amelyet elsősorban azok fognak fel, akiknek fülük van a hallásra és szemük a látásra (vö. Mt 11, 15).

A csodálatos kenyérszaporítás történetében Jézus megtörte a kenyeret és odaadta tanítványainak, a tanítványai pedig a népnek. Hasonlóképpen jár el szentmise összejöveteleinken. Igéjét osztogatja. Tanításában felismerhetjük Őt magát, Jézus Krisztust, aki az Élet Kenyere a világ életéért.

Évközi 19. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 19, 9a. 11–13a;

Szentlecke: Róm 9, 1–5;

Evangélium: Mt 14, 22–33.

Bevezető a szentmise kezdetén

Többen úgy gondolják, hogy Istennek tetsző és kiváló ember csak az lehet, aki ügyes, mindent tud és hamar megért; aki nem kételkedik Istenben, és még a legnehezebb megpróbáltatások idején sem veszíti el reményét benne

A mai szentmise evangéliumában két kiváló egyéniséggel találkozunk: Illés prófétával és Péter apostollal. Mindkettőre jellemző, hogy megpróbáltatások, kételyek és gyengeségek gyötörték őket. Isten mégis elfogadta mindkettőt és érezhető, tapasztalható módon nyilatkoztatta ki nekik határtalan szeretetét.

Történetük biztatás. Azt tanítja, hogy gyarlóságaink, kétségeink, gyöngeségeink és lanyhaságaink ellenére is merjünk Istenre hagyatkozni.

Szentbeszéd

Elindult Jézus felé a vízen

Mt 14, 28

A forradalmi időkben legtöbbször minden átalakul és megváltozik, felfordul a régi rend. Ilyenkor, egyesek szerint, még a Biblia igazságait is kiforgatják. Semmi sem szent. A forradalom meg nem értéssel jár. Megváltoznak a körülmények és dolgok.

Mások védelmükbe veszik a változásokat és még azon sem ütköznek meg, ha a Bibliát másképpen értelmezik. Szerintük a Biblia helyes értelmezéséhez feltétlenül ismernünk kell annak keletkezési módját, körülményeit és történetét. Ha ezt nem ismerjük, a Biblia meg sem érthető.

Ma Jézus vízen járásáról hallottunk. Csodálatos esemény, sok más bibliai történethez hasonló. Ezzel is úgy vagyunk, mint a többi csodákkal. Senki sem tudja kellőképpen megmagyarázni, mi történt, amikor Jézus a vízen járva tanítványai kis bárkája felé közeledett és Péter önfeledten a hullámok tetején sétálni próbált. Abban ma már a legtöbben megegyeznek, hogy az evangéliumi történetek nem szigorú értelemben vett helyzetjelentések vagy pontos haditudósítások. Ezért feltétlenül különbséget kell tennünk a bibliai csodás elbeszélés és mondandója között. Jézus vízen járásának történetében különbséget kell tennünk a hasonlati képleírás és ennek értelme között.

A mai evangéliumi beszámolóban különösen két egymással összefüggő mozzanaton akad meg a szemünk: Jézus hirtelen megjelenésén a tavon, és az ebből adódó kétkedésen.

Jézus teljesen váratlanul jelent meg tanítványainak. Megrémültek és félelmükben kiabáltak. Azt gondolták, hogy kísértetet látnak. „Jézus azonban megszólította őket: Bátorság! Én vagyok, ne féljetek” (Mt 14, 27)!

Ez a felszólítás Jézus húsvéti történeteit juttatja eszünkbe. Föltámadása után, amikor Jézus megjelent tanítványainak, hasonló szavakkal köszöntötte őket: Békesség, bátorság, ne féljetek! Jézus mindkét alkalommal, a vihar lecsendesítésénél, a vízen járás alkalmával és a feltámadási történetekben, egyaránt szembe találja magát a tanítványok kétségeivel. „Kishitűek” és „balgák”, akik „nehezen tudják elhinni, amit a próféták jövendöltek” (vö. Mk 4, 40; Lk 24, 25).

Vajon honnan ered ez a párhuzam? Válaszunkhoz ismernünk kell az evangéliumok keletkezésének körülményeit, idejét és történetét. Az evangéliumok néhány évtizeddel Jézus föltámadása után keletkeztek, amikor az első keresztények Jézus halála után éppen úgy keresték az élet nagy problémáira a válaszokat, mint mi napjainkban. Mi történt Jézussal keresztrefeszítése után? Van-e élet a halálon túl? Ők is tudni akarták Jézus sorsát? Mi lett vele? A hit dolgaiban hozzánk hasonlóan ők is kezdők, tudatlanok és ingatagok voltak. Talán sokkal inkább mint mi napjainkban. Jézus iránti kezdeti lelkesedésük kezdett alábbhanyatlani. Az első keresztény közösségek csak nehezen kezdtek kibontakozni. Sok kínlódásba és erőfeszítésbe került a krisztusi hit megőrzése, a közösség gyengének érezte magát és minden oldalról érezte a fenyegetéseket, a kiszolgáltatottságot. Meg kellett birkózniuk az ellenvetésekkel, a támadásokkal, amelyek napjainkig tartják magukat. Az idők folyamán ismételten újrafogalmazták azokat: Az Isten meghalt és hiába való minden vallásosság. Mindezt az őskeresztényeknek is hallaniuk kellett. Ma ehhez még hozzájárul: társadalmunkban fölöslegessé vált az Isten, a hit idejét múlta és kiöregedett. A hit dolgaiban akkor is nagy volt a zűrzavar és a bizonytalanság. Nem értették a krisztusi örömhírt. Többen elgyengültek a hitben, és félreértették az egyházat. Ezen a téren akkor sem volt sokkal különb a helyzet a mainál.

A párhuzamot az őskeresztények szorongattatásai és a mai hitbeli nehézségek között felállítani nem nehéz. Az őskeresztények úgy érezték, hogy a pogányság hullámai már-már eltemetik őket. Ebben a helyzetben alig kezdi valaki csodálatos történetekkel traktálni a világot. Nekik is orientációra volt szükségük, akár csak nekünk napjainkban. A hitetlenkedőket és csúfolódókat olcsó történetekkel akkor sem lehetett kielégíteni. Nekik az élet igazi nagy kérdéseire kellett feleletet adniuk. Önmaguk bizalmát is erősíteniük kellett: Jézus él és ő keresztrefeszítése után sem hagyta magára övéit. A küzdelemben mellettük van. Az egyház közösségében Jézus él. Isten még a sötét éjszakában és a háborgó tengeren és viharban is közelükben él. Átélték, hogy az egyház hajója süllyedőben van. Ezért állandóan bizonyítaniuk és bátorítaniuk kellett egymást, hogy Jézus él, és velük van a világ végezetéig. Ő a megmentő és a szabadító. Az elmúlt vasárnapi evangéliumi szakasz megfogalmazása szerint: Jézus az élet kenyere a világ életéért. A tanítványok szorongattatásaik közepette mindezt felfedezték és megtapasztalták.

A mai ember is felfedezi erős és szabadító Istenét, ha képes lesz saját szellemi, lelki és fizikai ’szorongattatásait’ újra felfedezni. Miben áll a keresztények mai szorongattatása? Ezt sokféle képen átélhetjük. Sehogyan sem jövünk ki társainkkal, a folytonosan zsörtölődőkkel, a szitkozódókkal. Ilyenkor kölcsönösen bosszantjuk egymást és egyikünk sem képes elmozdulni a holtpontról. Valóban egyszerű és mindennapi, hétköznapi eset. A mai evangélium tanítása viszont ezen a téren is tovább segíthet bennünket. Elmondja, hogy Jézussal megtaláljuk azt az erőt, amelynek segítségével békét teremthetünk. Jézus így megmentőnkké és szabadítónkká válik, kiment a vízből. A történetet azonban alkalmazhatjuk az egyház mai nehézségekkel küzdő helyzetére is. Talán sohasem törődtek annyian és olyan szakszerűen az egyházzal, mint éppen napjainkban. Gondoljunk itt elsősorban a világi lelkipásztori munkatársakra, a legkülönfélébb tanácsokra és grémiumokra, a lelkipásztori tervekre és technikai lehetőségekre. Papok és világiak, teológusok és polgári képviselők nagy erőfeszítések árán igyekeznek továbbadni a krisztusi értékeket. És mi az eredmény? A mai evangélium kioktat. Szorongattatásainkban mindig az Úr a mi erős szabadítónk és megmentőnk. Hozzá kell fordulnunk és igénybe kell vennünk erejét. Nagyon fontos keresztény elkötelezettségünk az egyházban, de a legfontosabb mindig a megtérés, az Istenhez térés. Krisztus szellemével kell megtöltenünk hétköznapjainkat és a társadalmat.

Az evangéliumi tanítás egyben mindig meghívó. Meghívó a mai evangélium bibliai története: „Gyertek hozzám mindnyájan, akik elfáradtatok, s akik terhet hordoztok – én megkönnyítlek titeket” (Mt 11, 28). Ezt mondta Jézus Péternek is, amikor a hullámok között majdnem elmerült: „Gyere” (Mt 14, 29)! Vajon nem ezekkel a szavakkal nyújtja ma is karját felénk (vö. uo. 31). Ne féljünk megragadni Isten felénk nyújtott segítő karját, az igéjében rejlő hatalmas erőt. Vele bizalommal járhatunk nemcsak az élet hullámzó tengerén, de az élet szellemi, lelki zűrzavarában és útvesztői közepette is, akárcsak Péter a hullámok között az Úr segítségével. Ő képes minket is kiemelni, és talpra állítani az egyház süllyedő hajóját.

Évközi 20. vasárnap

Olvasmány: Iz 56, 1. 6–7;

Szentlecke: Róm 11, 13–15. 29–32;

Evangélium: Mt 15, 21–28.

Bevezető a szentmise kezdetén

Isten nemcsak a nyugodt vasárnapi szentmisék keretében törődik velünk és áll rendelkezésünkre, hanem mindig és mindenütt. Erre utal a mai szentmise evangéliuma, amelyben Jézus egy idegen asszony pártjára áll és meghallgatja kérését. Feltételek nélküli hite még az Urat is ámulatba ejti.

Most a szentmisében a hit készségét kérjük Istentől. Közelségéből erőt akarunk meríteni, hogy könnyebben megbirkózhassunk mindennapi gondjainkkal.

Szentbeszéd

Kiáltozva kérte: Könyörülj rajtam, Uram, Dávid Fia

Mt 15, 22

Németországban bizonyos kiadások összege törvényesen levonható az adóalapból. Ennek érdekében évente be kell nyújtani a szükséges kérvényt és a megfelelő igazolásokat. Ha valaki sok adókedvezményes nyugtával rendelkezik, a megfelelő feltételek mellett, abban a biztos tudatban térhet haza az adóhivatalból, hogy szép kis összeg üti a markát. A törvény jogot biztosít neki arra, hogy visszakövetelhesse adójának egy részét.

Istennel szemben nem indíthatunk ilyen adókedvezményes eljárást. Vele szemben nem lehetnek elvárásaink, mert Ő a világ Ura és Teremtője. Minden az övé. Nincs egyetlen olyan törvény vagy előírás, amelynek teljesítésével Istent adósunkká tehetnénk. Ezt olykor meglehetősen nehéz elfogadnunk. Nem egyszer azt hisszük, hogy Isten köteles elvárásainknak eleget tenni, mert , úgymond, jók voltunk és megtartottuk parancsait. Egyébként pedig Isten jóságos. Ezért nem tagadhatja meg kegyetlenül támogatását a hozzá könyörgőktől. Neki teljesítenie kell elvárásainkat – vélekednek mások.

Ezt a fajta gondolkodást Jézus kortársainál is megtaláljuk. Büszkék voltak Mózes törvényére. Úgy gondolták, hogy azt a többi népek nem ismerik és így meg sem tarthatják azt. A népeknek nem lehetnek elvárásaik Istennel szemben, de annál inkább nekik, mert ők megtartják Isten törvényeit és ezáltal adósukká válik. Életüket a legmesszebbmenő részletekig meghatározta a Törvény és a Hagyomány. Néhányan úgy vélték, hogy a Törvény annyira szent, hogy az még Isten kezét is megköti. Ennek megfelelően Isten nem tehet másként: Neki a törvény hűséges teljesítőit meg kell jutalmaznia, a távolállókat és hűtleneket pedig meg kell büntetnie.

Ezt a gondolkodást Jézus tanítványai átvették, amikor a mai evangélium kánaáni asszonyával szemben elutasító magatartást tanúsítottak. Az asszony a Törvényen kívül élt, és így neki semmi joga sem lehetett Isten üdvözítő jóságára, kegyelmére, ajándékára – vélték. Evangéliumi történetünk elején valóban úgy látszik, mintha Jézus maga is osztaná kortársai és tanítványai véleményét. Elutasító magatartást tanúsít a kánaáni asszonnyal szemben, aki mégsem hajlandó elállni kérésétől. Nem tágít. Helyesen ’Úrnak’ és ’Dávid fiának’ szólítja Jézust. Rendíthetetlenül kardoskodik kérése mellett. Még a gyerekek és kutyák hasonlatától sem riad vissza. Ezek sóvárgó bizalmával igyekszik megszerezni Ura kegyét. A kislányáért könyörög és gyermeke iránti szeretete arra ösztönzi, hogy konokul kitartson kérése mellett és még a remény ellenére is reméljen, mint Ábrahám. Ez a hit és bizalom csodálkozást vált ki még Jézusból is. „Asszony nagy a te hited” – mondja és kitartó hite miatt meghallgatja kérését: „Legyen hát akaratod szerint” (Mt 15, 28). Még abban az órában meggyógyult az asszony leánya.

Jézus segített a kánaáni asszonyon, mert az kitartóan, alázatosan és rettenthetetlen bizalommal könyörgött hozzá. A mi tapasztalataink mégsem ilyen általánosak. Azt látjuk, hogy az Isten sokszor nem segít. Hányszor nyomja keserűség, gond és bánat lelkünket, hányszor könyörgünk hozzá és mégis úgy tűnik, mintha imáink Istennél süket fülekre találnának. Hogyan vallható még ezek után, hogy Isten mindig és mindenütt velünk?

A mai evangélium tanítása szerint kérésünket mindig meg kell hogy előzze, az Istenbe vetett hit és bizalom. A kérésben, a könyörgésben, az imában éppen ez a hit jut kifejezésre. A kánaáni asszonyt sem a tanítványok elutasító magatartása, sem Jézus szelíd elutasítása nem volt képes kiábrándítani. Ő minden erejét összeszedve teljes odaadással és elszántsággal kérte: „Könyörülj rajtam, Uram, Dávidnak fia” (Mt 16, 22), „Uram, segíts rajtam” (Mt 16, 25). Isten meghallgatta kérését.

Ma is vannak, akik így tudnak könyörögni és biztosra veszik az Írás szavát: „Kérjetek és kaptok, keressetek és találtok, zörgessetek és ajtót nyitnak nektek” (Mt 7, 7). Ők tudnak kérni, könyörögni és imádkozni, mert átérzik tehetetlenségüket, ismerik saját gyengeségeiket, korlátaikat és nyomorúságukat. Ehhez alázatos szív kell és önmagunk szegénységének ismerete, valamint Isten mindenhatóságának igazi elismerése. Így nem minden ember tud kérni és könyörögni. Az ima hitből, bizalomból születik. Jézus tud segíteni. Kezdetleges hit, de mégis megtermi gyümölcsét.

Jézus nem csak egykor jutalmazta meg a benne bízókat. Ő ma is tud segíteni mindenkinek: nekem személyesen, egyenként és közösségeknek, családomnak, egyházamnak és az egész világnak. Nekünk is van éppen elég bajunk. Helyenként háborúk dúlnak, másutt éheznek. Szegénység, betegség és nyomor gyötör bennünket. Meg nem értések és gyengeségek kínoznak, a nacionalizmus és a szenvedélyek ostobaságai. Korunkban különösen sokat próbálkoznak ezen bajok enyhítésével. Néha óriási erőfeszítéseknek is tanúi vagyunk: tárgyalásokat folytatnak, az államok óriási kölcsönöket adnak egymásnak és segélyeket folyósítanak. Néha úgy látszik, mintha Istenre semmi szükség sem lenne és egyre kevesebbet számítanánk segítségére. A mai ember inkább önmagában bízik, mint Istenben. Néha úgy gondolja, hogy az ember Isten lett és az istenített ember mindenre képes. Igyekszünk-e még ma is komolyan Istennel megoldani ügyes-bajos gondjainkat a családokban, a közösségekben, a nemzetek között? Menekülünk-e még ma is igazán az evangéliumok Jézusához gondjainkkal?

Az evangélium kínálata ma is érvényes. Két hete hallottuk, hogy Jézus az Élet Kenyere. A múlt vasárnapi evangélium arról biztosított bennünket, hogy szorongattatásainkban bizalommal menekülhetünk Jézushoz, aki vészben menedékünk, erőnk. Ma pedig arról hallottunk, hogy Jézus minden ember üdvözítője, még a hitetleneken is segít, ha azok bizalommal közelítenek feléje.

Az evangélium tanítása kihívás. Gondolkodóba ejt. Érdemes eltűnődni felette, még akkor is, ha nem egészen értjük azt és nem rendelkezünk akkora hittel, hogy valamit is komolyan kérni tudnánk Istentől. Vajon tudjuk-e még komolyan hinni, hogy Isten képes segíteni és akar segíteni rajtunk?

A hívő ember Istenhez fordul bajaival, akárcsak a kánaáni asszony a pogány világból. Hite valósággal hegyeket mozgatott. Konokul bízott Istenben, mégha nem is egészen ismerte őt.

Nehézségünk, hogy Isten nem segít minden bajunkon. Vajon miért? Talán nem kérünk valóban élő, állhatatos és kitartó hittel, legfeljebb szokásból? Nekünk olyan hitre van szükségünk, amely a személyes igyekezeten túl mindent Istentől vár. Ha képesek vagyunk így hinni, akkor még a legkilátástalanabb helyzetben is megtapasztaljuk a hit vigaszát és erejét.

Évközi 21. vasárnap

Olvasmány: Iz 22, 19–23;

Szentlecke: Róm 11, 33–36;

Evangélium: Mt 16, 13–20

Bevezető a szentmise kezdetén

Szentmisére jöttünk. Összegyűjtött bennünket a közös hit: Jézus Krisztus az élő Isten Fia. Nevében közösséget alkotunk. Isten élő kövekből épült templomát. Egyházat alkotunk, amelyet Jézus Krisztus Péterre, a sziklára alapozott. Így Krisztus és az egyház hite szétválaszthatatlan egymástól. Aki az egyházat elutasítja, az Krisztusra sem hallgat.

Péter élete és saját tapasztalatunk bizonyság arra, hogy krisztusi hitünket nagyonis törékeny edényben hordozzuk. Hitünkben gyenge és esendő emberek vagyunk, akik ismételten Isten irgalmára és segítségére szorulunk.

Forduljunk hozzá bizalommal. Újítsuk és erősítsük meg ragaszkodásunkat iránta.

Szentbeszéd

Kinek tartják az emberek az Emberfiát?

Mt 16, 13

Jézus tanítványaihoz intézte a kérdést, de az nekünk is szól: „Kinek tartják az emberek az Emberfiát” (Mt 16, 13)? Így személyesebben feltehető, mint ahogyan az Úr maga is feltette személyesen övéinek: „Hát ti mit mondtok, ki vagyok” (Mt 16, 15)?

Keresztény hitünk Jézus Krisztusra épül. Ezért a kérdés számunkra óriási horderejű. Nem mindegy, hogy milyen választ adunk rá. Keresztény hitünk ennek a válasznak függvénye.

Az idők folyamán Jézus kérdésére különféle válaszokat kapott. Az egyik német író költői fantáziával próbálta meg összegyűjteni Jézus kortársainak és személyes ismerőseinek véleményét a kérdéssel kapcsolatosan: Ki nekik Jézus?

Bártimeus számára a kérdésre adott válasz teljesen világos. Jézus az ő világossága és fénylő napja, aki teljesen újjá varázsolta az életet.

Egészen másként nyilatkozott Manassze, egy korabeli nagybirtokos, akit Jézus felszólított, hogy hagyjon el mindent és kövesse őt. Válasza: Jézus túl sokat kíván. Megveti a gazdagokat. Ő azt se tudja, hogy mit tartson felőle. Jézus nyugtalanná teszi és elrabolja lelki békéjét.

A költő fantáziája mikrofon elé szólította Jézus egyszerű kortársait is. Jézus egyik unokatestvére keményen fogalmazva válaszol: Jézusnak elment a józan esze. Megzavarodott. A család szégyene – vallja.

Egészen másként nyilatkozik a római százados, akinek Jézus meggyógyította szolgáját: Jézus? Isten Fia. Ki más?

Nem így a templomi kereskedő. Ő a kérdésre dühbe gurul és így válaszol: Jézus? Majd én megmutatom neki hogy kicsoda. A kereskedők kiűzése miatt a templomból még lakolni fog. (Stefan Andres, Der Reporter Gottes). Néhány fantázia szülte válasz. A valóság tükörképe?

Kinek tartják az emberek az Emberfiát, és ti mit mondtok, ki vagyok – kérdezte Jézus a mai szentmise evangéliumában tanítványait. Hallottuk válaszukat és Péter vallomását: „Te vagy Krisztus, az élő Isten Fia” (Mt 16, 16). Ez úgy hangzik, mintha Péternek és többi társának semmiféle nehézsége vagy kételye se lett volna Jézus kilétével kapcsolatosan.

Az evangéliumok mégis beszámolnak róla, hogy a tanítványoknak időbe került és sokat kellett küzdeniük, amíg eljutottak ehhez a hitbeli meggyőződésükhöz. Sokáig határozatlanok, kicsinyhitűek és kételkedők voltak. Még a hároméves együttlét és tanfolyam Jézus közelében sem tudta megakadályozni, hogy mindannyian meg ne futamodjanak, amikor eljött Jézus órája. Péter ekkor még meg is tagadta Mesterét, holott néhány órával korábban erősen fogadkozott: még élete árán is megvédi Urát. Nagypénteken mindegyik tanítványa, kivéve Jánost, hátat fordított Jézusnak. A legtöbben faképnél hagyták a szenvedő Isten Fiát. Gyáván, csalódottan és letörten megfutamodtak. Igyekeztek még Jeruzsálemből is elmenekülni. A föltámadás után is csak lassan ébredezik a tanítványok hite. Alig képesek felismerni a valóságot: Jézus Krisztus valóban az Isten Fia. Hitük egyáltalán nem volt mentes a kételyektől. Bennük is csak lassan érlelődött a felismerés: Jézusban valóban beteljesedett mindaz, amit a próféták előre megjövendöltek róla. A nagy felismerés után viszont már képtelenek elhallgatni mindazt, amit láttak és hallottak (ApCsel 4, 20). A nagy felismerés után szilárd meggyőződéssel vallják és hitvallásukért még életüket is készek feláldozni: A Názáreti Jézus Krisztus a megígért Messiás, az élő Isten Fia, a világ Megváltója és Üdvözítője.

Jézus egykor apostolainak tette fel a nagy kérdést. Ma nekünk szegzi azt. Egyenként és személyesen kérdez bennünket: Hát ti mit mondtok, ki vagyok? Mit tartasz te rólam? Jelentek-e valamit számodra? Milyen szerepet játszom életedben?

Néhányan büszkék arra, hogy keresztények. Vele tartanak és barátjuknak tekintik Jézust. Ők talán még őszintén is imádkozzák:

„Édes Jézus, neked élek,

Édes Jézus, neked halok,

Életemben, halálomban,

Édes Jézus, tied vagyok” (H 113).

Valóban szép és nemes hitvallás, ha igazán szívből jön. A szavak azonban könnyen elrepülnek. Vajon imádságaink összhangban vannak-e életünkkel? Hisszük-e énekszövegeink tartalmát. Nem keveredünk-e ellentmondásba, ha vallomásainkat és életvitelünket összevetjük egymással? A kívülállók és az ún. hitetlenek nem egyszer éles szemmel nézik, fürkészik és elemzik tetteinket és vallomásainkat és néha ellentmondásokat vélnek felfedezni azok között. Sokaknak közülük eszük ágában sincs, hogy olyanok legyenek mint mi. Azt mondják, hogy a keresztények vasárnap rohannak a templomba, de mihelyt kijönnek onnan, máris pletykálkodnak és szívtelenül viselkednek egymással. Kiállhatatlanok.

Ezek a kifogások nemegyszer csak a vádaskodók önigazolását és védekezését bizonyítják. Ezekkel akarják mentegetni önmagukat. Mégis érezzük, hogy kifogásaikba igazság is vegyül. A templomban hűséget ígérünk és esküszünk üdvözítő Istenünknek, de a mindennapi életünkben hamarosan megfeledkezünk Isten iránti hűségígéreteinkről. Bocsássunk meg egymásnak – hangoztatjuk a templomban, de alig léptünk ki Isten szentélyéből máris elfelejtünk köszönni, illetve kezet nyújtani felebarátunknak. Áhítattal és örvendező szívvel, lelkesedéssel hallgatjuk az isteni nagylelkűségről, jóságról és könyörületről szóló történeteket a szegényekkel, a bűnösökkel és utcalányokkal kapcsolatosan, de mégis kibírhatatlanok és kegyetlenek vagyunk otthon, a munkahelyen és az utcán. Finnyásan válogatunk az isteni törvények között és csak a tetszetőseket vesszük figyelembe. Ami az evangéliumból könnyen megvalósítható, azt megtesszük, de amelyik tanítás már áldozatokat követel, azon túltesszük magunkat. Az nem fontos. Odafigyelünk-e még Isten üzenetére vagy megelégszünk a külsőségekkel? Az evangéliumi örömhír mondandója talán már nem is érdekel? Ha halljuk, fel sem fogjuk? Ismerős szövegek. Jelentésük nem fontos. Rutinos és megszokott vallásosságunkból hiányzik a lélek.

Jézus kérdésére: Hát ti kinek tartotok engem, Péterrel és többi társával együtt talán lelkesen és önfeledten válaszoljuk: Te vagy Krisztus, az élő Isten Fia. A szavak mögött viszont az rejlik, hogy elfogadjuk őt Urunknak és Istenünknek, hallgatunk rá és megtartjuk parancsait. Ehhez azonban úgy kellene hallgatnunk az Igét, mintha ma hallanánk azt először. Odafigyelünk-e rá, megilletődünk-e még rajta, elcsodálkozunk-e még szavain és tettein? Aki erre képes, az előbb-utóbb ’megütközik’, ’megbotránkozik’ Jézus kijelentésein és csodálkozva kérdezi: Ki üdvözülhet még ezek után?

Aki Jézust elfogadja, újra és újra találkozni akar vele a szentségek által és a szentmisében. Keresi a vasárnapi szentmise eucharisztikus közösségét, imádkozik és gyakran elbeszélget az Úrral, megköszöni jótéteményeit, könyörögve kéri és dicsőíti Istent.

Jézust Isten Fiának tartani annyi, mint meglátni őt embertársainkban, még a nehéz és kibírhatatlan embertársakban is, ellenségeinkben és a szegényekben, a szenvedőkben. Ha ezt tesszük, akkor igyekszünk szelídséggel és türelemmel elviselni egymást, segíteni ott, ahol csak lehet.

Hitvallásunk igaz, ha a csalódások, a szenvedések, a betegségek és a magányosság idején is bízunk Istenben, ha mindennap újra és újra ráhagyatkozom és vele járok. Így Krisztus valóban az én számomra is az élő Isten Fia

Vajon Krisztus örömhíre mellett döntöttünk-e? A kétség jelei bizonyára nálunk is megmutatkoznak, akárcsak egykor a tanítványok életében. Istent feladni azonban a kétségek miatt hiba lenne. Nekünk vállalnunk kell az evangéliumi élet nagy kalandját Istennel. Kutatnunk kell utána. Istennel élni érdemes, mert ő azt akarja, hogy életünk legyen, mégpedig teljében és örökös bőségben (vö. Jn 10, 10).

Évközi 22. vasárnap

Olvasmány: Jer 20, 7–9;

Szentlecke: Róm 12, 1–2;

Evangélium: Mt 16, 21–27.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az emberi vélemények a vallásosság kérdésében megoszlanak. „Senkinek semmi köze hozzá, hogy hiszek vagy nem és hogy miben hiszek. Ez ne érdekelje se a szomszédomat, se a munkatársamat. A hit magánügy” – vallja az egyik. A másik éppen ellenkezőleg vélekedik. Komoly keresztény tanúságtételt követel és szemrehányást tesz, ha az hiányzik: „Hol van a keresztények tanúságtétele? Miért nem látszik magatartásukon a krisztusi szellem? Miért nem segítik egymást? Lássuk szeretetüket, amelyről folytonosan prédikálnak!”

A keresztény élet nem könnyű. Mindannyian egyetlen világban élünk, jók és gonoszak egyaránt. Itt nagy az önzés és legtöbbször csak a siker számít. Sok az ellentétes erő. Ezeket a keresztények ismerik és tudják, hogy az élet kereszthordozás, amelyet nem mindenki képes egyértelműen vállalni. Ők ismerik saját gyengeségeiket és ennek tudatában várják az Emberfia eljövetelét. De viselkedésüket mégis áthatja a tudat: „Mi haszna van az embernek, ha az egész világot megszerzi is, de lelke kárát vallja? Mit is adhatna az ember cserébe a lelkéért?” (Mt 16, 26).

Szentbeszéd

Aki követni akar, tagadja meg magát

Mt 16, 24

A modern ipari nagyvállalatok szakképzett munkaerő hiánnyal küzdenek. Egyik legnagyobb gondjuk a megfelelő munkaerő biztosítása. Ezért állandóan tanfolyamokat, illetve továbbképzőket szerveznek. Különös gondot igényel a vezetésre alkalmas egyének kinevelése. A kiszemelt tehetségekkel még külön is foglalkoznak. Megtanítják őket udvariasan viselkedni, begyakoroltatják velük sikeres elődeik jól bevált módszereit, fogásait és trükkjeit.

A Jézus-követés útján ez a gazdasági életből vett hasonlat csak komoly fenntartások mellett alkalmazható a keresztények tanúságtételére. Mégis megérthető belőle, hogy Jézus iskolájában is el kell sajátítanunk bizonyos fogásokat, ha folytatni akarjuk isteni Mesterünk életművét. „Aki követni akar,... vegye keresztjét és kövessen” – hallottuk Jézus felszólítását mai szentmisénk evangéliumában. Ő a sikeres Mester. Nyomdokán haladva célt érhetünk keresztény életvállalkozásunkban.

Jézus mester iskolájában a tanítványoknak sem ment könnyen a felkészülés. Keresztény élethivatásukat egészen másként képzelték el. Rá kellett jönniük, hogy Mesterük életpéldája csupa kereszthordozás. Erre nem számítottak. Ez homlokegyenest ellenkezett messiásországi elképzeléseikkel. A tanítványok zsidó hittestvéreikkel együtt, népük történelmének minden kudarca ellenére szilárdan hittek a Messiás király dicsőséges országának megvalósulásában. Jézus fellépése nyomán most úgy véltek, hogy elérkezett az idő és Isten Jézus Krisztus által valóra váltja ígéreteit és saját reményeiket. Amikor Jézus magához hívta őket, arról álmodoztak, hogy végre beteljesül őseik vágya, Isten a Jézusban közénk jött Messiás király által most megszilárdítja Izrael hatalmát és kiterjeszti azt az egész világra. Ez az álom nem kerülte el Jézus figyelmét. A témát szóvá tette, nem törődve azzal, hogy ez által csalódást okoz tanítványai lelkében. Jézus rámutatott, hogy küldetése egészen más. Ő azért jött, hogy Istenhez vezesse az embereket, megismertesse velük Isten igazságait és parancsait.

Péter korholása által megpróbálja kijózanítani tévhiedelmektől fűtött tanítványait. Jézus nem királyi várpalotába kívánja vezetni övéit, nem emberi dicsőséget hirdet, Isten útját akarja megismertetni velük; Isten és ember szolgálatára akarja nevelni őket, szolgálatra, engesztelésre és bűnbánatra. Aki mást vár tőle, az sátán, aki nem azt akarja, amit az Isten akar, hanem amit az emberek akarnak. Ezért keményen szólt Péterre: „Távozz tőlem, sátán! Botránkoztatsz, mert nem arra van gondod, amit az Isten akar, hanem arra, amit az emberek akarnak” (Mt 16, 23). Jézus kijelentése komoly szemléletváltozást követel a tanítványoktól. Isteni Mesterük nem palotában fog trónolni, hanem a Golgota keresztjén. Nem hadseregparancsnok. Uralmát az emberi szívekben szeretné felütni.

A jézusi leckének azonban folytatása van. Kijelenti, hogy aki osztozni szeretne dicsőségében, annak vele kell osztoznia sorsában is: „Aki követni akar, tagadja meg magát, vegye keresztjét és kövessen” (Mt 16, 24). Az egyéni kereszthordozás még nem elég az üdvösséghez. A tanítványoknak Jézus életében és kereszthordozásában is osztozniuk kell. Életük Jézus életviteléhez kell hogy igazodjon. A szemléletváltozáson túl Jézus komoly tetteket követel a mindennapi életben. Cselekedeteik mozgatórugója nem lehet többé a profit, a személyes siker vagy a hatalom. Cselekedeteik törvénye, Mesterük példája szerint, Isten akarata kell, hogy legyen: Isten dicsősége a jóakarat, a bűnbánat és a szeretet cselekedetei által. Jézus követése kereszthordozás, magába foglalja a súlyos és érthetetlen csapások elviselését, készséges engedelmességgel fogadva Isten akaratát.

Isten valóban sokat és gyökeres változást óhajt, amelyhez hitből fakadó nagylelkűség szükséges. Ez olykor megilletődéssel és megrendüléssel kezdődik. Olyan mint amikor valaki egyik pillanatról a másikra szerelembe esik. Így történt ez Szent Pál apostollal a damaszkuszi kapu előtt. Megpillantva Jézust ámulatában földre zuhan, de fölismervén Jézust, a megdicsőült Megváltót, többé sohasem tágított mellőle. Apostola lett és életét áldozta érte.

Ez a megilletődés nem történik mindig ilyen látványosan. Olykor még hangos prédikáció sem kell hozzá. Elég egy halk gyermekhang a szomszéd kertjéből, mint ahogyan ez Szent Ágoston esetében történt. „Vedd és olvasd” – hallotta a Szent a gyermeki gügyögő hangot a szomszédék kertjéből. Erre felütötte a Szentírást és ezekre a szavakra bukkant: „Éljünk tisztességesen, mint nappal, ne evés-ivásban és részegeskedésben, ne kicsapongásban és tobzódásban, ne civakodásban és versengésben. Inkább öltsétek magatokra Jézus Krisztust” (Róm 13, 13). Szent Ágostont szíven találták a szavak és új életet kezdett.

Az evangélium nem minden kötelezettség nélküli információ. Isten szól hozzánk belőle. Vajon szíven talál-e igéje?

Évközi 23. vasárnap

Olvasmány: Ez 33, 7–10;

Szentlecke: Róm 13, 8–10;

Evangélium: Mt 18, 15–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ezen az Évközi 23. vasárnapon az első keresztény közösségek egyik rendszabályáról hallunk, amely szépen tükrözi az őskeresztények ma már szinte elképzelhetetlen, egymás iránt érzett felelősségtudatát, közvetlen és testvéries magatartását. Ez a közösség még képes volt a felmerülő konfliktusok, jószándékú és nyílt megbeszélésére. Ezekben a közösségekben a hívek még tudtak a komoly nézeteltérések közepette is egymással nagylelkűen és szeretettel szót váltani.

Vajon mi lehet az oka annak, hogy ez manapság szinte lehetetlen? Miért lettünk türelmetlenek egymás hibáival, tévedéseivel és bűneivel szemben? Talán hiányzik belőlünk a krisztusi és közösségi szellem? Eszünk ágában sincs testvérnek tekinteni az egyazon közösséghez, hithez, esetleg nemzethez tartozó embertársainkat?

Tartsunk rövid lelkiismeretvizsgálatot. Bűnbánatban megtisztulva újra méltóképpen ünnepelhetjük Urunk halálának és föltámadásának eucharisztikus emlékét.

Szentbeszéd

Összegyűlnek a nevemben

Mt 18, 20

A mai evangélium az őskeresztények mindennapi életébe enged bepillantást. Ők rendkívül erős közösségi szellemmel rendelkeztek. Közvetlenül és szeretettel figyelmeztethették egymást. Nem sértődtek meg, ha négyszemközt vagy akár a közösség előtt is szóvá tették hibáikat.

A közösség messzemenő hatáskörrel rendelkezett. Ha a testvéri megintésben az egyének buzgalma sikertelenül végződött, az ügyet át kellett adni az egyháznak, a gyülekezet elé kellett vinni. A hangulat nagyon testvéries lehetett, mert a megintésen senki sem ütközött meg. Az eljárást mindenki természetesnek találta. Ráadásul a közösségnek még arra is joga volt, hogy végérvényes és törvényerejű rendeleteket hozzon, amelyek aztán az égi ítéletek tekintélyével rendelkeztek: „Bizony mondom nektek: amit megköttök a földön, a mennyben is meg lesz kötve, s amit feloldotok a földön, a mennyben is fel lesz oldva” (Mt 18, 18).

Nagy erőt tulajdonítottak a közösségi imának, ami ugyancsak a fiatal egyház öntudatát húzza alá. Szilárd meggyőződéssel vallották, hogy ha valamit ketten-hárman kérnek Istentől, azt bizonyosan meg is kapják. Meggyőződésük volt, hogy eggyé tartozásuk révén maga Krisztus elevenedik meg köztük: „Ahol ugyanis ketten vagy hárman összegyűlnek a nevemben, ott vagyok közöttük” (Mt 18, 20).

Ez állt az őskeresztények közösségéről. De vajon érvényes-e az Üdvözítő kijelentése a mai egyházközségek életében is. Hiszen rendeltetésünk ugyanaz. Mi is az Úr halálát és föltámadását hirdetjük, amíg el nem jön. Gyülekezeteinkben előszeretettel emlegetjük: közöttünk az Úr. Ilyen egyszerű lenne a dolog. Elég két-három ember találkozása Krisztus nevében és máris köztünk az Isten? Vajon közöttünk él-e Krisztus, ha összejövünk az Ő nevében? Néha úgy tűnik, mintha ez nem így lenne. Gyülekezetünk imája sem talál mindig meghallgatásra. Ilyenkor hol az Úr? Hiszen szavai szerint meg kellene kapnunk azt, amit ketten egyetértésben kérünk tőle.

De a kérdés fordítva is feltehető: Vajon nem közösségünkben vagy közösségünkkel van-e a hiba? Vajon nem éppen azért nem nyerünk meghallgatást, mert már nem vagyunk képesek egyöntetűen és közösségileg imádkozni? Vajon nem éppen közösségünknek kellene megfelelnie olyan követelményeknek, amelyek lehetővé tennék, hogy közöttünk legyen az Úr?

Mielőtt kérdéseinkre végleges választ adnánk, nézzünk előbb körül az ősegyházak házatáján. Tagjaik nem tiltakoztak rögtön kézzel-lábbal, ha valaki testvérileg igyekezett őket a helyes útra téríteni. Az egyház közössége elé vitt ügyeket nem tekintették feljelentésnek vagy privát ügyekbe történő beavatkozásnak. Vajon miért? A válasz egyszerű. Ők valódi szeretetközösséget alkottak. Tudtak előítéletek nélkül szót váltani egymással. Közösségükben testvéries, családias szellem uralkodott. Még a ’bűnöst’ is testvérként kezelték: „Ha testvéred megbántott...” – olvastuk ma. Nem törtek rögtön pálcát fölötte. A hibázó testvért igyekeztek megérteni és óriási türelemmel visszavezetni a helyes útra, diszkréten, finoman és határtalan szeretettel.

Máté feljegyezte az elveszett bárányról szóló példabeszédet, amelyben a pásztor ölében hozza vissza az eltévedt bárányt. Jobban örvend neki, mint a többi kilencvenkilencnek (vö. Mt 18, 12–14). Az őskeresztény közösségekben ugyanez az apostoli szellem jellemezte a híveket is.

Ismerjük Péter apostol történetét. Tudomásul kellett vennie, hogy ellene vétő testvérének nem hétszer, hanem még hetvenszer hétszer is meg kell bocsátania (Mt 18, 21). A hívek akkor még így gondolkodtak és megmutatták, hogy milyen szellemnek kell jellemeznie Krisztus Urunk igazi közösségét. Itt szó sem lehet feljelentésről vagy megleckéztetésről. Közöttük ilyesmi szóba sem jöhetett. Az egyházközségek tagjai szerető testvérként törődtek egymással. Ezért még az egyébként valóban kijáró címekről is lemondtak. Nem akarták magukat sem atyának, sem mesternek, sem tanítónak nevezni (Mt 23, 8–10).

Hol van ma ilyen egyházközség, amelyben a tagok ennyire törődnek egymással? Még akkor is kényelmetlenül érezzük magunkat, ha a pap a vasárnapi prédikációban szólni mer esetleges hibánkról. Ilyenkor még meg is sértődünk. Vagy talán közösségünkben minden rendben? Nincs hiányosság? Van ebben még meghitt légkör? Merjük-e nevén nevezni a hibákat? Szóba hozható-e saját mulasztásunk?

Senki sem beszél itt ’leforrázásról’, ’sarokba szorításról’, ’goromba rendreutasításról’, hanem csak a szerető testvéri megintésről, amelynek mindig az egyén és közösség javát kell szolgálnia.

Talán imádságaink éppen azért nem nyernek szándékainknak megfelelő meghallgattatást, mert még szentmise közösségeinkben is csak önmagunkra gondolunk, egyedül imádkozunk, mindenki önmagának és önmagáért. Az Úr nincs mindenütt automatikusan jelen, ahol két vagy három keresztény összetalálkozik. Krisztus Urunk az Atya akaratát teljesítő testvérek között érzi magát jól és valóban otthon.

A krisztusi szellemű közösség kialakítása mindannyiunk közös gondja. Kezdjük el, és így meglátjuk, hogy megtapasztaljuk a testvéri közösség melegét s az Úr közelségét.

Évközi 24. vasárnap

Olvasmány: Sir 27, 30–28, 7;

Szentlecke: Róm 14, 7–9;

Evangélium: Mt 18, 21–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus tanításából kitűnik, hogy az ember bárkivel beszélhet, bárkinek megbocsáthat és mindenkihez szívélyes lehet. Jézus ezt nemcsak tanította, de gyakorolta is. Szóba állt a rosszhírű nőkkel és a bűnös vámosokkal, megbocsátott hóhérainak és imádkozott értük, türelmes és jóságos volt a tolakodó idegenek, a csintalan és zajongó gyerekek, a siránkozók és a kiabáló szükséget szenvedők iránt.

Az ilyen magatartásnak magunk is örvendünk, főleg akkor, ha tapasztaljuk mások elnézését és nagyvonalúságát hibáinkkal és gyarlóságainkkal szemben.

Egészen más a helyzet, ha nekünk kell türelmet és irgalmasságot gyakorolnunk mások gyarlóságaival szemben. Olykor még a szívtelenségektől sem riadunk vissza és elfeledjük, hogy Isten is úgy bocsátja meg bűneinket, amiképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek.

A szentmise kezdetének bűnbánati cselekménye mindig kedvező alkalom arra, hogy legalább lélekben kiengesztelődjünk egymással és ezáltal magunk is megtapasztaljuk Isten megbocsátó és jóságos irgalmát irántunk.

Szentbeszéd

Hányszor kell megbocsátanom

Mt 18, 21

Ismerjük a harag, a gyűlölet, a bosszú pusztító következményeit. Naponta hallunk róluk. Olykor saját bőrünkön is tapasztaljuk ezeket. A világ telve harcoló felekkel. Egymás ellen harcolnak a szegények és a gazdagok, a fiatalok és az öregek, a fehérek és színes bőrűek, a jobb és bal oldaliak. Egymás ellen küzdenek és lehetetlenné teszik egymás életét.

A kegyetlen türelmetlenség nemcsak a távol eső övezetekben pusztít, hanem saját köreinkben a rokonok, a szomszédok, a munkatársak és a családtagok között is.

Feltűnő, hogy a vitázó felek közül legtöbbször egyik sem érzi magát hibásnak. Mindig mások a hibások. Elismerjük, hogy a világ bűnös, de mégis azt a látszatot keltjük, mintha a világ légártatlanabb korszakában élnénk. Bűntudattal csak ritkán találkozunk. Nincsenek bűnösök, csak éppen a bűn tombol.

Környezetünk elviselése végett törvényeket és egyezményeket hozunk, megállapodásokat kötünk és igyekszünk azoknak akár karhatalommal is érvényt biztosítani. Igyekszünk kidolgozni és gyakorolni törvényes jogainkat.

A tapasztalat mégis azt mutatja, hogy a karhatalmi beavatkozások nagyon sokszor újabb haragot, bosszút és gyűlöletet szítnak. Hatalommal ugyanis lehet jogot és igazságot, esetleg igazságosságot is teremteni, de nem lehet kiirtani a szívekben lakozó gyűlöletet és bosszút. Az erőszak csak erőszakot szül, újabb ellenszenvet. Mindezekért még csak hibásnak sem érzi magát senki. Az ember a bűn zsákutcájába került, de tudni sem akar róla. Óriási összegeket költ fegyverekre, katonákra és rendőrökre, törvények és paragrafusok szövevényével veszi körül magát, csakhogy ne kelljen önmagán változtatnia. Elfelejti, hogy a gyűlölet és bosszú ellenszere a könyörület, az irgalom, a megbocsátás, a szeretet és a türelem. A szívek békéje a szeretet függvénye.

A közösségi élet nehézségeit az evangéliumok szerzői is ismerték. A tanítványok nagyon is odafigyeltek, amikor Jézus a keresztény közösségek házirendjéről nyilatkozott. Jézus szerint a viszálykodásoknak akkor szakad vége, ha készek vagyunk egyénileg és bensőleg is megbocsátani. Másképpen magunk sem nyerhetünk bocsánatot Istentől: „Bocsásd meg vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek” – imádkozzuk a Miatyánkban (Mt 6, 12).

Jézus hegyi beszédében ugyancsak az elnézőket, a nagylelkűeket és az irgalmas szívűeket magasztalja: „Boldogok az irgalmasok, mert majd nekik is irgalmaznak” (Mt 6, 7). „Ne ítélkezzetek, hogy fölöttetek se ítélkezzenek!... Amilyen mértékkel mértek, olyannal fognak majd nektek is visszamérni... Előbb vedd ki a gerendát a saját szemedből, akkor hozzáláthatsz ahhoz, hogy kivedd a szálkát embertársad szeméből” (Mt 7, 1–5). A harag és gyűlölet megfékezésének keresztény útja a megbocsátás, az irgalom és a szeretet.

Ezt könnyen belátjuk, de ugyanakkor azt is tudjuk, hogy a szeretet és irgalom gyakorlása nehéz feladat. Nehéz megbocsátani a kiállhatatlan szomszédnak, a besúgó munkatársnak, a rágalmazó barátoknak és a kibírhatatlanná vált hitvestársnak, aki feledve az egykori szerelmet, kihasznált és tönkre tette az életemet. Ilyenkor viszolygunk a megbocsátástól. Péter kérdése mögött a mai evangéliumban ugyanez a nehézség rejlik. Mennyiszer bocsássunk hát meg embertársainknak? Talán még hétszer is? Jézus a mai evangéliumban azt tanítja, hogy még ennél is többször meg kell bocsátanunk az ellenünk vétőknek. Nem 70 x 7-szer, nem 490-szer, hanem mindig újra, megszámlálhatatlanul. Meg kell bocsátanunk embertársainknak, mert Isten is mindig újra megbocsát nekünk. A keresztény türelem, irgalom és megbocsátás hitből fakad, abból a hitből, hogy Isten is állandóan irgalmat gyakorol velünk valahányszor ezt hittel kérjük tőle: Uram, légy türelemmel irántam (vö. Mt 18, 26). Jézustól tudjuk, hogy Isten mindig kész a megbocsátásra.

De vajon hogyan jár el az ember, az evangéliumi szolga, akiről ma hallottunk? A mai evangélium hasonlata szerint a király tízezer talentumot, hozzávetőlegesen átszámítva negyvenkét millió DM-t engedett el adós szolgájának, aki viszont még arra sem volt képes, hogy elengedje szolgatársának a száz dénárt, amellyel az tartozott neki. Mindössze egynapi bér árát sem volt képes elengedni adóstársának. Börtönbe záratta a nálánál sokkal szegényebbet. Emberi érzésünk szerint ez a szolga valóban kegyetlen és szívtelen. A példabeszéd különlegessége azonban éppen az, hogy az a kegyetlen szolgatárs éppen én vagyok, ha szívből meg nem bocsátok embertársamnak. Felháborodunk az evangéliumi szolga csúf viselkedésén és elfeledjük, hogy magunk is éppen olyan csúfosan járunk el, amikor bosszút forralunk embertársaink ellen és irgalmatlanok vagyunk velük szemben. Isten mindig megbocsát. A megbocsátás valóban isteni dolog. Az ember csak akkor képes rá igazán, ha Istenből él és így átérzi, hogy maga is mennyire rá van szorulva Isten irgalmára.

A mai ember olykor az ártatlanság látszatában él. Nem érzi hibáit és gyarlóságait. Isten előtt viszont rá kell ébrednie arra, hogy maga is mindig irgalomra szorul: Isten és embertársai irgalmára, amely által megszakad a gyűlölet és elterjed a béke a földön.

Évközi 25. vasárnap

Olvasmány: Iz 55, 6–9;

Szentlecke: Fil 1, 20a–24. 27a;

Evangélium: Mt 20, 1–16a.

Bevezető a szentmise kezdetén

A különbözőségek lehetetlenné teszik, hogy egy kalap alá vonjunk és egyazon bánásmódban és elismerésben részesítsünk mindenkit. A törvényszerűség alól az egyház sem kivétel. Itt is vannak kicsik és nagyok, fiatalok és idősek, egyszerűek és gazdagok, tehetségesek és tehetségtelenek. Itt is felüti fejét az irigység és a büszkeség. Itt is előfordul, hogy az emberek lenézik és megvetik egymást.

A keresztényeknek mégis egyetértésre kell törekedniük. Tudniuk kell, hogy Isten nem személyválogató. Neki mindenki kedves, még a bűnös és a nyomorult is. A lenézett utolsókat is éppúgy szereti, mint a keresztény élet hőseit.

Talán csak egyedül Isten a megmondhatója annak, hogy seregében hol állunk, elől vagy hátul, az élenjárók vagy a kullogók között. Az viszont teljesen bizonyos, hogy nála mindannyian és egyformán irgalomra találunk. Forduljunk ezért hozzá most is bizalommal.

Szentbeszéd

Rossz szemmel nézed, hogy én jó vagyok

Mt 20, 15

Az emberi hajlamok egyik legmélyebben gyökerező vadhajtása az irigység. Szívünkben fészkel és megmételyezi kapcsolatainkat. Az irigy ember számára nincs kedves felebarát. Nem bírja elviselni embertársát és gyűlölködve méltatlankodik annak sikerei miatt: Miért jutott neki több? Ugyanazért a pénzért a másik alig tett valamit – mondja, ő viszont még a lelkét is kitette.

Ismerős a testvéri irigység. Vannak egymásra féltékeny testvérek. Ők úgy vélik, hogy a szülők egyiktől többet várnak, mint a másiktól, az egyikhez jobban húznak, mint a másikhoz.

Az irigység megtalálható a házastársak között is. Néhányan közülük úgy érzik, hogy az egyik kihasználja a másikat és helyette is dolgozik.

Gyakran hallunk a munkatársak egymás elleni harcáról. A legtöbben csak saját előnyeikkel törődnek és nem érdekli őket mások kára.

Az irigység a lélek járványos betegsége, amely a társadalom minden szintjén felüti fejét. A munkás vetélkedik a tőkéssel, a pártok egymással. Igyekeznek kihasználni egymást és semmi tekintettel sincsenek mások jogos érdekeire.

Az egyház sem mentes az irigységtől. Itt is van féltékenység és rivalitás. A közösségekben kevesen vállalják a munkát önzetlenül. Sokan készen állnak az okos ötletekkel, de a kulimunkára már alig vállalkoznak néhányan. A jelszó itt is: kis befektetéssel nagy előnyt! Az egyházi személyek közül is az egyik sokat dolgozik, a másik keveset, az egyik címekért fáradozik, a másik Isten országáért. Egyik sem nézi jó szemmel a másikat.

Mindez az ősegyházban sem volt másként. Jézus tanítványai is versengtek egymással. Ki lesz a legnagyobb Isten országában – kérdezgették. Vajon akik egész életük folyamán hűséges tagjai voltak egyházuknak, megelőzik-e majd azokat, akik csak életük alkonyán tértek Istenhez? Ők is számítgattak, akárcsak ma néhányan. Vannak, akik úgy gondolják, hogy ráérnek Istenhez térni majd életük alkonyán, ha megöregedtek. A jutalom így is, úgy is ugyanaz. Ez így van, de vajon megöregszenek-e?

A mai evangélium példabeszédéből valóban megtudjuk, hogy az Isten országa mindig ugyanaz és ezt a tőle kapott jutalmat nem lehet feldarabolni, darabonként szétosztani.

Példabeszédünk szőlősgazdája Isten, aki hasonlatunkban napi egy dénárral jelölte meg országát. Isten ezt a bért ajánlotta fel munkavállalóinak, függetlenül attól, hogy ki és mikor állt be dolgozni szőlőjébe: reggel, délben, délután vagy este. Szőlője minden munkásának ugyanazt a bért adja. Többet nem adhat. A bér Isten országa, a vele való barátság és közösség.

Emberi szemmel nézve a példabeszédet valóban bosszantó bérelszámolással találkozunk benne. Akik csak egy órát dolgoztak, ugyanannyit kaptak, mint akik az egész nap hevét és terhét viselték. Megütközünk rajta. Vajon miért? Mi az oka? Min ütközünk meg? Isten magatartásában vagy gondolkodásmódunkban van a hiba?

A példabeszéd gazdája Isten. Valójában senkit sem csapott be. Minden munkással egy dénárban egyezett meg, és ezt valamennyien meg is kapták. Isten talán nem teheti sajátjával azt, amit akar? Rossz néven vehető nagylelkűsége?

Isten jóságos és a bérmegegyezés alapján ugyanazt a bért adta mindenkinek: annak is, aki csak egy órát dolgozott és annak is, aki látástól vakulásig kínlódott a szőlőben, pontos megállapodásuk értelmében.

Talán mégis csak emberi gondolkodásunkban kell keresnünk bosszúságunk okát, az irigységben és a rivális gondolkodásban, amellyel legszívesebben lejáratnánk a másikat, mert valamilyen téren könnyebben boldogult, mint mi? Aki így gondolkodik, még nem értette meg Istent. Az irigy ember lehet, hogy sokat fáradozik és dolgozik érvényesülési vágyból, törtetésből vagy egyéb okból, de Isten országát és akaratát még távolról sem értette meg. Aki Isten akaratát és evangéliumát megértette, az többé nem törődik azzal, hogy mennyit kapnak mások. Teljesíti Isten akaratát és tudja, hogy befektetett munkájáért minden lehetségest megkapott: övé az evangéliumi földbe rejtett drága kincs és a legértékesebb evangéliumi gyöngyszem, amelyért mindenét eladta és mindent feláldozott.

Az evangéliumokban gyakran visszatérő felhívás: Térjetek meg, mert közel van az Isten országa! A megtérésre nekünk is szükségünk van. Olykor még túlságosan is a test és vér szerint ítélünk, nagyonis emberi módon és nem az új, az isteni mérték szerint, amely nem ismer sem irigységet, sem rivalitást. Isten országa végett el kell sajátítanunk az új mércét Isten barátsága révén. Ha Isten a barátunk, hozzá hasonlóvá válunk, megváltozik gondolkodásunk, elnézőbbek, jóságosabbak és irgalmasabbak leszünk. Az ilyen ember napi bére, drága kincse Isten. Nem féltékeny társára, nem irigykedik rá, mert Istennél nagyobb bért senki sem kaphat. Mások többletjövedelmével sem törődik, mert övé a Minden.

Évközi 26. vasárnap

Olvasmány: Ez 18, 25–28;

Szentlecke: Fil 2, 1–11;

Evangélium: Mt 21, 28–32.

Bevezető a szentmise kezdetén

A fiatalok privilégiuma, hogy minden parancsra és felszólításra „nem”-mel válaszolhatnak. Isten ments, hogy valamire is figyelmeztesd őket, mert azonnal fellázadnak és tiltakoznak – mondjuk és tapasztaljuk többen.

Ennek ellenére gyakran előfordul, hogy a fiatalok hirtelenül megváltoztatják korábbi álláspontjukat. Férfiasan belátják tévedésüket. Olykor vissza sem tarthatók az előbb még heves tiltakozások közepette elutasított parancs teljesítésétől. Ilyenkor aztán jaj a kétszínű parancsolgatóknak, ha kisujjukat sem mozdítják a csak szájukkal hirdetet értékek ügyében.

A mai evangéliumban arról hallunk, hogy Jézus éppen az ilyen tökéletlen fiatalok elkötelezett magatartását értékeli. Tudtunkra adja, hogy a fiatalokhoz hasonlóan magunk is tévedhetünk. Felülvizsgálhatjuk korábbi döntéseinket és beláthatjuk tévedéseinket. Így bármikor új életet kezdenünk.

A mai szentmise kezdetén tegyük fel a kérdést: Vajon van-e még bennünk fiatalos magatartás? Képesek vagyunk-e tévedéseink és hibáink elismerésére? Képesek vagyunk-e egyáltalán a megtérésre és életünk megváltoztatására? Isten előtt ugyanis nem az a tökéletes, aki neki mindig „igent” mond, hanem az, aki a bukdácsolások ellenére is teljesíti az Ő akaratát.

Szentbeszéd

Melyik teljesítette az apa akaratát

Mt 21, 31

Az írástudók és a nép vénei helyesen és jól válaszoltak Jézusnak, amikor a mai szentmise evangéliumában döntés elé állította őket. Ezért enyhén szólva meghökkentő Jézus következtetése ellenségei helyes válaszára. De miről is van itt szó?

Az evangéliumi szakasz beszámolója szerint két fiúról, akik közül az egyik előbb határozott „nem”-mel válaszolt atyja parancsára és később mégsem járt el helytelenül, mert megbánta engedetlenségét és minden korábbi tiltakozása ellenére végül mégis csak teljesítette atyja akaratát. Nem így járt el a másik fiú. Ő „igent” mondott atyja parancsára, de nem teljesítette azt.

A példabeszéd egyértelmű és tárgyilagos. Jézus ellenségei is megértették. Mégis megütközést vált ki bennünk az a teljesen váratlan és meglepő következtetés, amellyel Jézus ellenségei helyes válaszát nyugtázta: „Bizony mondom nektek, hogy a vámosok és cédák megelőznek benneteket az Isten országában” (Mt 21, 31).

Ismerős a példabeszéd háttere. A szent szerző a két fiú példájával igyekszik felmutatni Jézus és a zsidók főbb képviselői között kialakult súlyos feszültséget és ellentétet. Ennek az az oka, hogy Jézus kifogásolta a zsidók vallásos magatartását. Eleget tettek a vallásos szokásoknak, de nem teljesítették Isten akaratát. Úgy gondolták, hogy a vallásos gyakorlatok elvégzése által már eleget tettek az üdvösség feltételének. Külsőséges vallásosságukkal bizonygatták ők ugyan Isten iránti hűségüket, de eszükbe sem jutott, hogy Isten akaratának teljesítését is keresniük kellene. Isten akaratának megismerése és főleg ennek teljesítése kevéssé érdekelte őket. A példabeszédben Jézus szemükre veti, hogy elfogadták ugyan a Törvényt, de ezzel még távolról sem tettek eleget Isten akaratának. Vallásosságuk abból áll, hogy szájukkal vallják Istent. Hitvallásukból hiányzik a megtérés és a mindennapi élet tanúságtétele. Jézus leleplezi megkövesedett vallásosságukat. Szemükre veti, hogy a törvényt ismerik ugyan, de mégis képtelenek feladni helytelen életmódjukat. Nem akarnak a Törvénynek megfelelően élni. Jézus Keresztelő Jánosra utalva mondja nekik: „Eljött ugyanis hozzátok János, hogy az igazság útjára vezessen benneteket, de nem hittetek neki. A vámosok és cédák hittek neki. De ti ennek láttára sem tartottatok bűnbánatot és nem hittetek” (Mt 21, 32).

Valójában a megtérés állandó szükségességéről van itt szó. A példabeszéd tanításából nemcsak a zsidók érthettek egykor, de érthetünk abból mi is napjainkban.

A szentírásban ismételten visszatér a megtérés kiemelkedő fontossága. Ez tükröződik a mai perikópából: az égben mindig nagy az öröm, ha valaki felkerekedik a helytelen szokások, tévedések rabságából és a megtérés útjára lép. Isten mindig örvend a megtérő bűnösnek, akik megváltoztatják helytelen életmódjukat és új életet kezdenek.

Vajon hasonlóan gondolkodnak Isten mai gyermekei is, a keresztények? Vajon örülnek-e mások megtérésének? Hogyan viselkednek a megtérőkkel? Vajon teremtenek-e olyan légkört közösségeikben, hogy ott a bűnösök kedvet és erőt kaphassanak életük megváltoztatására? Egyáltalán van-e még hely körükben az újrakezdők számára?

A közösségek életére nem egyszer jellemző a türelmetlenség és a meg nem értés. A templombajárók nem egyszer árgus szemekkel nézik azokat, akik korábban kerülték az egyházat és távol maradtak tőle. Nem minden hívő nézi jó szemmel a megtérőket. Sokan csak a makulátlanok társaságát keresik, és hogy ha az egyházban azt nem találják, akkor nincs többé „békesség a földön a jóakaratú embereknek” (Lk 2, 14).

Ez nem jelenti azt, hogy az egyháztól távol állók különbek a híveknél. A nem hívők és közömbösek hajlamosak magas erkölcsi mércét felállítani az istenfélő, buzgó és gyakorló keresztények számára. Olykor megalapozatlan vádakkal illetik a gyakorló keresztényeket: egész héten veszekednek, lopnak, csalnak, pletykálkodnak és vasárnap meg szaladnak a templomba és áldoznak.

Ezek a vádaskodók azt a látszatot keltik, mintha számukra a szentségek biztonsági védőoltások és védőfelszerelések lennének, amelyek rendeltetése abban áll, hogy megóvjanak a félrelépésektől és a bűnöktől. Az ilyen embereknek el kell mondanunk, hogy a keresztények nem szentek, és hibákat is elkövethetnek. Szabad új életet kezdeniük és megtérniük.

Korunkban komoly probléma, hogy mindenütt istenek vagy legalább félistenek kellenek, akik sohasem hibáznak. A keresztények nem félistenek. Gyarló emberek, akik nagyonis rászorulnak Isten és embertársaik irgalmára. Ezért nem törhetnek senki felett pálcát. Krisztus által maguk is bocsánatot nyertek. Nem kerülte el figyelmüket az Efezusiakhoz írt levél üzenete: „legyetek egymás iránt jóindulatúak, könyörületesek, és bocsássatok meg egymásnak, amint Isten is megbocsátott nektek Krisztusban” (Ef 4, 32).

Ezért a keresztény sohasem lehet tagja a közvélemény rögtönítélő bíróságának. Emlékeznie kell Jézus magatartására, amellyel az evangéliumi bűnös asszony iránt viseltetett. Egy ideig szótlanul irogatott a homokban. Jézus ítélethozatala előtt elnémult, csendes lett és mélyen elgondolkodott. Örök időkre szóló példa ez minden krisztushívő számára. Mielőtt elhamarkodottan ítélkeznénk, némuljunk el egy pillanatra és gondolkozzunk el saját gyarlóságaink felett. Egyedül Istennek áll jogában felhánytorgatni mások hibáit. Számára ami elmúlt, az elmúlt és a múlté. Így mi sem piszkálgathatjuk mások behegedt sebeit. Különben a megtérők sohasem találnak vissza közösségünkbe és nekünk sem lesz örömünk testvéreink megtérése felett.

A mai szentmise evangéliumának példabeszédével Isten hozzánk is szól: Fiam, menj ki a szőlőmbe dolgozni! Az első fiú „nem megyek”-kel válaszolt a mai evangélium példabeszédében, de később mégis csak meggondolta a dolgot és kiment atyja szőlőjébe dolgozni.

Ameddig még képesek vagyunk így eljárni, addig aggodalomra nem lehet okunk: jó úton haladunk. A baj akkor kezdődik, ha Istent már csak ajkunkkal dicsérjük és szüntelenül mondogatjuk neki „megyek, megyek”, „ige, igen” vagy „Uram, Uram”, de akaratát nem teljesítjük.

Az Úr ellenségei is vallották Istent, a legtöbben még törvényeit is ismerték. Jézusnak ez mégsem volt elég. Az Úr elmarasztalta őket, mert nem teljesítették Isten akaratát.

Évközi 27. vasárnap

Olvasmány: Iz 5, 1–7;

Szentlecke: Fil 4, 6–9;

Evangélium: Mt 21, 33–43.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények hittel vallják, hogy a mindenség Ura kezében van az egész teremtett világ. Tőle jövünk és általa érjük el végleges beteljesedésünket. Ő mindenkinek bőségesen osztja ajándékait és szereti övéit. Különösen szépen megtapasztaljuk ezt, ha a világ gazdagságára és a föld bőséges termésére gondolunk.

Az őszi terménybetakarítás végén az egyház hálaadó ünnepet ül. Isten elé járulunk és hálás szívvel megköszönjük a tőle kapott javakat.

Most eljöttünk a templomba, hogy megköszönjük gondviselő atyánk határtalan jóságát és segítségét kérjük a továbbiakban. Ugyanakkor megerősítjük magunkban a szándékot, hogy továbbra is akaratának megfelelően gazdálkodunk a tőle kapott javakkal.

Szentbeszéd

Akik idejében átadják neki a termést

Mt 21, 41

Ősz van. A szüret ideje. Visszaemlékszünk a régi időkre, amikor otthon szüretre készülődtek az emberek. Fiúk és lányok, felnőttek és gyerekek vidáman mentek ki a szőlőbe. Eljöttek a barátok és az ismerősök is. A szekerek zörgése és hordók kongása mellett szólt a nóta. Hangos volt a hegyoldal. Sokan mókáztak. Teli várakozással találgatták: Vajon mennyi lesz? Hogy enged idén a szőlő?

Legyen ma ez a szüreti kép a mise olvasmányok háttere. Ezekben két szőlősgazdáról hallottunk. Mindkettő várja a bőséges termést. Isten ilyen szőlősgazdához hasonlítja magát. A kiválasztottakat szőlőbérlőknek nevezi, a keresztény élet szép hozamát pedig jó termésnek. A példabeszéd szerint Isten a szőlőművesektől jó termést, a krisztushívőktől eredményes keresztény életet vár.

A gonosz szőlőművesekről szóló példabeszédben Isten a szőlőhegy tulajdonosa, aki bérbe adta szőlőjét Izraelnek, az ő népének. Azzal a feladattal bízta meg, hogy gondoskodjék a jó termésről, teljesítse szent akaratát. Isten erre a megegyezésre többször emlékeztette népét és ismételten elküldte hozzájuk követeit, a prófétákat, hogy tudassák akaratát és szorgalmazzák az Isten és népe közötti megállapodás betartását. A tulajdonosok és bérlők kapcsolata általában nehézségekkel jár. Isten népe gyakran nem sokat törődött Ura üzenetével és küldötteivel. A prófétákat bántalmazták és nem egyszer megölték Isten alkalmatlankodó követeit. Még a tulajdonos gyermekével, a gazda örökösével, az Isten Fiával is így bántak el. Isten saját fiát küldte hozzájuk, Jézus Krisztust, de a bérlők őt is megölték. Nem hallgattak szavára. Ezért Isten elvette ószövetségi választott népétől a megbízatást és új bérlőkre bízta szőlőjét, a krisztushívőkre. Nekik is meghagyta, hogy gondoskodjanak a jó termésről.

A példabeszéd világosan kifejezésre juttatja, hogy Isten egykor a zsidó népnek ajánlotta fel országát, de az nem élt a nagy lehetőséggel. Ezért Isten elfordult az ószövetségi választott nép Őt elutasító részétől. Más népet választott magának: a keresztényeket, helyesebben az egyházat, amelybe minden ember meghívást kapott. A kereszténység lett Isten szőlőjének bérlője. Most neki kell helytállnia és biztosítania kell a bőséges termést, mert különben a keresztények sem kerülhetik el Isten ószövetségi népének kudarcát: „Aki erre a kőre esik, összezúzza magát, s akire rázuhan, azt szétmorzsolja” (Mt 22, 44).

A korábbi szőlőművesek gonoszsága máig sem szűnt meg. A kereszténységet szüntelenül kísérti a hűtlenség Isten iránt. Mégis tagadhatatlan, hogy a kereszténység az egész emberiséggel összefogva a jó termés betakarításán fáradozik. Mégis fenyegeti a veszély, hogy Isten saját termését önmagának tulajdonítja. Ez nem új jelenség. Az ember mindig arra törekedett, hogy függetlenítse magát Teremtőjétől. Valóban sokféle munkát elvégzett az Úr szőlőjében. Megtanult bánni a csiszolt kövekkel, a faragott fával, az ércekkel és a tűzzel. Megtanult hatalmas házakat, templomokat és gyárakat építeni. Elleste a természet törvényeit és hasznosította azokat. Megszelídítette az állatokat és a természet erőit. De nem tanulta meg, hogy a termést le kell raknia a Szőlősgazda lábai elé. Szüntelenül elfelejti, hogy a szüreti termés elsősorban a szőlősgazda tulajdona. Az ember maga akar a mindenség tulajdonosa, gazdája s ura lenni. Úgy gondolja, hogy a világban valóban ő az Úr és még Istent is kivetheti abból. Beképzelt lett. Egy-két elszólása nem nyelvbotlás csupán: „Nincs szükségünk Istenre”, „Isten halott”, „a világűrben nem találkoztunk vele”, „a bonckés alatt sohasem láttuk a lelket”. Ma valóban nagyon sok olyan kérdésre válaszol az ember, amelyre korábban Istentől várt feleletet. Az evolucionizmus, az örökléstan, a pszichológia és az atomfizika óriási ismeretekkel gazdagította tudásunkat. A tudomány és technika valóban csodás eredményeket ért el. Mindezeket figyelembe véve a mai ember felteszi a kérdést: Mi szükség van itt még Istenre? A nyersanyagokból újakat teremtünk. A gazdasági előrehaladás feltartóztathatatlan. Néha valóban úgy tűnik, mintha a politikai, gazdasági és szociális törekvések valóban megteremthetnék az ember számára azt a teljes boldogságot és jólétet, amelyet a hívő ember Istentől vár. A kísértés mindenképpen nagy: függetlenítsük magunkat Istentől. Evangéliumi kifejezésekkel: mi vagyunk Isten szőlőjének gazdája, ura; mi rendelkezünk a világ felet; minket illet a világ minden gyümölcse; senkinek sem tartozunk számadással.

A mai vasárnap evangéliuma ebből az öntelt és beképzelt gondolkodásból igyekszik kijózanítani bennünket. Elmondja, hogy a szőlőhegy gazdája nem mi vagyunk, hanem Isten, aki egyszer s utoljára elküldte hozzánk szőlőjébe Szent Fiát, Jézus Krisztust. Vele utolsó üzenetet intézett hozzánk: Isten országa közel van. Térjetek meg. Tartsátok meg Isten akaratát, mert csak így hozhat a világ bőséges termést: szilárd békét, őszinte kiengesztelődést és megbocsátást, igazi boldogságot.

Vajon kárát szenvednénk, ha hallgatnánk Isten üzenetére és megtartanánk parancsolatait? Mi lenne, ha cselekedeteink előtt még Isten tanácsát is kikérnénk? Talán olyan furcsa lenne, ha egy orvos nehéz operációja előtt betegével együtt imádkozna? A jogi döntések előtt talán nem lehetne imát rebegni? Miért ne imádkozhatnának a tarifpartnerek a fizetési tárgyalások előtt és a kormány tagjai a parlamentben?

Ezek evilági ügyek. Való igaz. A politikai, gazdasági, tudományos és kulturális kérdések evilági sajátosságok, amelyeket nekünk kell megoldanunk. Ha egy orvos nem érti hivatását, hiába imádkozik. A többi szakember úgyszintén. A világ és dolgai evilági ügyek és azok irányítását Isten reánk bízta. Isten nem adott rájuk konkrét recepteket. Krisztus sem avatkozott bele közvetlenül kora politikai, gazdasági és szociális kérdéseibe. Nem tette fölöslegessé az emberi kutatást, kísérletezést és tanulást. Isten nem szándékozta hittel és imádsággal helyettesíteni a szakmai tudást, a felelősségteljes munkát, a lelkiismeretességet. De Isten megmutatta az irányt az emberi kérdések megoldására. Az imádság által hozzá kapcsolódunk. Ez nyugalmat, biztonságot és erőt ad. A hit új meglátásokhoz segít, az imádság pedig legtöbbször helyreállítja az Isten és ember közötti törvényes rendet.

Az ember megteheti, hogy úgy rendezkedik be Isten szőlőjébe, mintha Ő nem is lenne. Kijelentheti, hogy nincs szüksége Istenre. Megpróbálhatja kizárni Istent szőlőjéből, mint ahogyan ezt a példabeszéd bérlői is megkísérelték. De ugyanez a példabeszéd arra is figyelmeztet, hogy kerüljük el az emberi önteltséget és fennhéjázást. Megtörténhet, hogy Isten még azt is elveszi tőlünk, amivel rendelkezünk. Megtörténhet, hogy Isten nélkül gonoszabbá válik a világ és „a gonoszokat a gonoszok sorsára juttatja” (Mt 22, 41). Feladatunk teljesíteni Isten akaratát és jó gyümölcsöt teremni. Így lakható, igaz és békés lesz a világ.

Évközi 28. vasárnap

Olvasmány: Iz 25, 6–10a;

Szentlecke: Fil 4, 12–14. 19–20;

Evangélium: Mt 22, 1–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

A szentírás gyakran lakomához, menyegzőhöz hasonlítja Isten országát. Ezzel juttatja kifejezésre, hogy Isten az embert a lakomákon tapasztalható vidámságra, békére s megelégedettségre, a meghitt együttlét boldogságára hívta.

A vasárnapi szentmisére szóló meghívás elfogadása annak jele, hogy az Úr vacsoráján és ünnepi lakomáján egykor mi is szívesen részt veszünk, és ebben a közösségben Istennel mi is örvendezni akarunk.

A lakomára általában készülődni kell. Elindulás előtt tükörbe nézünk, hogy lássuk rendbeszedtük-e kellőképpen önmagunkat és rendben van-e öltözetünk.

A mai eucharisztikus lakoma kezdetén pillantsunk a lelkitükörbe és kérdezzük meg önmagunktól: Rendben van-e lelkünk menyegzős köntöse? Van-e azon bűnfolt vagy egyéb rendellenesség?

Ezek eltávolítására és kiküszöbölésére most segítségül hívhatjuk Istent és embertársainkat. Isten ünnepi asztalánál csak kifogástalan és tiszta lelki öltözetben jelenhetünk meg és érezhetjük igazán jól és fesztelenül önmagunkat.

Szentbeszéd

Gyertek a mennyegzőre

Mt 22, 4

Ma sokak számára idegenül cseng a királyi mennyegzőről szóló példabeszéd. A mindig teli gyomorral rendelkezők és a fogyókúrázók talán még méltatlankodnak is, és irtózva hallgatják a királyi lakomára szóló meghívót. Ők igazán nem kívánnak enni-inni és lakmározni. Elegük van belőle. Ők alig vágyakoznak egy olyan Istenország után, amely királyi menyegzőhöz hasonlít.

A példabeszédet más szemmel kell néznünk. A gyermekek és az örökké éhes fiatalok szemével. Az ő viszonyuk még zavarmentes az evés-iváshoz. Egy ilyen királyi menyegzőre szóló meghívó számukra még érdekes és örvendnek neki. Itt aztán lehet enni-inni, szórakozni, mulatni és táncolni. Nem kínozzák őket a gyomor- és májbántalmak, a gyerekeknek nem kell félniük a rendőri ellenőrzéstől, sem a mérleg túlságosan kibillenő nyelvétől. Ők a lakomán önfeledten szórakozhatnak. A barátok között jól érzik magukat, fesztelenül szórakozhatnak, minden felügyelet nélkül és szabadon élvezhetik az életet.

A mai evangéliumban ilyen ünnephez hasonlítja Jézus végső hazatérésünket Istenhez. Izajás szavait juttatja eszünkbe:

„A seregek Ura minden nemzetnek

bőséges lakomát rendez e hegyen.

Lakomát, ahol lesz finom bor, zsíros, legjava falat,

és erős színbor” (Iz 25, 6).

Ilyen lakomára hív bennünket Jézus: „a lakomát előkészítettem, ökreimet és hizlalt állataimat leölettem, minden készen van, gyertek a mennyegzőre” (Mt 22, 4).

„Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre” – rendelkezett Jézus egy másik ünnepélyes vacsorán, amelynek emlékét ma is megüljük egy nyelés bor és egy kis fehér ostyányi kenyér mellet. A bőséges lakoma szimbóluma ennyire összezsugorodott. Néhol feszes fogadás lett belőle, minden különösebb látványosság nélkül, kis kenyértöréssel.

Eucharisztikus lakománk eltávolodott az őskeresztények szeretetlakomával végződő istentiszteletétől? Felismerhető-e még, hogy szentmiséinken az Úr bőséges és vidám királyi lakomájáról van szó?

Jézus példabeszéde az örök élet menyegzőjéről és az erre szóló meghívója elsősorban a zsidóknak szólt, de érthet abból minden kor embere is. A Nagy Tanács tagjai és rangos emberei megérthették belőle, hogy Isten az öntelt és öntetszelgő vallásos zsidóktól elfordult és helyettük másokat hívott: Galilea kicsi embereit, a betegeket, az elnyomottakat, a kisemmizett és lenézett koldusokat, az utcalányokat és a bűnösöket.

A példabeszéd meghívójának címzettjei azonban nemcsak a zsidó nép, hanem minden ember. Mi is. Valamennyien. Mindenkinek módjában áll elfogadni vagy összetépni Isten meghívóját. Vissza is lehet utasítani, amint ezt Jézus több kortársa tette.

Számunkra ez az isteni meghívó minden vasárnap konkrét alakot ölt a szentmisére szóló meghívásban. Ezt a meghívót mégsem szabad azonosítanunk Isten örök életre szóló meghívásával. A szentmise ugyanis csak az örök élet lakomájának előünnepe és előképe. De ez a maghívó is olyan összejövetelre szól, amelyen mindenféle emberrel összekerülhetünk: az utca emberével, az ácsorgókkal, a csavargókkal és még börtöntöltelékekkel is.

A mai példabeszéd azonban nem arra szolgál, hogy egymást hibáztassuk és gyanúsítgassuk. Azt sem kérdezzük, hogy ki, honnan és milyen megfontolásból jött közénk.

A példabeszéd rávilágít arra, hogy az Úr lakomájának vendéggyülekezete az egyház, amelyben mindenféle ember előfordul, jó és rossz egyaránt. Isten országát mégis ez a gyülekezet teszi láthatóvá a földön. A példabeszéd szerint Isten országába minden ember hivatalos, és az örökkévalóságban is mindenféle emberből áll majd Isten asztaltársasága. Aki nem képes megbarátkozni Isten különös vendégeivel és barátaival a földön, az a mennyben sem juthat asztalához. Aki nem tudja elfogadni embertársát, annak nincs menyegzős köntöse és bármennyire is kegyetlenül hangzik, de hallani fogja: „Kötözzétek meg kezét-lábát és dobjátok ki a külső sötétségre” (Mt 22, 13). A példabeszéd komoly tanúsága: A keresztényeknek jó barátként kell elfogadniuk nemcsak Istent, Jézust és az ő szentjeit, hanem egymást is, közösségükben bárkit, a neveletlen, durva és rosszindulatú embertársakat is, akik szerintünk talán még Isten meghívójára sem méltók és akiknek még bizonyára nagyon sokat kell alakulniuk ahhoz, hogy eljuthassanak Isten asztalához az örökkévalóságban.

Isten örök lakomája egykor minden bizonnyal sokkal szebb, illőbb és méltóbb lesz, mint a mi szentmisénk és eucharisztikus lakománk. Ezért ne szegje kedvünket az egyház közösségében és az eucharisztikus ünnepségeinken előforduló hibák, gyarlóságok. A szentmise előkép és amikor részt veszünk azon, akkor még útban vagyunk az Isten királyi lakomájára az égben.

Mindannyian a meghívottak közé tartozunk. Isten azt akarja, hogy elfogadjuk meghívóját és egykor mindannyian ott legyünk családi asztalánál a mennyben. A meghívóval azonban el kell fogadnunk a legkülönlegesebb meghívottakat és ezek asztaltársaságát is. Tudomásul kell vennünk, hogy Isten nem hozzánk hasonló személyválogató. A meghívottak listáján nem csak szenteket találunk nála, hanem olyanokat is, akiket Isten az élet mélységeiből vett fel listájára. Meghívta őket, hogy felkínálhassa nekik Isten mennyegzős köntösét, amely nélkül sem ők, sem mi nem nyerhetjük el az örök üdvösséget.

Évközi 29. vasárnap

Olvasmány: Iz 45, 1. 4–6;

Szentlecke: 1 Tessz 1, 1–5b;

Evangélium: Mt 22, 15–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Mindennapi életünk egészet alkot. Többen mégis megpróbálják azt feldarabolni. Beszélnek jókról és gonoszokról, emberi jogokról és isteni parancsokról, természettudományos ismeretekről és hitbeli tudásról, állampolgárokról és keresztényekről. Ezzel azt a látszatot keltik, mintha ilyen vagy olyan életünk között éles és áttörhetetlen különbséget tehetnénk. Létünk egyazon Isten függvénye. Teljes egészében tőle származunk. Isten országát is mi alkotjuk és az nem fejlődik földi hazánk határain kívül. Isten országa világunkban és földi országunkkal együtt fejlődik.

Isten országa nem álomkép, hanem Isten uralma. Leginkább ott virágzik, ahol a keresztények bátran szót emelnek az élet megsértése és az isteni rend megbontása ellen, ahol nem viselik el szótlanul az emberi jogok meggyalázását és mindent megtesznek annak érdekében, hogy helyre álljon az igazi béke a földön.

Ugyanaz az ember az égi és földi haza állampolgára is egy személyben. Így a krisztushívő az Istennel és teremtményével megbékélt emberiség üdvözítő kovászává válhat.

Jézus Krisztus még ellenségei szerint is az igazsághoz híven tanította az Isten útját. A mai evangéliumban kihangsúlyozta kettős állampolgárságból adódó kötelességeink elvét: „Adjátok meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené” (Mt 22, 16 ill. 21)

Szentbeszéd

Adjátok meg a császárnak, ami a császáré – az Istennek pedig, ami az Istené

Mt 22, 21

A cselszövők Jézus korában sem aludtak. Ravaszkodásuk sohasem szűnt meg. Megtalálható ma is a társadalomban, a gyárakban és a műhelyekben, az irodákban és a családokban. A cselszövők kíméletlenül és egyformán támadnak mindenkit. Nem kímélik sem az igazakat sem a szenteket. A gazembereket éppúgy kikezdik mint a jóságos embereket.

A mai evangéliumban Jézust vették célba. Agyafúrt ellenségei csapdát állítottak neki. Szabad-e adót fizetni a császárnak és ezzel hallgatólagosan elismerni a császár hatalmát Isten népe fölött – kérdezték tőle fondorlatosan.

A kérdés ártatlannak tűnik. A háttér ismeretében arcátlan buktató. A római betolakodók adókövetelésével szemben Jézus kortársai között sem alakult ki egységes vélemény. A hazafias párt (a zeloták) megtagadta az engedelmességet és nem fizetett adót a római megszállóknak. A heródesi párt (heródiánusok) lepaktált velük, a farizeusok megtűrték őket és engedelmeskedtek nekik, amíg a megszállók vallásszabadságukat garantálták. A buzgó zsidók közül többen bálványimádásnak tekintették a pogány betolakodóknak fizetett adót. Ők elvetették a pogány állam támogatását, mert úgy vélték, hogy a pogány államhatalom Isten uralmának kifejezett ellensége.

Jézus válaszával könnyen maga ellen bőszíthette volna nemzete egyik vagy másik pártját, a különféle csoportokat illetve a megszállókat. Jézus viszont bámulatos kijelentésével nemcsak ügyesen elhárította a cselvetést, hanem egyben megszabta az Isten hatalma és az államhatalom iránti tisztelet mércéjét is: „Adjátok meg a császárnak, ami a császáré, és az Istennek, ami az Istené” (Mt 22, 21).

A kérdés időszerűségéből ma sem veszített. A II. világháború idején, de azóta is az államhatalmak számtalanszor visszaéltek jogaikkal és váltak a gonoszság eszközévé. A súlyos visszaélésektől sem riadtak vissza. Így érthető, ha ma az állam legkisebb túlkapásaira rögtön felkapjuk fejünket és olykor még öklünket is rázzuk.

Jézus mércéje arra utal, hogy az állam és vallás szétválasztásával és főleg a kettőnek egymással történő szembeállításával még nem lehet feloldani a közöttük fennálló feszültségeket. A „vallás privát ügy” divatos szólam sem vezethet igazi eredményre. A vallást ugyanis nem lehet az ember egyéni és személyes ügyei közé sorolni, mert a vallásnak komoly közösségi kihatásai vannak. Az államhatalom körét sem lehet csupán csak a közéleti színtérre korlátozni, mert annak az egyéni életre szoros kihatásai vannak. Ugyanakkor az állam sem vonhatja ki magát Isten hatalma alól, mert ahol Isten törvényét lábbal tiporják, ott hamarosan lábbal tiporják az emberi jogokat és átgázolnak azokon. Isten nélkül az állam könnyen embertelen célok és ideológiák martalékává válik. Rabságába ejti az önzés, a hatalom, a világuralom, a jólét.

Ezért a keresztényeknek mindig meg kell vizsgálniuk, hogy milyen államhatalom szolgálatában állnak. Jézus felszólítása: „Adjátok meg a császárnak, ami a császáré, és Istennek, ami az Istené” minket is az állammal való közreműködésre és felelősségvállalásra ösztönöz ebben. Közreműködéseinkkel olyan államhatalom kialakításán kell fáradoznunk, amely egyformán szolgálja mind a közösség, mind az egyén javát, de ugyanakkor tisztelettel adózik Isten törvényének is. Isten törvényei alapján mindannyian számadással tartozunk a társadalomban vállalt felelősségünkért és cselekedeteinkért.

Évközi 30. vasárnap

Olvasmány: Kiv 22, 20–26;

Szentlecke: 1 Tessz 1, 5c–10;

Evangélium: Mt 22, 34–40.

Bevezető a szentmise kezdetén

Missziós vasárnap az egyház a misszionáriusok munkájára és támogatására hívja fel figyelmünket, de ugyanakkor keresztény élethívatásunkra is emlékeztet. Az igehirdetés minden megkeresztelt ember feladata és kötelessége. Jézus ügyét minden megkeresztelt embernek képviselnie kell. Szóval és példával tanúságot kell tennie Jézus Krisztusról és az ő evangéliumáról a családban, a munkahelyen, a társadalomban és az egyház közösségében.

Az egyház szüntelenül azon fáradozik, hogy megismertesse velünk Isten legfőbb parancsolatát: „Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből... Szeresd embertársadat mint saját magadat”. A parancs teljesítése nélkül nincs üdvösség sem földön, sem a mennyben.

Isten legfőbb parancsa nélkül nincs béke, szabadság és boldogság a földön. Sokan életüket áldozták azért, hogy szebb legyen a föld. Ma az 1956-os forradalom és szabadságharc hősi halottjaira és vitéz harcosaira is emlékezünk. Kérjük Istent, hogy a szabadság elhunyt hőseinek és harcosainak adja meg a megérdemelt jutalmat. Imádkozzunk, hogy magyar népünk Isten Fiának keresztje alatt eljusson az igazi egyetértésre, igazi jólétnek, békének és szabadságnak örvendhessen. Istenünkhöz és Urunkhoz kell térnünk, mert csak így jön el a béke földünkre, lesz tartós jólét és szabadság hazánkban. Elsősorban Isten fiainak szabadságában kell élnünk ahhoz, hogy népünk is szabadságnak örvendjen. Jézus Krisztusban a megváltás és az üdvösség.

Hogy megváltásunk szent áldozatán igazi keresztény lélekkel vehessünk részt, most vizsgáljuk meg lelkiismeretünket és bánjuk meg bűneinket.

Szentbeszéd

Szeresd felebarátodat, mint saját magadat

Mt 22, 39

A szentmise evangéliuma a főparancsolatot közli. Ez az első és legnagyobb parancs. Magába foglalja az összes többi isteni törvényt és mégis ezekben konkretizálódik.

A főparancsolatot a szeretet kettős parancsolataként szokták emlegetni. Talán nem tévedek, ha ma mégis a szeretet hármas parancsolatáról szólok: az Isten, az embertárs és az önmagunk iránti szeretet hármas kötelezettségéről.

A főparancsolat vallásos körökben ismerős. Ezért könnyen előfordul, hogy már rá se figyelünk, ha halljuk: „Szeresd uradat, Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből... Szeresd embertársadat, mint saját magadat” (Mt 22, 38–39).

A múltban keveset beszéltünk a szeretet parancsolatának harmadik kötelezettségéről: Szeresd embertársadat MINT saját magadat. Eszerint a felebaráti szeretet mércéje az önmagunk szeretete. A felebaráti szeretet előfeltétele a helyes önszeretet. Nem szeretheti embertársát az, aki nem szereti önmagát.

Talán most arra gondolunk, hogy önmagunk szeretetéről nem kell sokat beszélnünk, hiszen az ember természeténél fogva talán nagyon is szereti önmagát. „Minden szentnek maga felé hajlik a keze, s hátha valaki még nem szent” – mondogatjuk élcesen. A legtöbben valóban túlságosan szeretik önmagukat. De vajon elfogadja-e magát minden ember? Önmaga képességeit és adottságait gyarlóságaival együtt?

Tapasztalat szerint többen elégedetlenek önmagukkal, hivatásukkal, eredményeikkel. A legtöbben többek és mások szeretnének lenni, mint akik. Alig képesek elviselni saját korlátaikat és elégedetlenek képességeikkel. Bosszankodnak gyengeségeik miatt. A legtöbb ember valódi élete elmarad álmai mögött, a kívánságok és vágyálmok ketrecében él.

Ez a belső feszültség önmagában még nem rossz. Jó is lehet, ha valaki önmagával nincs megelégedve és valóban jobb, igazabb és szebb élet után vágyakozik. Ez a vágy hozzájárulhat személyes fejlődéséhez és kiteljesedéséhez. Érték, amely hozzásegít még megváltoztathatatlannak tűnő tökéletlenségeink kiküszöböléséhez is.

Minden jóra való törekvése mellett az embernek mégis elengedhetetlenül fontos, hogy hibái ellenére elfogadja önmagát. Különben embertársait sem lesz képes elfogadni hibáival együtt. Embertársainkat kénytelenek vagyunk elfogadni olyanoknak, amilyenek. Tőlük még az önmagunkkal szemben támasztott igényeknél is többet kívánunk. Szeretnénk, ha jobbak lennének, mint mi magunk vagyunk. Nehezünkre esik őket elfogadnunk és szeretnünk úgy, amint vannak. Leginkább csak akkor szeretnénk őket, ha hibátlanok lennének és saját ízléseinknek megfelelően élnének.

Ez a gondolkodás szem elől téveszti a valóságot. Nem követi a jézusi szeretet útját. Jézus válogatás nélküli szeretetet vár tőlünk. Az általa hirdetet szeretet elfogadja az embert összes gyarlóságaival és hibáival együtt. Megértésre és megbocsátásra képes. „Nem keresi a maga javát” (1 Kor 13, 5), nem ítélkezik és nem ítél el senkit. Minden emberben megkeresi és meg is találja a jót és a szépet, a kétségtelenül benne rejlő értékeket és az Isten képmását.

A keresztény szeretetről tanúskodó embernek elsősorban önmagát kell elfogadni ahhoz, hogy így elfogadhassa embertársát. El kell fogadnunk saját képességeinket és tudatában kell lennünk önmagunk tehetségének. De ugyanakkor nem veszíthetjük el valóságérzékünket sem. Elég alázatosnak kell lennünk ahhoz, hogy elfogadjuk sorsunkat sikertelenségeinkkel és gyengeségeinkkel együtt.

Isten terveinek megfelelően akkor alakíthatja valaki önmagát, ha előbb felismerte önmaga hibáit, gyarlóságait és elégtelenségeit.

A pszichológusok már rég figyelmeztettek, hogy amit az ember nem fogadott el önmagában, az meg sem változtatható. Az ember viszonylag könnyen szeretettel viseltetik mások iránt, de gyakran keményen, olykor gorombán viselkedik az önmagában rejlő „kistestvérrel”, benső énjével. A Krisztussal való találkozás helye is ez (C. G. Jung).

Önmagunk helyes szeretete nélkül képtelenek vagyunk embertársaink szeretetére, mert úgy kell szeretnünk őket, mint önmagunkat. Önmagunk elfogadása viszont embertársaink elfogadására képesít. Hibáink, gyarlóságaink tudatában képesek vagyunk megértésükre és szeretetükre. Nekünk akkor is szeretnünk kell embertársainkat, ha azok nem olyanok, mint amilyennek mi szeretnénk látni őket.

Önmagunk és embertársaink helyes szeretete által Isten iránti szeretetünk fokozódik. Hogyan szerethetnénk Istent, ha nem fogadjuk el műveit és alkotásait, szüntelenül kritizáljuk, sőt megvetjük és elítéljük legkiválóbb teremtményét: az embert?

Az embernek mindenek előtt önmagával kell megbékélnie és önmagában kell kialakítania a helyes és egészséges kapcsolatot önmagához és másokhoz. El kell fogadnia és szeretnie kell önmagát, ha Isten legfőbb törvénye szerint akar élni. Csak így növekedhet benne az isteni gondolkodás.

Isten a szeretet, aki soha sem vet meg senkit. Megbecsüli az embert és szereti az egész világot összes kiválóságaival és tökéletlenségeivel együtt.

Évközi 31. vasárnap

Olvasmány: Mal 1, 14b–2, 2b. 8–10;

Szentlecke: 1 Tessz 2, 7b–9. 13;

Evangélium: Mt 23, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Isten minden időben munkatársakat választott magának és szolgálatára rendelte őket. Rájuk bízta a hit ébren tartását és ápolását. Tanítanak, figyelmeztetnek, szolgálnak és előimádkoznak, megpróbálnak életükkel is tanúságot tenni Isten iránti elkötelezettségükről.

Szükség van rájuk, mert a meghívottak között is sokan vannak, akik örökös istenkeresők és sohasem képesek egyszer s mindenkorra elkötelezni magukat Istennek. Isten embereinek segítségére és támogatására szorulnak.

Sokszor mégis bíráljuk papjainkat és egyházközségünk vezetőit, hivatalnokait és tisztségviselőit. Elfeledjük, hogy ők is közülünk valók és gyengeségeink szolgálatában állnak. Egyedül nem képesek mindannyiunkért síkra szállni. Mindannyiunk együttműködésére és közreműködésére is szükség van gyengeségeink leküzdésében. A keresztény közösségi élet megkívánja, hogy a közösség is síkra szálljon papjaiért és egyházi elöljáróiért. A krisztusi küldetés mindannyiunkhoz szól és Isten műve csak közösen folytatható, valósítható meg.

Vajon méltányos-e papjaink iránti magatartásunk és az egyházi személyeket érintő kritikánk és támadásunk? Vajon nem vallottunk-e mi magunk is kudarcot krisztusi küldetésünkkel?

Szentbeszéd

Egy a ti Mesteretek, ti pedig mindnyájan testvérek vagytok

Mt 23, 8

Jézus legkeményebb beszédét a farizeusok és írástudók ellen intézte. Ma részletet hallottunk belőle. Ebben Jézus nyomatékosan figyelmeztette és elítélte a farizeusokat és írástudókat, mert csak jártatták a szájukat, Isten akaratát emlegették, de tetteikkel eszük ágában sem volt követniük azt.

Az evangéliumban nem mi vagyunk a bírálat elsődleges címzettjei. Mennyiben érint bennünket mégis Jézus bírálata? Jézus egykori kritikája a zsidó nép vezetőivel és a farizeusokkal szemben ma is időszerű. Foglalkozhatunk vele. Mózes székében ma is sokan ülnek. Megütközünk az egyháziak hiúságán. Az egyházi személyek viselkedése nem egyszer önteltségről és beképzeltségről árulkodik. Az a kor is még csak most van múlóban, amely az egyházi személyeknek mindig és minden körülmények között elsőbbséget biztosított.

Jézus bírálata nemcsak az egykori írástudóknak szólt. Tanítása ma is figyelmeztet. Vigyázzatok! Jól tegyetek különbséget. Mózes székében néha farizeusok ülnek. Amit mondanak, az helyes és fontos, de ne hagyatkozzatok tetteikre és ne kövessétek azokat.

Az egyházi személyek hivatalt viselnek. Ilyen értelemben hivatalnokok és egy ügyet képviselnek, amely őrájuk is kötelező. De különbség van az evangélium tanítása és az evangéliumi tanítók magatartása között. Egyik nem azonos a másikkal. Egy közösségben szolgálnak és minden közösségnek szüksége van vezetőre, legyen az kicsi vagy akár nagy. Az egyházban, az egyházmegyében, a kicsi és nagy plébániákon szükség van emberekre, akik főfoglalkozásban szolgálják a vallás ügyét. Szükség van rájuk, még akkor is, ha szolgálatuk feszültségekkel jár.

Ez a feszültség többször a hivatal követelményei és az arra hívott személyek lehetőségei, képességei és alkalmasságai miatt jelentkezik. Az egyházi hivatalok követelményei rendkívül igényesek. Minden más hivatal igényeitől különböznek. Szolgálat és nem szakma, amelyet jól vagy rosszul el lehet tanulni és aztán ki-ki gyakorolhatja azt a maga módján. A vallás ügyének szolgálatát nem lehet szakmaszerűen űzni. Ez hivatás. A szakmát lehet hivatásszerűen űzni, de az egyházi szolgálatért élni s halni kell. A hivatalokban lehet napra és órára dolgozni. Isten és ügye szolgálatának azonban sohasem lehet órarendje. Ez örökös feszültséget teremt. Istennek ugyanis nem írható elő, hogy mikor hívja vagy szólítsa az embereket, akiknek az Isten szolgája, hivatalnoka örökké szolgálatára kell hogy álljon. Az embereknek sem írható elő, hogy mikor legyen szükségük Istenre vagy egyházára. Nekik mindig joguk van istentiszteletre, lelkipásztori gondozásra, a karitatív szolgálatra. Ez a jog általános és mindenki rendelkezhet azzal: fiatal és öreg, beteg és egészséges, szegény és gazdag, előkelő és elhagyott. Az egyházi szolgálattól óriási az elvárás és azt mindig hűségesen kell teljesíteni.

Nem alaptalan a kérdés: Van-e egyáltalán olyan ember, aki az egyházi szolgálat követelményeinek mindig és minden körülmény között eleget tud tenni? Valószínűnek látszik, hogy csak ritkán és nagyon kevés ilyen ember található. Fennáll a probléma, hogy az egyházi szolgálattevőktől lehetetlent várunk, még akkor is, ha mondogatjuk, hogy lehetetlent senki sem akar. Örökös elkötelezettséget és frissességet várunk tőlük. A vallásos dolgok nem tűrik a rutint és a megszokást, a megmerevedett sémát és a megkövesedett formákat. A kereszténység élet. A tanítás, a hitoktatás, a szentmise, a szentségek, a beteglátogatás stb. alapjában véve mégis mindig ugyanaz. Így unalmasnak tűnik. Az élet minden más terén magától értetődő a szokás és rutin. Az egyházi szolgálatot viszont nem lehet gépiesen, lelketlenül és imamalom módjára végezni. Hogy néz ki az ilyen szentmise vagy szentség kiszolgálás? A veszély viszont szüntelenül környékezi a papokat és a többi egyházi szolgálat viselőit, mert ők is emberek, közülünk valók. A veszélyt csak tudatosítani szeretnénk és ez még egyáltalán nem kisebbíti a nehézséget. Legfeljebb hozzásegít bennünket a kritika megértéséhez és közös összefogásra szólít a nehézségek megoldásában.

Isten ügyének szolgálatában mindannyiunk ébersége mellett a testvéri közösség kialakítása szükséges. Feladatunk közös és az evangélium tanítása szerint mindannyian testvérek vagyunk Krisztusban: „Ne nevezzétek magatokat atyának, mert egy a ti Atyátok, a mennyei” (Mt 23, 9). A felszólítás lehet idealisztikus és utópisztikus, de harmonikus egyházat csak testvéries szellemben lehet kialakítani. Közös küldetésünk sem teljesíthető másképpen. Az evangélium nem azt mondja, hogy egyetlen személyt se nevezzetek atyának, mesternek, tanítónak vagy valamilyen más vezetőnek. Sokkal inkább arra buzdít, hogy testvérnek tekintsük egymást. Könnyű az egyházi szolgákat bírálni és csak azt várni, hogy ők legyenek mindenkinek testvérei. A testvérekké kell válnunk felhívás viszont mindenkinek szól, papnak és hívőnek, vezetőnek és embertársnak egyaránt.

Vajon az egyházi vezetők bírálata egyben nem a közösség bírálata is? A testvéri szellem hiánya a közösségben? Amikor az egyházat bíráljuk talán nem önmagunkat bíráljuk? A közösség testvéries szelleme olyan feltétel, amely a vezetőket megakadályozza abban, hogy gőgös és hiú emberekké váljanak és elkerüljék az álszenteskedést meg a fennhéjázást. Nem azért lesznek talán sokan álszentek és fennhéjázók, mert a közösség maga is álszent, hiú, öntelt és büszke? Az egyházközség vezetője nem egyszer a közösség tükörképe, mint ahogyan a közösség is tükörképe vezetőjének.

A vezetők jogos vagy kevésbé jogos bírálatával mindig számolnunk kell. Kirakatban dolgozik és így bírálat tárgya.

A helyes és építő kritika fontos, és arra az egyháznak szüksége van ahhoz, hogy küldetését teljesíthesse, Isten akaratát továbbadhassa és teljesíthesse, a közösség és tagjai fonákságait kijavíthassa. Az egyház szolgái gyarló emberek, akárcsak mi valamennyien és ezért támogatásunkra szorulnak. Testvéri közösséggé kell válnunk. Keresnünk és teljesítenünk kell az Atya akaratát. Szorosan Istenhez kell kapcsolódnunk. Őáltala, Ővele és Őbenne valóban jó testvérekké válhatunk.

Évközi 32. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 6, 13–17;

Szentlecke: 1 Tessz. 4, 13–18;

Evangélium: Mt 25, 1–13.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztény ember tudja, hogy csak átutazó vendég a földön. Földi lakhelye váróterem, ahová ígérete szerint bármely pillanatban betoppanhat az Úr, hogy magával vigye övéit Isten örök birodalmába.

Az Úr eljövetelének biztos tudata és érkezésének hosszú késése az idők folyamán sokszor túlzó rajongáshoz vagy tétlen semmittevéshez vezetett. Az ilyen magatartással szemben viszont az éber keresztény magatartás fesztelen és könnyed, nem ismeri a görcsös merevséget, de kitartó még akkor is, ha az Úr évtizedeket vagy évszázadokat várat magára.

Bizonyos formában már itt a szentmisén találkozhatunk Istennel: Igéje és a kenyértörés által.

A sorsdöntő találkozásra azonban éberen kell várakoznunk egészen halálunk pillanatáig, mert nem ismerjük sem a napot sem az órát. Isten ugyanis bármely percben betoppanhat és érkezése végzetes következménnyel járhat, ha készületlenül talál bennünket.

Szentbeszéd

Virrasszatok tehát, mert nem ismeritek, sem a napot, sem az órát

Mt 25, 13

Az a benyomásom, hogy a legtöbben meglehetősen jámborul hallgattuk végig a mai evangéliumot. Felolvasásom közben az izgatottság legkisebb jelét sem tapasztaltam gyülekezetünk körében. Pedig ha csak egy kicsit is átgondoljuk az imént elhangzó evangéliumi üzenet részleteit, mindjárt megtaláljuk benne a felindultság kiváltásához alkalmas robbanóanyagot. Vagy talán nem szívtelenségnek tűnik az evangéliumi vőlegény, Krisztus Urunk részéről elmarasztalni a késő éjszakában is rá várakozó figyelmetlen hajadonokat? Hiszen ők valójában felkészültek a vőlegény fogadására, elfogadták meghívását a menyegzőre és vártak is rá tisztességesen. Csak éppen tartalék olajat nem vittek lámpásaikhoz. Szabad ezután őket a vőlegény kiszámíthatatlan magatartásából eredő hanyagságuk miatt hibáztatni és kegyetlenül kizárni a lakomáról? Kis elnézéssel, jóakarattal igazán bevihette volna őket a menyegzőre. Hiszen a vőlegénynek látnia kellett, hogy ezek a balga szüzek minden tőlük telhetőt megtettek, csakhogy rendbe hozhassák lámpásaikat: barátnőik segítségét kérték és éjszakának idején még az üzletest is felverték. Elképzelhető, hogy a vőlegény mégis csak az okos szüzekkel ül Isten terített asztalához, csak azért, mert ők bármely pillanatban készen álltak az Úr fogadására, minden eshetőségre felkészültek, és komolyan vették a rájuk bízott feladatot?

Jézus ezen példabeszéde alapján még arra is gondolhatunk, hogy ezentúl fölösleges a jószívűség és irgalom. Hiszen az evangéliumi elbeszélésből hamar úgy tűnhet, mintha maga Krisztus Urunk, a vőlegény sem ismerne semmiféle pardont és asztalának menyasszonyai is kőszívűek lennének.

Az ilyen félrevezető következtetések távol állnak a mai evangélium tanításától. Ez elsősorban életünk sorsdöntő idejére, fontosságára szeretné felhívni figyelmünket: a könyörtelen határidőre, a döntő pillanatra, Urunk érkezésére, amely bármeddig várat magára, mindig készenlétben kell, hogy találjon bennünket.

Ilyen könyörtelen pillanattal sokszor találkozunk mindennapi életünkben. Hányszor megtörtént már, hogy orrunk előtt becsapták az ajtót, a pénztárak kis ablakát, és a parányi résen át fejünkhöz vágták a könyörtelen valóságot: „Sajnálom, záróra, az idő lejárt”? Vagy nem ment még el előttünk soha a vonat és villamos? Nem néztünk tehetetlenül a megváltoztathatatlan egykori lehetőség után? Az elszalasztott pillanat nem tér vissza sohasem. De nem ugyanez a helyzet a beiratkozások, a kérvények, a pályázatok határidejével is? Ilyenkor legtöbbször hiába esdeklünk s könyörgünk, sehol sem hunynak szemet, legfeljebb jöhetünk majd máskor. Legtöbbször mi magunk szalasztottuk el a lehetőséget, méghozzá jóvátehetetlenül! Sokszor még az előzetes figyelmeztetéseket sem vettük komolyan és így később vállalnunk kellett az elszalasztott pillanatok súlyos következményeit.

Jézus a mai példabeszédben örök üdvösségünk megszerzésének határidejére irányította figyelmünket. Mintegy figyelmeztetett arra! A különbség csak az, hogy míg a mindennapok döntő pillanata általában közismert, addig az örök üdvösség megszerzésének határideje bármely pillanatban lejárhat. Ezért ennek megfelelően hangzik a figyelmeztető felhívás: „Legyetek hát éberek, mert nem tudjátok sem a napot, sem az órát” (Mt 25, 13).

A legtöbbször csak akkor értjük meg e szavak horderejét, ha barátainkat vagy közeli hozzátartozóinkat hirtelen elragadta közülünk a halál: egy-egy nem várt betegség, baleset vagy szerencsétlenség. Ezek után keserűen kellett tapasztalnunk a megváltoztathatatlan valóságot: elmaradt az esküvő, megszűnt a barátság, felborultak a tervek, ünnepségek és előadások.

A tíz hajadonról szóló példabeszédet akkor értettük meg igazán, ha tudomásul vettük az Istentől kapott idő végérvényes jelentőségét és körültekintő gondossággal készülődünk a Vele való találkozás döntő pillanatára.

A várakozás és felkészülés mikéntjére a mai evangéliumban nem találunk semmiféle gyakorlati útmutatást. Talán ez nem is fontos, hiszen a legtöbben amúgy is tudjuk, mikor cselekedtünk okosan és mikor ostobán, mert „a bölcsesség” – így hallottuk ezt a mai olvasmányban – „ragyogó és hervadhatatlan, könnyen felismerik, akik szeretik, és megtalálják, akik keresik” (Bölcs 6, 12).

Évközi 33. vasárnap

Olvasmány: Péld 31, 10–13. 19–20. 30–31;

Szentlecke: 1 Tessz 5, 1–6;

Evangélium: Mt 25, 14–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise két szentírási szakaszában olyan példaképekkel találkozunk, amelyek erőteljes és dinamikus keresztény életre serkentenek minket. A keresztény élet ugyanis nemcsak tétlen várakozás Isten ígéreteinek beteljesülésére, hanem éber és józan küzdelem is Isten országának eljöveteléért. Így újra és újra feltehetjük magunknak a kérdést: vajon a tétlen várakozás vagy a józan tevékenység jellemzi-e keresztény életünket. Mi mindenesetre azon krisztushívők közé szeretnénk tartozni, akik nemcsak a mának élnek és ölbetett kézzel várják a holnapot, hanem a hit jövőbe vetett reményével a tevékeny élet kockázatára is vállalkoznak.

Szentmisénk elején forduljunk bizalommal Istenünkhöz, kérjük, hogy bocsássa meg eddigi jóra való restségünket és adjon nekünk apostoli buzgóságot az evangélium szolgálatában.

Szentbeszéd

A kevésben hű voltál, sokat bízok rád: Menj be urad örömébe

Mt 25, 23

A felhasznált isteni adományok és nem mindennapi életünk eredményei vezetnek bennünket az örök életbe.

Nem egyszer hallottunk már jó tanulókról, akik egyébként mindig kitűnő jegyekkel rendelkeztek, de egy szép napon, hogy, hogy nem, mégis megtörtént, ami lehetetlennek látszott: rosszul sikerült a dolgozat és így éppen csak elégséges lett az osztályzat. Előfordul, hogy ilyenkor a beképzelt és gyermekükre büszke szülők szemrehányásokkal támadnak szorgalmas gyermekeikre, megfeledkezve arról, hogy ők már eddig is sokat szenvedtek szüleik túlzó elvárása miatt. Így aztán nem egy esetben előfordul, hogy a sikervadászó szülők állandó unszolása és a teljesítmények követelménye alatt vergődő gyermek hamarosan összeroskad és véget vet csak éppen most sarjadó életének.

Hogy ez nem mindennapi eset, csak örvendetes lehet. De ezek a ritkán előforduló katasztrófák megrendítő módon szemléltetik korunk sikerre, karrierre, teljesítményre alapozott gondolkodásmódjának rettenetes végét. Tagadhatatlan, hogy sikerélmények nélkül siralmas az élet, és az elért eredmények újabb teljesítményre serkentenek. Így a becsülettel kapaszkodó és ügyeskedő egyéneket nem érheti semmiféle kifogás. De mi van azokkal, akik állandóan csak az érvényesülésen, a sikeren és a győzelmen járatják eszüket, akik mintegy a hatalom, a győzelem és a diadal megszállottjai, akik előtt csak az számít valakinek, aki vitte valamire!? Ha pedig ez nekik sem sikerült, akkor úgy vélik, hogy legalább gyermekeik kötelesek azt elérni, amit ők akartak, de sohasem érhettek el. Az ilyen emberek sokszor elfelejtik, hogy az egyéni élet lehetőségei nagyon korlátozottak, kevés kivételtől eltekintve minden lét velejárója a szerencsétlenség és kudarc. Az eredmények és teljesítmények megszállottjai mindezeket alig képesek elviselni, számukra érvényesülés nélkül értelmetlen az élet és ebből egyesek nem is találnak más kiutat, csak az öngyilkosságot. Itt megpróbáltuk felvillantani korunk egyik jellegzetes gondolkodási módját. Amikor néhány tanuló életének végzetes kimenetelére utaltunk, csak elterjedt világnézeti felfogásunk csődjének egyik kirívó példáját akartuk emlékezetbe idézni. Teljesítményre és ellenteljesítményre épülő filozófiánk szörnyűséges és embertelen eredménye, hogy manapság előbb-utóbb a társadalom szemétdombjára, az árkok partjára szorítjuk és pusztulásra ítéljük azokat, akik megfelelő teljesítmény hiányában képtelenek beszállni a technikai fejlődés emberőrlő malmába.

Mit szóljunk mindezek után a mai evangélium példabeszédéhez? Ezt olvasva nem úgy tűnik-e, mintha örök üdvösségünk és életünk is a teljesítményektől függne? Aki az Istentől kapott két vagy több talentumot sikerrel forgatta, elnyerte az üdvösséget. Az egy talentummal rendelkező, eredménytelen és mihaszna szolgát pedig kidobták a külső sötétségre, ahol csak sírás és fogcsikorgatás várt rá. Az evangélium azt a látszatot kelti, mintha Jézus a könyöklő társadalmat pártolná és az örök üdvösséget a teljesítmények függvényévé tenné. Példabeszéde szerint úgy tűnik, mintha jutalomban csak azok részesülhetnének, akik sok sikert arattak: akinek van, még adnak, hogy bőven legyen neki – hallottuk ma. Próbáljuk csak meg alaposabban szemügyre venni a mai példabeszédet. Nem kerülheti el figyelmünket, hogy ebben az evangélista nyomatékosan is kihangsúlyozza: senki sem köteles erejét felülmúló teljesítményekre. Mivel létünket és képességeinket Istentől kaptuk, – méghozzá nem is akárhogyan, hanem előlegként és ajándékként – nem szabad elásnunk azt, hanem kamatoztatnunk kell adományait Istenünk és embertársaink javára. Ezek az Istentől nyert adományok szellemi képességeinkhez hasonlíthatók. Így a kitűnő nyelvérzék sem használ sokat, ha nincs meg valakiben a szorgalom és készség valamely idegen nyelv elsajátítására. Istentől minden ember kapott valamilyen képességet, – a bibliai megfogalmazás szerint – valamilyen talentumot: ki egyet, ki kettőt vagy éppen ötöt, amelyet aztán mindenki köteles felnőtt öntudattal és felelősséggel kamatoztatni. Arra viszont már senki sem köteles, hogy erejét meghaladó módon munkálkodjék a kapott talentumokkal. Isten nem akar könyöklő társadalmat, még kevésbé profitszomjas kapitalista kereszténységet, amelyben aztán mindenki tettekkel bizonyítja képességét és teljesítményeinek megfelelően nyeri el bérét.

Bizonyára erre utal példabeszédünk befejező szakasza, ahol arról értesülünk, hogy elbeszélésünk mindkét sikeres szereplője ugyanabban a jutalomban részesül, holott valójában nagyon különböző teljesítményekkel rendelkeztek: az egyik tíz, a másik csak négy talentumot szerzett, jutalmuk mégis ugyanaz: menj be Urad örömébe! Csak a szerencsétlen harmadik, aki Istentől nyert adományát egyáltalán nem kamatoztatta, csak ő egyedül nem léphetett be az Úr örömteli közösségébe.

Ha csak egy kicsit is komolyabban szemügyre vettük ennek a kudarcot vallott szolgának félénk magatartását, hamarosan megállapíthattuk, hogy míg az igazi keresztény rendíthetetlen bizalommal viszi Urának kincseit a kereskedők asztalára, addig a tétlen szolga csak retteg Istentől, és bizalmatlanságában semmit sem tesz érte, elássa Ura kincsét. Ő is belepusztul aggodalmába, akárcsak a többiek, akik mindig csak a sikerre építettek, de mégis maguk alá temették őket a sikertelenségek és a kudarcok. Példabeszédünk azonban nem kesergésre, hanem bizalomra akar serkenteni bennünket, még akkor is, ha eddig ölbetett kézzel vártuk a végelszámolás napját, akárcsak példabeszédünk tétlen szolgája. Isten azt szeretné, hogy a két ügyeskedő szolgához hasonlóan kihasználjuk keresztény életünk lehetőségeit. Ha így járunk el, bizonyosak lehetünk benne, hogy egykor Isten hozzánk is így szól: Mivel a kevésben hű voltál, sokat bízok rád: menj be Urad örömébe.

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

Olvasmány: Ez 34, 11–12. 15–17;

Szentlecke: 1 Kor 15, 20–26. 28;

Evangélium: Mt 25, 31–46.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az egyházi év utolsó vasárnapján Krisztus Királyra emlékezünk. Uralma egyedül képes üdvözíteni a világot. Krisztus király isteni uralma olyan új együttélési, közösségi formát teremt, amelyben ismeretlen az elnyomás, a nagyok basáskodása, nincs karriervadászat, versengés az emberi előjogok után.

Krisztus király országában a nagyság mércéje a szeretet parancsa. Ezzel bárki síkra szállhat a kicsikért és elnyomottakért. Itt a gazdagok előjoga abban áll, hogy elsősorban nekik szabad a szegények oldalára állni és velük közösséget vállalni. Krisztus király országának alaptörvénye a szeretet.

Keresztségünk révén valamennyien hivatalosak vagyunk Krisztus király országába, építésére és látható megvalósítására a világban.

Vajon eddig mennyire vettük komolyan meghívásunkat és dolgoztunk Isten országának kibontakoztatásán környezetünkben? A szentmise kezdetén forduljunk bűnbánattal Istenhez és jelentkezzünk újra Krisztus király szolgálatára.

Szentbeszéd

Az Emberfia eljön az ő dicsőségében

Mt 25, 31

Az ókori Sámuel hevesen óvta népét a földi királyoktól, figyelmeztetett zsarnoki magatartásukra. Féltette és védte Isten szuverén hatalmát és ezért nem akart királyt Izraelben. Isten mégis felszólította Sámuelt, hogy adjon királyt követelődző népének, „hisz nem téged vetettek el, hanem engem vetettek el, hogy ne uralkodjam többé fölöttük” (1 Sám 8) – mondotta neki.

Századokkal később a Krisztus korabeli zsidóság vezetői elvetették az Isten fölkentjét, Krisztus királyt és szeretet országát: „Keresztre vele”, „Méltó a halálra” kiáltották.

Ismét századok teltek el és Petőfi szavai már előre vetítették korunk minden rend és fegyelem ellen tiltakozó szellemi áramlatát, a punkok világát:

Itt a nyilam. Mibe lőjem?

Királyi szék áll előttem.

Bele lövöm bársonyába;

Csak úgy porzik kínjába’.

A mai szentmise evangéliuma ennek a se Istent, se embert nem ismerő világnak szól. Máté 25. fejezetének befejező szakasza nyomatékosan kihangsúlyozza, hogy kár minden isteni rend elleni rugdalódzásért, mert Krisztus király trónját nem lehet megdönteni, porrá lőni. Ő előbb-utóbb eljön és egyszerűen helyet foglal dicsőséges trónján, hogy aztán mindenkinek megfizessen tettei szerint.

A bibliai beszámoló előterében azonban nem ez a pusztító és katasztrofális végítélet áll. A szent szerző kijózanító szándékkal írta beszámolóját: megmutatta hogyan kell élnünk ahhoz, hogy az ítélet napján megálljuk helyünket. A végítéleten ugyanis minden emberfiának, minden nemzetnek a világmindenség szuverén ura elé kell állnia, és számot kell adnia földi sáfárkodásáról.

Az universum szuverén ura Isten, aki senkitől sem függ. Nem ismer kivételt és nem személyválogató. Képes üdvözíteni és azokat, akik Őt végleg elvetik, a kárhozatba dönteni. Ma a világmindenség uralkodóját, mindannyiunk bíráját és jó pásztorát nevezzük Krisztus királynak. Ő jön el a végítélet napján, elismer vagy elkárhoztat bennünket, annak megfelelően, hogy Őt felismertük-e vagy megvetettük-e embertársainkban?

Ennek kiderítése végett, amikor majd megjelenünk Isten ítélőszéke előtt, mai kifejezés szerint, ki kell majd töltenünk egy nagy kérdőívet: gyakoroltuk-e a vendégszeretetet? Tápláltuk, ruháztuk-e a szegényeket? Meglátogattuk-e a betegeket és elesetteket? Gyakoroltuk-e az irgalmasság testi, lelki cselekedeteit?

Krisztus tanításából bizonyosnak látszik, hogy a mai evangéliumban felsorolt kérdések nem merítik ki a keresztény élet tartalmát. Az evangélium csak egy-két követendő példára utalt. Ezek szellemét mindig figyelemmel kell kísérnünk.

A szövegben szó van bakokról, amelyek a gonoszokat jelképezik. Ők a nagy király baljára kerülnek, ami annyit jelent, hogy a maguk választotta elidegenedésben és elvetettségben lesz részük. Sokan hanyagságuk és mulasztásuk miatt kerülnek oda, a kárhozottak helyére. Osztályrészük a pokol kínja lesz.

Az evangélium juhokról beszél. Ők a jók, akik királyuk jobbjára kerülnek. Nagy megtiszteltetésben és felmagasztalásban lesz részük. Ők az Atya áldottai. Jutalmuk az örök boldogság.

Lehet, hogy a szentbeszéd folyamán arra gondoltunk, hogy most végre receptet kaptunk arra vonatkozóan, hogy kell igazi keresztény módon élnünk. Nem ez történt. Csak egy felhívás hangzott el, amely gondolkodásmódunk felülvizsgálatára sarkall: Legyetek emberségesebb emberek!

Ha Isten akarata szerint élünk, akkor bizalommal nézhetünk Krisztus király végső napja elé, mert ő számunkra egyáltalán nem lesz félelmetes. Akkor a nagy király majd hozzánk is úgy szól, mint ezt a töpörödött és nemeslelkű kis asszonyka, kalkuttai Teréz anya regulájában látomásszerűen megírta: „Hajléktalan voltam és ajtót nyitottál nekem. Fáradt voltam és felüdítettél. Telve voltam aggodalommal és eloszlattad félelmemet. Kicsi, írástudatlan voltam és olvasásra tanítottál. Amikor börtönben voltam, cellámban is felkerestél. Munkanélküliségemben, munkához juttattál. Amikor melegség után sóvárogtam, szelíden megfogtad a kezem. Kigúnyolt és megalázott néger, kínai vagy fehér voltam, de te mégis szolidaritást vállaltál velem. Láttál leköpdösve vérben fetrengeni, mégis megismertél engem, jóllehet verejtékes és piszkos voltam. Amikor kikacagtak, mellettem álltál, és ha boldog voltam, együtt örvendeztél velem”.

Evangéliumi szakaszunk továbbá óv a túlzott elbizakodottságtól és a keresztény beképzeltségtől. Az igazak szabadkozásából – Uram, mikor láttunk éhesen, szomjasan és enni meg inni adtunk? – arra lehet következtetni, hogy igenis vannak jó emberek, akik bár nem ismerik Krisztust és evangéliumát, mégis jótettekkel rendelkeznek. Előfordulhat, hogy ők ritkán mutatkoznak a közösségekben, de mégis az evangélium szelleméből élnek, szívükben hordozzák a szeretet tűzét. Tetteik révén Krisztus barátaivá és testvérévé váltak. Néha anonym vagy incognito keresztényeknek nevezzük őket. Isten őket éppúgy meghívta országába mint a keresztények nagy sokaságát.

A másik csoport szabadkozása sem hagyható figyelmen kívül: Mikor láttunk téged mint éhezőt és nem segítettünk neked? A kérdés arra utal, hogy a megkereszteltek között is vannak olyanok, akik bár Krisztus híveinek vallják magukat, bensejükben mégis távol állnak tőle és tanításától. Ők talán sok külsőséges jó cselekedetet is fel tudnak mutatni, de a nagy krisztusi pálfordulásra még nem jutottak el, és távol állnak Krisztus Urunk szellemétől. Ők még nem fedezték fel minden emberben Isten képmását és Krisztus testvérét.

Isten országa ott növekszik, ahol testet ölt a krisztusi evangélium szelleme. Isten boldog országa nem távoli jövő. Köztünk van. Szívünkben hordozzuk, ha elfogadjuk Isten szuverén uralmát és emberséges életünk által látható valósággá tesszük azt.

B év

Előszó

Ezek a bevezetők és szentbeszédek a szentmise olvasmányok „B” sorozata alapján készültek az egyházi év minden vasárnapjára. A keresztény tanúságtételben megnyilvánuló korszerű hitébresztéshez szeretnének néhány új gondolattal szolgálni, mindig tág teret biztosítva az egyéni meglátásoknak, ötleteknek és azok – helyzeteknek megfelelő és elengedhetetlenül szükséges – alkalmazásának.

A vasárnapokra osztott szakaszok gondolatai legtöbbször különálló egységek, és a szentmise olvasmányok „B” ciklusából adódóan főleg Szent Márk evangéliumából táplálkoznak. A gyűjtemény szervesen kapcsolódik előző Hitébresztőnkhöz, amely a szentírási olvasmányok „A” ciklusa szerint, főleg Máté evangéliuma alapján igyekszik az üdvösség jó híréből és végtelen gazdagságából a krisztusi örömhír néhány időszerű követelményére rámutatni.

Cserháti Ferenc

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Olvasmány: Iz 63, 16b–17. 19b; 64, 1. 2b. 3–8;

Szentlecke: 1 Kor 1, 3–9;

Evangélium: Mk 13, 33–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Advent első vasárnapja van, az új egyházi év kezdete, a Krisztus-várás és Úr-jövetel időszaka. Ennek hangulatát idéztük fel az imént „Ébredj, ember, mély álmodból” című szép egyházi énekünkkel.

Advent nem kezdődik nagy lármával. Napjainkban még a múlt idők kegyes és szép szokásai is csak ritkán hallatnak magukról: a roráté misék, a betlehem– és csillagjárások, a „Szállást keres a Szent Család” vagy a Szent Luca–ág jámbor hagyományai.

Az adventi koszorú szép szimbólumával azonban ma is találkozunk. A zöld ágakon pislákoló gyertyák világossága elűzi a sötétséget és ennek félelmetes, nyomasztó és bénító rejtelmeit. Száműzi a sötétség rémeit.

Az adventi gyertyák jelképek. Jelképezik a Jézusban, beszédeiben és tetteiben felragyogó szellemi és lelki világosságot. Jézus Krisztusra emlékeztetnek, aki életünk Útja, Értelme, Reménye és Célja gonoszsággal beárnyékolt világunkban.

Az adventi koszorúk gyertyái, ezen szent idő liturgikus olvasmányaival együtt a mai idők rohamos fejlődésétől megrészegedett, beképzelt, önistenítő és agyontechnizált emberiséget akarják felrázni Istentől elrugaszkodott álomvilágából.

Mai szentmisénk rövid evangéliumában Jézus háromszor ismétli meg keresztény éberségre szóló felhívását. Azt akarja, hogy virrasszunk és éberek legyünk, azaz: hívő lélekkel és buzgó vallásos élettel várakozzunk és készülődjünk az Úr eljövetelére. Kilátásba helyezi, hogy a nagy krisztusi találkozó egyszer mindenki számára létrejön, egészen biztosan bekövetkezik, kinek ma, kinek holnap vagy holnapután, a halál pillanatában és az ítéleten. Azt akarja, hogy ez a nagy találkozás lelkileg teljesen felkészülve találjon minket.

Szentbeszéd

Vigyázzatok és virrasszatok

Mk 13, 33

Advent a várakozás és a karácsonyi előkészületek ideje. A háziasszonyok lázasan mosnak és takarítanak. Mások bevásárlások után rohangálnak. Többen a karácsonyi szünidőre vagy a távoli rokonok meglátogatására készülődnek.

Adventben látszólag az egyház is a karácsonyi ünnepekre készülődik. Ez idő tájt az egyházban előtérbe kerül a Karácsony, de a szent idő liturgikus szövegei ennél jóval távolabbra mutatnak és sokkal tágabb horizontot nyitnak. Jézus Krisztus végső eljövetelére irányítják a figyelmet, saját és emberi történelmünk végleges kiteljesedésére. Adventben az egyház évről évre felvilágosító munkába kezd és leleplezni a téves hiedelmet, amely szerint a világ minden irányítás nélkül és vakon rohan a végső pusztulás felé. Ennek éppen az ellenkezőjéről igyekszik meggyőzni az emberiséget: a világ nem céltalan, van Irányítója, Célja és Értelme, a végső megdicsőülés felé halad. Ez a beteljesedés Jézus Krisztus második eljövetelekor valósul meg az idők végén.

Adventben a hívő keresztények erre a beteljesedésre irányítják figyelmüket. Várakoznak, de nem tétlenül, ábrándozva vagy szunyókálva, hanem józanul és ébren, Istennek tetsző élettel. A mai evangéliumban Jézus háromszor szólított fel bennünket az éberségre: „Vigyázzatok, legyetek éberek!” A felszólítás egyetlen megokolása: „mert nem tudjátok, mikor jön el az idő” (Mk 13, 33). Vajon melyik időről beszél itt Jézus? A szövegösszefüggésből nyilvánvaló, hogy ez az idő Jézus „eljövetelének” napját jelzi. Hogy ez a nap mikor következik be, azt Jézus nem árulta el nekünk.

Számára az éber várakozás a fontos, és nem a világ vége vagy ennek napja. Ezért példabeszédet mondott, amelyben a helyes várakozásra irányította a figyelmet. A ház ura idegenbe utazott – mondta –, de otthon hagyta szolgáit és megbízta őket különféle feladatokkal. Mindegyik szolgának meghagyta, hogy távollétében végezze el a rábízott feladatot, s ha majd visszatér a ház ura, akkor mindegyik számoljon be munkájáról.

A példabeszéd érthető. Ebben a ház ura nyilvánvalóan Jézus Krisztus. Az egyházban különféle feladatokkal bízta meg tanítványait. Minden krisztushívőnek meghagyta, hogy folytassa művét, amíg újra el nem jön. Itt nemcsak a papok és szerzetesek küldetéséről van szó, hanem minden keresztény hivatásáról és feladatáról az egyházban: „Amit nektek mondok, mindenkinek mondom: Legyetek éberek” (Mk 13, 37). Ezzel valamennyiünket felszólított, hogy keresztény tanúságtételünk által a világban tartsuk ébren művét és bizonyítsuk eljövetelének napját. Olyan józan és éber magatartásról van itt szó, amelynek meghatározója az Úrral való nagy találkozás biztos bekövetkezésének tudata.

Ma többször úgy tűnik, mintha már a hívő keresztényeken erőt vett volna a csüggedés, a félelem és a pesszimizmus és szem elől tévesztették volna az Úr eljövetelének napját, a keresztény reményt. Sok tekintetben elhagyták azt az utat, amelyet az Úr egykor kijelölt nekik és amelyen haladva a biztos beteljesedéshez jutnának. Ma itt három téves útra igyekszünk rávilágítani:

1. – Világunkban elhatalmasodott az önzés. Egyének, csoportok és népek csak saját előnyeikkel törődnek. Sokakat hidegen hagy mások kára. Hiányzik az igazi szolidaritás. Mindenki csak a nyertesek oldalán akar állni. Az önzés és kényelem miatt többen elhagyták Isten útját, amely mindig áldozatot és szolidaritást kíván. Isten nem az önzés, hanem a szeretet Istene.

2. – Elharapódzott az igazságtalanság. Milliók pusztulnak és halnak éhen, lesznek földönfutóvá. A gazdagok még gazdagabbak, a szegények még szegényebbek lesznek, mégis gyártjuk a gyilkos fegyvereket. Figyelembe se vesszük a nyomorgókat. Ez nem lehet Isten útja, mert Ő az igazság Istene.

3. – Nagyfokú intoleranciával találkozunk. Talán ez vezeti a legtávolabb a világot Istentől. Az ember saját magán kívül nem akar tűrni maga fölött más Istent. Öntelt lett. Egyes–egyedül maga akarja meghatározni, mi a helyes és a jó, a gonosz és a rossz, mi az igazság és a tévedés, hol a nyugalom és a béke. Még Isten se szóljon bele az életünkbe. Az ember azt hiszi, hogy egyedül ismer jót és gonoszat. Hogyan lakozzék szívében jóság és megértés, ha már esze ágában sincs figyelembe venni mások véleményét és meglátását?

Adventben Isten szava ébresztgetni kíván bennünket: Vigyázzatok, legyetek éberek és éljetek igazán keresztényekhez méltó életet. Advent a nagy lehetőségek időszaka. Ilyenkor új irányt szabhatunk életünknek, újra a krisztusi világosság felé fordíthatjuk tekintetünket. Elmélyülhetünk a hit dolgaiban. Meghallhatjuk az Úr hívó szavát és ajtót nyithattunk előtte. Sokkal jobb még ma új életet kezdeni, mint majd egyszer felrettenni az ítélet harsonáinak hangjára. Ma ez az adventi örömhír: „nézzetek fel, és emeljétek föl fejeteket, mert elközelgett megváltásotok ideje” (Lk 21, 28).

Az Úr ma a legkülönfélébb figyelőállásokból ébresztget és költöget. Riasztóberendezéseket használ. A veszélyt már a múltban is jelezték: füsttel, dobbal vagy éppen tülökkel. A fejlődés ezen a téren sem állt meg. Ma a bankok, a nagy üzletek és raktárhelyiségek olyan riasztóberendezésekkel rendelkeznek, amelyek, a szó szoros értelmében és a legkisebb moccanásra, valóságos „ribilliót” csapnak. Szuperérzékeny kamerák figyelőszemei a legkisebb mozgásokat is érzékelik. Ezeket a figyelőszemeket mindenki láthatja. Sokan mégsem törődnek velük. A tolvaj olykor nem is sejti, hogy ezeken a figyelőszemeken keresztül a főigazgató már rég követi tettét és riasztotta a rendőrséget.

A biztonsági felszereléseknek sok az előnyük. Hátrányuk, hogy még egy előlopakodó kis egérkére is riadalmat csapnak.

Egyetlen biztonsági rendszer sem tökéletes. Még a legmodernebb technika sem képes százszázalékosan helyettesíteni az embert. Az „emberi tényezővel” mindig számolnunk kell.

A mai szentmise evangéliumának példabeszédeivel Jézus megpróbált keresztény riadókészültségbe helyezni: hitre és vallásos életre hívott, megtérésre és bűnbánatra.

Ha Jézussal élünk, nem érhetnek meglepetések. Attól sem kell félnünk, hogy már egy előlopakodó kis „egérke” is ribilliót csap életünkben és kibillent keresztény mivoltunkból. „Legyetek hát éberek! Nem tudjátok ugyanis, mikor érkezik meg a ház ura: lehet, hogy este, lehet, hogy éjfélkor, vagy kakasszóra, vagy reggel” (Mk 13, 35).

Advent 2. vasárnapja

Olvasmány: Iz 40, 1–5. 9–11;

Szentlecke: 2 Pét 3, 8–14;

Evangélium: Mk 1, 1–8.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az adventi hangulatot „Harmatozzatok égi magasok” című egyházi énekünkkel idéztük fel.

A múlt vasárnap az Úr eljövetelével kapcsolatos éber várakozásról, a keresztény riadókészültségről hallottunk. Az Úr eljövetele állt elmélkedésünk középpontjában. Ma az emberen van a hangsúly, az emberen, aki az Úr eljövetelére megtéréssel, bűnbánattal, jócselekedetekkel készül.

Advent jellegéhez szorosan hozzátartozik az önvizsgálat. Ilyenkor a keresztény ember felülvizsgálja hitét, látható cselekedeteivel igyekszik azt hiteles valósággá tenni.

A mai evangéliumban Keresztelő János, az Úr előfutára rámutat a Jézus Krisztusban felragyogó isteni örömhírre, és adventi megtérésre szólít.

Szentbeszéd

Aki a nyomomba lép, hatalmasabb nálam

Mk 1, 7

Kafka „A törvény előtt” című írásában megrajzolta a halandó ember sorsát. Ez az ember a titkok kapujának őre elé állt és bebocsátásért esdekelt. A kapuőr a további őrségekre figyelmeztette az embert: a sok-sok kapura és az egyre erősödő kapuőrségekre. Ha az ember célba akar érni, ezeken mind át kell hogy haladjon.

A mai evangéliumban ugyancsak egy szigorú tekintetű őrszemmel találkozunk. Teveszőr ruháját bőrszíjjal övezte. Sáskákkal meg vad mézzel táplálkozott. Keresztelő János, a Jordán-melléki bűnbánati prédikátor kemény szavakkal figyelmezteti a halandó embert: „Aki a nyomomba lép, hatalmasabb nálam. Arra sem vagyok méltó, hogy lehajoljak és megoldjam saruszíját” (Mk 1, 7). Jánosnál hatalmasabb Jézus. Benne egy utána következő hatalmasságra mutatott: az Igazság Lelkére (Jn 14, 16), a Vigasztalóra, a Szentlélekre, akit majd Jézus nevében az Atya elküld, hogy megtanítson bennünket mindenre és eszünkbe juttassa mindazt, amit Jézus mondott nekünk (Jn 14, 26).

Kafka és János jövőre és jövendőre szóló utalása között nemcsak az a különbség, hogy ennek az előrelátása vigasztaló és semmi ijesztőt sem tartalmaz, hanem hogy János jövendölésében a vándorember megtérésre talál és nem kell egy életen át valamelyik „erkölcs-csősz” vagy kapuőr lábainál várakoznia.

A párhuzamban Márk evangélista, Kafkával ellentétben, rámutat krisztusi örömhír, görögösen: evangélium, boldogító jellegére.

Márk evangéliuma bevezetőjében örömhírt, mégpedig Jézus Krisztus örömhírét, szándékozott meghirdetni. János ennek az örömhírnek csak előfutára és előharcosa. Élete példájával készíti elő az Úr útját és szolgálja Urát. Tiszteletre méltó egyéniség, és valóban kiérdemelte Jézus dicséretét, de Márk a mai evangéliumi szakaszban Jánosnak mégis csak másodrangú szerepet szánt. Nem ő áll az evangéliumi szakasz középpontjában. Ezt János maga is kifejezi, amikor felszólít, hogy az utána jövőre figyeljünk, aki majd Szentlélekkel keresztel (Mk 1, 8), az Úr Lelkével, mondhatom, Jézus élő szellemével. Márk a „Szentlélektől” és nem az Isten pusztító haragjától várja az üdvösséget, amint ezt János hirdeti és a mai evangéliumban idézett Izajás látszólag tette. Márk evangélista jelzi, hogy Krisztus követői nem a rettegett Istentől való félelem miatt várják az üdvösséget, hanem Jézus Krisztus, az Isten Fia evangéliumától.

Márk evangéliumában mindenesetre nem az ítélet, nem a félelem és rettegés, nem a szomorúság adja a meghatározó jelleget, hanem a megbocsátás, a bátorság, a bizalom, a boldogságtól sugárzó arc. Ha ma egyházunkban, egyházi közösségünkben mindebből csak keveset veszünk észre, ez még csak annak jele, hogy messze elmaradunk Krisztus evangéliumának szellemétől. Vajon idén adventi megtérésünk nem éppen az kellene hogy legyen, hogy tanúságot tegyünk arról az örömről, amely minden igaz keresztény lelkét be kell hogy töltse, de amelyből mégis csak keveset mutatunk világunkban.

A keresztények arcán nagyon sokszor szomorúság és fájdalom ül, mintha a világ minden keresztjét, nyomorúságát és baját egyedül ők hordanák. Ezt olykor templomainkban is megfigyelhetjük. Közösségeink néha azt a látszatot keltik, mintha abban csak a sötét öltözetű, komor és borús tekintetű embereknek lenne helye. Templomainkban alig találjuk nyomát a vidámságnak, a jókedvnek és örömnek. Vagy talán megérezheti valaki körünkben a krisztusi örömhír felszabadító és boldogító valóságát, a megváltott lélek vidám szárnyalását és derűjét?

Márk találóan mutat rá a mai evangéliumban: nézzétek ezt a böjtölő és aszkéta típusú embert, Keresztelő Jánost! Ő helyesen cselekedett, amikor az eljövendő Urat várva böjtölt és imádkozott. De sokkal nagyobb az, aki utána jön. Ő nem vonakodott együtt örvendeni az örvendezőkkel: Lázár és nővérei házában a baráti találkozókon, a kánaáni fiatalok lakodalmán, a tóparti és hegyi kirándulásokon. Krisztus Urunkról van itt szó, aki az örömben sem feledkezett meg a betegekről, szenvedőkről és gyászolókról. A középkor hagyatékából több olyan Krisztus-kép maradt ránk, ahol a fényes Istenarcot vér s fájdalom, a főt meg töviskorona fedi. Ugyanakkor az sem hagyható figyelmen kívül, hogy ezek a képek Jézus evangéliumának egyáltalán nem kimerítő szemléltetői. Ha manapság Krisztus megváltott népének megtérésre van szüksége, akkor elsősorban nem az önostorozásban és önsanyargatásban kell jeleskednie, hanem az olyan őszinte, örömteli és vidám krisztusi tanúságtételben, amelyet még a mai ember is megért. Ma a böjtölőkön, sokat imádkozókon, az önsanyargatókon legfeljebb elcsodálkozunk vagy éppen megütközünk, de példájuk nem vonz és követésükre sem szívesen vállalkozunk. Az örvendező, vidám, boldog és jókedvű emberek magatartása viszont már vonzó és magával ragadó. Így van ez Jézus evangéliumával is, ha láthatóvá válik. Sokan rátalálnak Jézus örömhírére, ha ez életünkön átsugárzik. Vajon nem kellene megtanulnunk újra igazán örvendezni ahhoz, hogy az egyházi és vallásos élet újra fellendüljön? Mi lenne, ha a keresztények az adventi sötétben és hidegben pislákoló lángot, az örvendezés pazar tűzijátékává varázsolnák?

Kép. Tudom. De valóságos tartalommal is megtölthető. Éreztesse meg velünk, hogy nagyobb öröm adni, mint kapni; boldogok lehetünk, ha ellenségeinknek megbocsátunk és szembeszállunk a világban eluralkodó elidegenedéssel, dermedtséggel és hidegséggel, az igazságtalansággal, a durvasággal és a békétlenséggel. Az ilyen megtérésnek fel kell tárnia a béketűrés világát, amelyben szívesebben szolgálunk, mint uralkodunk; fel kell tárnia azt a világot, amelyben szeretettel bánunk egymással, környezetünkkel és a természettel.

János megtérést hirdetett. Ezt tette Márk a mai evangéliumban, amikor Jézus Krisztus örömhírére irányította a figyelmet és felszólított, hogy merjünk újrakezdeni és új utakra lépni, olyan utakra, amelyen haladva mások szívében kigyullad a remény és fellobban a szeretet lángja, az öröm és a béke.

Advent 3. vasárnapja

Olvasmány: Iz 61, 1–2a. 10–11;

Szentlecke: 1 Tessz 5, 16–24;

Evangélium: Jn 1, 6–8. 19–28.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az advent szent idő. Jellegéhez tartozik az önvizsgálat, a magábaszállás és a megtérés. Napjainkban mindebből keveset tapasztalunk. Advent ma telve van az ünnepi előkészületek izgalmával és feszültségével.

Ebben a szűk órában próbáljuk meg most mégis elfeledni ügyes-bajos dolgainkat. Tegyük fel magunknak a kérdést, amelyet egykor Jeruzsálem előkelőségei is feltettek Keresztelő Jánosnak, a Jordán-melléki aszkéta prédikátornak: Ki vagy te? Valóban keresztény, vagy csak bitorolod ezt a tisztességes nevet?

A kérdésekre adott válaszokból könnyen kiderülhet, hogy egyáltalán nem vagyunk a világ világossága. Ehhez életünk megváltoztatására lenne szükség. Krisztus jóságát, szeretetét és önzetlenségét kellene sugároznunk. Így elegendő okunk lehet arra, hogy Isten irgalmáért esdekeljünk.

Szentbeszéd

Ki vagy te

Jn 1, 19

A mai szentmise liturgikus szövegei eltérnek a megtérést és bűnbánatot hirdető, józanságra és komolyságra intő adventi felszólításoktól. Hiányzik belőle a hajnalra várók dermedt hangulata. Ma még a pap is bűnbánatra hívó, adventi, violaszínű miseruhája helyett rózsaszínű vagy ezüstszínű miseruhát ölt. Az adventi koszorú három gyertyája az eddigieknél több fényt áraszt, és száműzi a templomok sötét árnyát. Derengő fényük megvilágítja Isten egybegyűlt várakozó népét.

A szent idő jellegétől elütő hangnemben csendül fel a szentmise kezdő sora: Gaudete – visszhangzik ez az ének – „Örüljetek az Úrban szüntelenül! Újra csak azt mondom, örüljetek” (Fil 4, 4).

Vajon mire céloznak az adventi idő hangulatából eltérő bibliai felszólítások: „Örüljetek”, „Legyetek derűsek” (1 Tessz 5, 16) – gaudete? Farsangi jelszavak az adventi magábaszállás és komolyság szent idején?

Vagy talán inkább arra hívják fel a figyelmet, hogy akik Isten szolgálatára szegődtek és Szentlelkével töltekeztek, többé már nem lehetnek gondterheltek, szomorúak és komor hangulatú emberek? Ezek a szimbólumok és felszólítások a felszabadult lélek vidámságára utalnak. Jelzik, hogy Isten barátai már a földön megtapasztalják: Isten igája édes, terhe könnyű (vö. Mt 11, 28–30).

Ennek felismerésére és elmélyítésére szolgál az adventi idő. Szimbólumai jelzik, hogy akik Isten Lelkével töltekeztek, kiszabadultak a gonosz szellemek hatalmából, szabaddá váltak, megtalálták vágyaik beteljesedését, szívük örömét és boldogságát.

A derű advent tartozéka. Általa kifejezésre jut, hogy akik Isten Lelkével töltekeztek és a megtérés útjára léptek, örömet és megnyugvást találtak. Megértették Izajás felolvasott szavait:

„Ujjongó örömmel örülök az Úrban,

lelkem ujjong az én Istenemben,

mert az üdvösség ruhájába öltöztetett,

s az igaz élet köntösébe burkolt” (Iz 61, 10).

A próféta gondolkodása szerint: a megtérő üdvözül, az igaz örvendezik és arca Isten vonásait tükrözi.

Az adventi előkészület idején a hívő keresztények Isten Lelkével töltekeznek. A liturgia ezért az istenes élet örömére emlékezteti őket. Ha Isten Lelke lakik bennük, akkor arcukon fel kell ragyogjon az istenes élet vonása. Szívüket be kell, hogy töltse az isteni béke.

A keresztény embernek ismernie kell Isten vonásait. Tudnia kell, hogy hasonlítanak-e az övéhez. El kell döntenie magában, hogy egyáltalán akar-e Isten képmása lenni.

A mai evangélium beszámolója szerint a jeruzsálemi zsidó előkelőségek ezzel a kérdéssel fordultak Keresztelő Jánoshoz a Jordán-mellékén: Ki vagy te? Tudni akarták, hogy János-e a Krisztus. A kérdést azóta sokan feltették már önmaguknak: ki vagy te valójában? Az vagy-e, akinek tartod magad?

János az Úr pusztába kiáltó szavának, az Úr szócsövének, üzenethordozójának tekintette magát. Ő tanúságot tett Jézus Krisztusról. Tudta, hogy Jézus az Isten Báránya, aki Istentől jött. Az ő küldetésében tevékenykedett. Isten Lelkének ereje átsugárzott lényén. Életével bizonyította, hogy Krisztus az Úr. Valóban tanúságot tett róla.

Vajon elmondható ez a mi életünkről is? Az természetesen kicsit furcsa lenne, ha szüntelenül azt bizonygatnánk, hogy Isten hangja és szócsöve vagyunk. Magatartásunk mégis el kell hogy árulja, hogy ki és mi fontos számunkra, ki és mi után igazodik életünk, mi mozgatja tetteinket.

Vajon Istenről tanúskodik-e életünk? Vajon rámutatunk-e életünkkel, mint Keresztelő János az ujjával, az Isten Bárányára? Milyen irányt mutat életünk? Vajon nem arra mutat-e, hogy számunkra mindennél fontosabb, a dicsőség, a hatalom, az elismerés meg a siker? Hányszor közeledünk fenyegető és szemrehányó ujjakkal embertársaink felé? János életével Istenre mutatott és ezért Mesteréhez hasonlóan ajkára vehette volna Izajás szavait: „Az Úr Lelke nyugszik rajtam, mert az Úr kent föl engem” (vö. Iz 61, 1). „Alter Christus” volt, Krisztus képmása.

Megkeresztelkedésünk és bérmálkozásunk idején az Úr előfutárai, küldöttei lettünk. Elküldött, hogy örömhírt vigyünk a szegényeknek, és meggyógyítsuk a megtört szívűeket. A legtöbbször mégis csak önmagunkkal törődünk.

Advent 3. vasárnapjának liturgikus szövegei bátorságra szólítanak: a karácsonyi készülődés izgalmai és tolongásai közepette se feledkezzünk meg a szent időről.

A liturgia az adventi bűnbánati hangok helyett karácsony örömére irányítja figyelmünket. Az öröm igézetével csalogat Istenhez.

Örömünk igazi oka lehet, hogy velünk a „Békesség Istene”, Isten Lelke. Öröm lehet számunkra, hogy Isten előtt nem teljesítményeink szerzik meg az igazi békét, hanem a Jézus Krisztusban felénk közeledő Lélek. Gyarló és esetlen tetteinkkel csak hozzájárulunk ahhoz, hogy kibontakozzék Isten jósága és békéje a világban.

Nem vagyunk sem „messiások”, sem „Illések”, sem „próféták”, de krisztusi tanúságtételünk által mégis közelebb juthat a világ Istenhez és az üdvösséghez. Életünkkel tegyünk tanúságot Jézus Krisztusról a nagyváros dzsungelében. Keresztelő János is így tett egykor a Jordán bozótos partján. Nem ő volt a Messiás, de rámutatott.

Advent 4. vasárnapja

Olvasmány: 2 Sám 7, 1–5. 8b–12. 14a. 16;

Szentlecke: Róm 16, 25–27;

Evangélium: Lk 1, 26–38.

Bevezető a szentmise kezdetén

Karácsony küszöbén közeledő és megváltó Istenünk személyére irányítjuk a figyelmet. Találgatjuk: Kicsoda Jézus Krisztus? Valóban Ő az Isten Fia?

A felvilágosult ember adatokra és számokra támaszkodik. Ezekből próbálja összeállítani Jézus életrajzát és meghatározni személyiségét.

Az evangéliumokban viszont ismételten olyan adatokra bukkanunk, amelyek kiesnek a tapasztalati tények kategóriájából és lehetetlenné teszik Jézus életrajzának összeállítását csupán evilági szempontok szerint. A bibliai tudósításokból kitűnik, hogy Jézus Krisztus élete túlvilági dimenziókkal rendelkezik és ezekkel a mai történetírás alig képes valamit kezdeni. Jézus Krisztus Istentől jön és Istenhez tér vissza.

Ma Jézus Krisztus születésének égi híradásáról hallunk és a názáreti Szűzről, aki az édesanyai hivatást vállalva is szűz maradt. Ő az, aki Isten akaratára kimondta azt az „igen”-t, amellyel mindannyian tartozunk Istennek.

Szentbeszéd

Isten Fiának fogják őt hívni

Lk 1, 32

A történelem folyamán az ember többször megpróbálta megtörni a gonoszság hatalmát. A sötét hatalmasságok ellen ősidők óta küzdenek a filozófusok és vallásalapítók. Fejüket törve ősidők óta keresik az eszközöket, amelyekkel szebbé és nemesebbé tehetik életünket. Így születtek a különböző filozófiai irányzatok és keletkezett több vallás. Elvekben és elgondolásokban nincs hiány. Nehéz lenne felsorolni valamennyit. Az emberiség igyekezete mégis csődöt mondott. Úgy látszik, hogy az ember saját erejéből képtelen legyőzni a gonosz hatalmasságokat: az erőszakot és a terrort, a háború szörnyűségeit és a halál átkát.

A mai szentmise evangéliuma Megváltónk születését adja hírül nem mindennapi formában. Ez a tudósítás olyan felfoghatatlannak tűnő tényeket és eseményeket közöl, amelyben az ember számára teljesen ismeretlen erők játszanak közre. A hívők ilyenkor túlvilági erőkről beszélnek.

Ősi jövendölések beteljesedéséről hallottunk. Nátán próféta a Kr. e. 10. század tájékán ezeket jövendölte Dávid királyságáról: „Ezt mondja a Seregek Ura:... Az Úr naggyá tesz, s házat épít neked az Úr... Házad és királyságod örökre fennmarad színem előtt, trónod örökre szilárd marad” (2 Sám 7, 8. 11. 16).

A mai evangélium hasonló hírt közöl. A názáreti Szűznek, akit Máriának hívnak, égi küldött adja hírül: „Gyermeket fogansz, fiat szülsz és Jézusnak fogod nevezni. Fiad nagy lesz és a Magasságbeli Fiának fogják hívni. Az Úr Isten neki adja atyjának, Dávidnak trónját és uralkodni fog Jákob házán örökké s országának nem lesz vége” (Lk 1, 31–33).

A híradások arra utalnak, hogy a születendő fiú nem közönséges emberi halandó és bölcselő. A Magasságbeli Fia nem egy az emberi forradalmárok, filozófusok és vallásalapítók közül. Ő az évezredekkel és évszázadokkal korábban megígért isteni Megváltó, akire az emberiségnek elengedhetetlenül szüksége van. Szüksége van rá, mert nem volt és nem lesz olyan helyzetben, hogy megválthassa önmagát a rá leselkedő gonosz hatalmaktól. Az emberiség önmegváltásra irányuló ideológiái eddig mindig összeomlottak. Az ember kétségbeesett feladásukra kényszerült. Napjainkban ennek különösen is szemtanúi lehetünk (1989!). Mire jutottunk Isten nélkül?

Jézus születésének hírüladása örömhír. Jézus Krisztus által a mindenható Isten siet segítségünkre. Érkezése mindenkor új remény. Vele joggal remélhető, hogy szép beteljesedés előtt áll a világ. Remélhetjük, hogy Vele egyre kevesebb lesz a nyomor és többé már nem lesz a halálé az utolsó szó. Remélhetjük, hogy Isten megannyi bűnünk és gyarlóságunk ellenére elfogadja és beteljesíti életünket.

Ez a remény nem emberi, isteni ajándék, amelyet osztogatnunk kell. Karácsony az isteni remény és ajándék osztogatása, amelybe nekünk is be kell kapcsolódnunk.

Karácsonyi ajándékainkkal Istenbe és az örök életbe vetett reményünket osztogatjuk. Karitász-adományainkkal reményt keltünk nemcsak afrikai, latin-amerikai vagy indiai testvéreinkben, de a közöttünk élő rászorulókban és szegényben is. Ugyanakkor szolidaritást vállalhatunk az elnyomottakkal és imádkozhatunk az üldözöttekért. Még a legkisebb karácsonyi ajándék is képes új reményt ébreszteni sokakban. Kis figyelmességekkel újra beszélő viszonyba kerülhet a fiatal és idős, helyreállhat a béke az összeveszett házastársak között és újra elkezdődhet a boldog családi élet.

Adventben Isten jóakarattal közeledik felénk. Jézus Krisztusban közénk jön. A felfoghatatlan Isten közénk lép és a Lélek hatalmas erejével mellénk áll a gyengeségek és kudarcok idején. Mindenütt velünk akar lenni. Csak akarnunk kell és máris eljön közénk. Neki adott „igen”-ünktől függ, hogy testet ölt-e közöttünk és látható valósággá válik.

Jézus Krisztus születésének hírére reménnyel és bátorsággal telik meg szívünk. Vele győzedelmeskedünk az emberi kudarcok felett. Jézus maga mondotta és erről biztosított bennünket: „A világban üldözést szenvedtek, de bízzatok, mert legyőztem a világot” (Jn 16, 33), a világ gonosz hatalmasságait és a halált. Benne valóra váltak emberi törekvéseink: elnyertük az életet, megkaptuk, amire vágytunk és amit senki más nem adhatott.

Karácsonyi idő

Karácsony – Éjféli mise

Olvasmány: Iz 9, 1–6;

Szentlecke: Tit 2, 11–14;

Evangélium: Lk 2, 1–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ezen az éjszakán öröm hangzik mindenfelől. Kántálnak a gyerekek és felnőttek. Az otthonokban csillognak a karácsonyfák, a díszek, a csillagszórók és a gyertyák. A szeretet lángjában izzanak a szemek.

Fényárban úsznak a templomok és búgnak az ünnepi harangok. Ma átöleli egymást szülő és gyermek, férj és feleség, ellenség és jó barát, kezet ráz a hívő és a hitetlen, éjféli misére siet a közömbös, hogy Istenatyánk családi közösségében velünk együtt hódoljon a Csodálatos Tanácsadó, az Erős Isten, az Örök Atya és a Béke Fejedelme jászoltrónusa előtt (vö. Iz 9, 5).

Egyházi közösségünk ujjongó örömmel jött el ide, hogy ennek a gyönyörű szép templomnak pompás keretei között megemlékezzen a világtörténelem egyik legcsendesebb és legtitokzatosabb pillanatáról, amikor egy ártatlan csöppség pici testében, a legszegényesebb körülmények között Földünkre lépett az Isten és megosztotta velünk boldog életét, megajándékozott őszinte barátságával és isteni szeretetével.

A karácsony nem érzelgős népszokás. Ezen a napon „üdvözítő Istenünk kinyilvánította jóságát és emberszeretetét, megmentett minket” (Tit 3, 4). Járuljunk hozzá bizalommal és kérjük Őt bűnbánó lélekkel.

Szentbeszéd

Nem kaptak helyet

Lk 2, 7

Nem különös, hogy keresztény hitünk legnagyobb igazságait többször éjszakának idején, a sötétség fátyla alatt ünnepeljük? Ezt tesszük a mai éjféli szentmisében is. Megemlékezünk keresztény hitünk egyik legalapvetőbb hitigazságáról: Isten úgy szerette a világot, hogy a Názáreti Jézus személyében emberré lett és megosztotta velünk isteni életét.

Nagycsütörtökön este ugyancsak homályban jövünk össze. Ekkor emlékezünk meg az Oltáriszentség alapításáról és az Eucharisztiában közöttünk lakó feltámadt Krisztusról.

Nagypénteken a késő délutáni órákban ünnepeljük Üdvözítőnk kereszthalálának titkát. A szent írók megváltásunk ezen mozzanatát olyan megrendítő eseménynek tartották, hogy azt beszámolóikban az éj sejtelmes homályába burkolták. Lukács tudósítása szerint Jézus Krisztus kereszthalálának idején „sötétség támadt az egész földön... és ... a nap elsötétedett” (Lk 23, 44–45).

Jézus föltámadása ugyancsak éjjel történt. A nagyszombati feltámadási szertartás csak az est beálltától a reggelt jelző első napsugár beköszöntéséig kezdhető.

Úgy látszik, hogy az Isten csendes formában közeledik teremtménye felé. Az ember nem szemlélheti Istenét megfelelő fényben, csak árnyékosan és tapogatódzva a sötétben, a derengő félhomályban.

Karácsony titkát csak homályosan ismerjük: Isten emberi testet vett magára és Jézus Krisztus személyében közöttünk élt. De hogy ez valójában hogyan történt, ezt csak az istenkereső tudósok sejtik a historizáló, örök igazságokat történelmi eseményekre bontó bibliai tanúvallomásokból.

Az Úr érkezése csendben és homályban történt, éjszakának idején. Erről tanúskodik a mai szentmise evangéliuma. Isten érkezését nem jelezte fényesen kivilágított pályaudvar, sem fényárban úszó repülőtér. Eljövetelekor nem tolongtak körülötte a szenzációéhes újságírók, sem a rádió- vagy tv-riporterek. Isten feltűnés nélkül érkezett Betlehembe. A nyüzsgő tömeg a betlehemi forgalomban tudomást sem szerzett róla. Csak az egyszerű emberek vették észre a halkan érkező jövevényben a várva-várt Fennvalót. Sötétedéskor érkezett Betlehembe. Ismeretlenül és feltűnés nélkül. Ki ismerhette fel? „A világba jött, a világban volt, általa lett a világ, mégsem ismerte föl a világ. A tulajdonába jött, de övéi nem fogadták be” (Jn 1, 10–11).

Jézust egykor nem fogadták be Betlehemben és azóta sem fogadják sokfelé. Ma lefoglalnak a karácsonyi előkészületek. A nagy ajándékozási közepette észre sem vesszük Isten legnagyobb ajándékát, Jézus Krisztust és az isteni élet felmérhetetlen kincseit. 2000 év óta fenyeget a veszély, hogy kényelmesen bezárkózunk andalító világunkba és észre sem vesszük, amikor az Úr elhalad közöttünk. Utcáinkon jár, de nem ismerjük! Csodálkozhatunk, ha többen vallják és cselekedeteikkel tanúsítják, hogy nincs Isten és semmiféle számonkérő Hatalom? Sokan nem tapasztalták még meg Isten irgalmát, jóságát és szeretetét. Nem találkoztak vele. Hogyan is láthatnák meg életük értelmét? Minek is hinnének a jövőben?

Isten éjjel jár és ez azt jelenti, hogy könnyen átaludjuk érkezését. Egykor a júdeai pusztában csak kevesen ébredtek fel halálos álmukból. Aludtak, amikor kihirdették: „Ma megszületett Megváltótok, Krisztus, az Úr” (Lk 2, 11).

Isten Fia ma utcáinkon és tereinken jár. Közöttünk. De éppúgy húzódozunk Tőle, mint egykor a betlehemiek a szálláskereső Isten előtt. Nem bízunk meg benne, és félünk tőle.

Isten ezen az éjszakán újra szívünk kapuja elé áll, kopogtat és bebocsátásért esdekel. Szállást keres. Vajon félünk őt befogadni? Megváltónkat és Istenünket? Jelenléte szívünkben vajon nem alakíthatná át életünk néhány sötét zugát, emberi tehetetlenségünket és árvaságunkat? Nem fordíthatná jobbra sorsunkat? Isten éjszaka jár, de mégis

„Látja, aki árva, aki elhagyott,

Börtönében látja a szegény rabot,

S ha a fáradt ember kínban elmerül,

Azt susogja néki: ’Nem vagy egyedül!’ ” (Ho 131),

amint ezt szép egyházi énekünkben olvassuk.

Karácsony azt jelenti, hogy Isten a mi csodálatos Tanácsadónk és Erősségünk, biztos jövőnk és menedékünk, akire mindig ráhagyatkozhatunk. Ráhagyatkozhatunk a gazdasági nehézségekben és kilátástalanságban, a bajban és a vészben. Mit érnek ragyogó gazdasági terveink, a mélyenszántó reformok és intézkedések, ha nem vagyunk képesek befogadni Istent és nem tárjuk ki előtte szívünk kapuját? Izajás arra figyelmeztet, hogy csak Istennel fordulhat jobbra sorsunk: „Csak az Úrban van üdvösség és erő” (Iz 45, 24).

Isten Betlehemi Csillaga száműzte az éj sötétjét, új kezdetet, új fellendülést hozott. Tervei szerint van jövő. Nem jó úton haladunk, ha terveink ellenkeznek az Övével vagy keresztezik azt. Ő nem támogatja címekre, hatalomra, pénzre éhes kóros szenvedélyeinket, a kizsákmányolást, a korrupciót és az intrikát. Tervében a szeretet civilizációjának kiépítése és az emberséges magatartás szerepel.

Isten a mai éjszakán is körüljár a világ forgatagában. Kopogtat és szállást keres az emberi szívekben. Aki szemfüles, felismeri Őt, befogadja, meghallja és meghallgatja szavát. Gyöngédségünk és jószívűségünk embertársaink iránt azt tanúsítja majd, hogy a betlehemi Gyermekben felismertük Isten Fiát és befogadtuk Őt.

Elbocsátás előtti köszöntő

Kedves ünneplő Testvérek! Isten eljövetelével megörvendeztetett bennünket. Örömhírének hordozói és továbbadói lettünk.

Pár pillanat múlva hazatérünk otthonaikba és meghitt családi körben folytatjuk az ünnepet. A templomból vigyük magukkal ennek szent éjszakának minden örömét és békéjét. Adjuk ezt meleg szeretettel tovább, különösen az ágyhoz kötött betegeknek és idősebb hozzátartozóiknak, akik nem jöhettek el közénk a templomba. Remélem, hogy az elkövetkezendő napokban még többször is viszontlátjuk egymást az ünnepi istentiszteleteken.

Megköszönöm buzgó és tevékeny részvételüket az eucharisztikus lakomán. Külön köszönöm énekkarunk és lelkes ministránsaink, orgonista karvezetőnk, lektorunk és a többi segédkezők szíves közreműködését a szentmisén.

Kedves családjuknak, hozzátartozóiknak és mindannyiuknak kívánok igazi örömökben gazdag, áldott és szent karácsonyi ünnepeket!

Karácsony – Ünnepi mise

Olvasmány: Iz 52, 7–10;

Szentlecke: Zsid 1, 1–6;

Evangélium: Jn 1, 1–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

Minden gyermek születése öröm. A gyermek születésével teljesen új lény lép a világba, soha nem látott vonásokkal és ígéretekkel. Az újszülött jövendő sorsa rejtély: nem ismerjük gondolatait, a rá

váró eseményeket, későbbi cselekedeteit. Nem tudjuk, mi lesz a gyermekből. Titokzatossága elragadó.

Karácsonykor új élet születik a világra, Jézus Krisztus, aki megmutatta életünk értelmét és legyőzte a halált. Születése új távlatokkal gazdagította szenvedésekkel teli világunkat.

A szentmise kezdetén Isten irgalmáért esdekelünk. Ezzel kifejezzük, hogy várjuk és szívesen fogadjuk az Isten Fiát, a világ Világosságát. Elmondjuk neki: Isten hozott, te betlehemi Gyermek, égi Kisded. Szívünk nyitva égi fényed befogadására.

Szentbeszéd

Az Ige testté lett, és közöttünk lakott

Jn 1, 14

Ezekben a napokban többször elmondtuk vagy leírtuk: Kellemes karácsonyi ünnepeket. A Karácsony sokak számára valóban kellemes. Sokan ünnepelnek, örvendeznek és vigadoznak, ilyenkor jól érzik magukat.

Még sincs mindenkinek szép karácsonya. Számukra a karácsony akár a keserűség ünnepe is lehetne. Ők nem érezték meg az isteni szeretet melegét: az auschwitzi táborok lakói, az etiópiai éhezők, a nincstelenek és földönfutók. A nagyvárosok nyomorgói és a magányosok az öröm ünnepén talán még inkább szenvednek mint máskor. Nincs ki rájuk nyissa az ajtót, feloldja magányosságukat. Ehhez hozzászoktunk és szemet hunyunk fölöttük.

A sok bajt és jajt az ünneplő keresztények is látják. Az élet minden szomorú realitása ellenére mégis ünnepelnek és örömmel zengik a nagy hírt: „Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr...” (Lk 2, 11).

Joggal tehető fel a kérdés: honnan van bátorságuk a keresztényeknek karácsonykor betlehemi jászolt építeni, karácsonyfákat vásárolni, pompás ünnepségeket rendezni, a betlehemi Gyermekről, Máriáról és Józsefről, angyalkákról és furulyázó pásztorokról regélni, amikor mellettük szenvednek és éhen halnak az emberek, konténerekben laknak és magányosan dideregnek a hidegben? Honnan veszik a bátorságot ahhoz, hogy ezernyi csillagszórót és gyertyát gyújtanak, díszeket vásárolnak, amikor a szomszédnak betevő falatja sincs és azt se tudja miből fizesse ki a házbért, a villanyszámlát, a fűtést? Tudnak nyugodt lelkiismerettel ünnepelni és örvendezni, amikor a világ tele van szívtelenséggel, kegyetlenségekkel, szenvedéssel és könnyel?

A keresztények mégis öröm ünnepet ülnek, mert Jézus Krisztusban közénk szállt az örök Ige, aki képes arra, hogy megváltoztassa és átalakítsa vajúdó világunkat. Isten Igéje tartalommal tölti meg az üres emberi szavakat és arra képesít bennünket, hogy meggyógyítsuk a világban a bűn okozta sebeket. Isten Igéjével gátat vethetünk a nyomornak és a világban tomboló hazugságnak. Általa új életet nyertünk. A mai szentmise evangéliumában olvastunk erről: „Kezdetben volt az Ige... és Isten volt az Ige... nélküle semmi sem lett, ami lett... Benne az élet volt... és az igazság... s az Ige testté lett, és közöttünk élt” (Jn 1).

A sok emberi hazug szó képtelen volt megszüntetni a világ nyomorát és keserűségét. Isten Igéje emberi létünk élete és világossága. Benne megtestesült a kegyelem, az igazság és az öröm: „S az Ige testté lett, és közöttünk élt” (Jn 1, 14).

Máté és Lukács ezt a nagy igazságot rendkívüli események és tünemények leírásával igyekszik hírül adni. Hozzájuk hasonlóan jár el János evangélista, amikor kihangsúlyozza: Jézus Krisztus emberi testet öltött magára, és Benne az elrejtett Istenséggel találkozunk. Ő az egyedüli Szabadító és Megváltó. Jézus Krisztus születése óta az emberi nyomorúságok ellenére is örvendezhet a világ, mert Benne testet öltött a világosság, a kegyelem és az igazság, a teljes élet. Mindazoknak, akik befogadták, hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek. Általa megvalósul a kegyelem és igazság.

Ezért be kell fogadnunk Isten Igéjét. Karácsony legkomolyabb kihívása és felhívása ez. Vele megistenül a világ és életünk. A sok összevisszaság és zűrzavar ellenére Jézus Krisztusban olyan ponthoz jutott a világ, amelyhez mindig és mindenütt hozzáigazíthatjuk életünket. Születése remény. Közöttünk az Isten. Találkozhatunk vele és ha befogadjuk őt, akkor „hatalmat” ad arra, hogy jobbá váljon a világ.

Jézus Krisztus által Isten gyermekeivé leszünk. Az istengyermekség feladat. Isten Igéjét nem elég csak hallgatnunk, azt valóra is kell váltanunk. Hozzá kell igazítanunk életünket. Az Ige emberré lett és általa hatalmat adott, hogy valóban Isten gyermekeivé váljunk.

Ma ellep bennünket a szavak áradata. A tv, az újság és a rádió ontja a szavakat. Elegünk van a sok szóból. Ezért olykor el kellene némulnunk és csendben le kellene borulnunk a betlehemi jászol előtt. Így talán jobban megértenénk Isten Igéjét. A csend, a nyugalom, az ima, és a vasárnap megszentelése által agyonhajszolt világunkban emberibbé válna életünk. Isten Igéje közelebb segíteni bennünket embertársainkhoz. Újra meg tudnánk bocsátani testvéreinknek és melléjük tudnánk állni nyomorúságuk idején, a magányosság és a kétség óráiban.

Tetteinkkel kell tanúságot tennünk az emberré lett isteni Igéről. Így karácsonyi ünnepünk újra meggyőző hitvallássá válik és senki sem fogja azt többé a szomorúak és szegények csúfolódásának tekinteni.

A Szent Család ünnepe – Vasárnap, Karácsony nyolcada alatt

Olvasmány: Sir 3, 3–7. 14–17a;

Szentlecke: Kol 3, 12–21;

Evangélium: Lk 2, 22–40.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai vasárnap liturgiája a Szent Család példaadó életére és a családi élet legfontosabb erkölcsi elveire hívja fel a figyelmet. A népies vallásosság szülte szentcsaládi idillen túl az ünnepnek mély értelmű teológiai jelentősége van: Isten és világa között Jézusban olyan szoros és felbonthatatlan egység jött létre, amely a hitvestársi közösségekben követendő példa. Más szóval: Isten bensőséges egységre lépett a világgal és megistenítette azt. Ennek kihatásait a keresztény családoknak is tükrözniük kell.

Így a mai ünnep középpontjában, tulajdonképpen nem a Szent Család áll, hanem az Isten szelleméből táplálkozó és Istenre épülő modern családi élet, amelynek jellemzője a szoros és békés együttlét, a kölcsönös megértés és szeretet.

Ma elsősorban ezekre a lelki értékekre irányítjuk figyelmünket. Imádkozunk családjainkért, hogy egyetértés, békesség és szeretet uralkodjék bennük.

Szentbeszéd

Eleget tettek az Úr törvényének

Lk 2, 39

A karácsonyi ünnepkör szent olvasmányaiban gyakran találkozunk gondolatokkal, amelyek a családi életre irányítják figyelmünket. A napokban hallottuk Jézus születésének történetét, hallottunk Máriáról és Józsefről, a fiatal názáreti jegyesekről, az Ige megtestesüléséről, az Ég és Föld örök frigyéről Jézus Krisztusban.

De nemcsak a karácsonyi liturgia irányította a családi életre a figyelmet. Karácsonyi szokásaink ugyancsak a családot helyezik előtérbe. Ilyenkor sokat vendégeskedünk, meglátogatjuk szüleinket,

közeli és távoli rokonainkat, barátainkat és ismerőseinket. Nem hiányzanak a meghitt beszélgetések sem. Szent Család vasárnapja kitűnően illeszkedik a karácsonyi ünnepkör hangulatába.

Ez eddig rendben. Nehézségekbe főleg akkor ütközünk, ha rávilágítunk az ünnep lényegére: Istennek köze van a családi élethez. Ennek hallatára napjainkban többen felkapják fejüket és méltatlankodva mondogatják: Mi köze Istennek a családhoz? Mi köze a férfi és nő viszonyához, a szülő és gyermek, a gyermek és szülő kapcsolatához?

Istennek sok köze van a családi élethez. Ő a mi Atyánk, Szabadítónk és Megváltónk. Jézus Krisztusban közénk jött, velünk van és általa építi közöttünk Isten országát. Isten országa átöleli az élet minden terét. Kiterjed a családi életre és ennek minden kapcsolatára, még akkor is, ha Krisztus evangéliumának kibontakozása éppen ezen a téren ütközik a legnagyobb akadályokba.

Isten Igéje mégis nélkülözhetetlen a modern családi életben. Szükségünk van rá a férfi és nő házastársi kapcsolatában. A házasság szentsége révén a házastársaknak egy életen át hűségben, egyetértésben és szeretetben kell élniük. Kölcsönösen el kell fogadniuk egymást. Ez nem könnyű feladat. A házasságban két idegen ember találkozik egymással. Legtöbbször korábban még csak nem is ismerték egymást. Gyakran egymástól elütő egyéniségek. Sajátos múlttal, jellemmel és tulajdonságokkal rendelkező idegen családokból származnak. Mégis közösen és egymással akarnak boldogok lenni. Egymással akarják Isten országát építeni.

A boldog családi élet remekmű. Megalkotása a hitvestársak életre szóló feladata. Addig kell fáradozniuk és munkálkodniuk, amíg az „én-te”-ből „mi” lesz, az „enyém-tied”-ből „mienk”. Ebben a hitvestársi életközösségben még akkor is el kell fogadniuk egymást, ha már megöregedtek vagy tehetetlenné váltak. Ez a hűség és szeretet viszont isteni alapok nélkül alig elképzelhető. A hűség és szeretet Istenből táplálkozik. Az istenes élet nem tűr semmi olyan dolgot, amely veszélyezteti a házasélet boldogságát. Isten a legfőbb erő és hatalom, amely minden körülmények között képes összetartani a házastársakat. Egyedül Isten a boldog házasélet biztosítéka.

Isten Igéjének testet kell öltenie a szülők és gyermekek kapcsolatában. Az elmúlt időben a családi élet ezen a téren is nagy változásokon ment keresztül. A múltban a szülők főleg saját képükre és hasonlatosságukra nevelték gyermekeiket. Azt akarták, hogy olyanok legyenek, mint ők, nyomdokaikon járjanak és hozzájuk hasonlóan utánozzák őseiket. A korábbiakhoz képest ma megváltozott a szülők gyermekeik iránti kötelessége. A szülő elsősorban gyermeke szolgája lett. Úgy kell nevelnie gyermekét, hogy mielőbb kifejlődhessék és önállóvá válhassék.

A mai gyerekek követelődzők. Ezen még életkoruk sem változtat. Az igények csak fokozódnak. Kicsi gyerek kis gond – mondják –, nagy gyerek nagy gond. A megváltozott körülmények és az utóbbi évek nevelési módszere miatt a szülő és gyermek viszonyának, kapcsolatának problémája napjainkban megoldatlan.

Isten Lelkét követve a szülőnek előbb-utóbb rá kell jönnie arra, hogy a gyermeknek saját élettel rendelkezik. Isten a gyermeket elfogadta és akarta. Ezzel szemben sok szülőben él a vágy – tudatosan vagy tudatlanul –, hogy gyermeke életében lássa mindannak megvalósulását, aminek beteljesedésén maga egy életen át hiába fáradozott. Több szülő gyermekében látja saját életének folytatását és ezért azt szeretné, ha gyermeke olyan lenne mint ő. A szülők nem egyszer megfeledkeznek arról, hogy a gyermek megismételhetetlen, korábban sohasem létezett és Istentől elfogadott egyén, akinek joga van saját élethivatása és élettársa megválasztásához. Isten előtt a gyermek és a szülő helyzete nagyon hasonló. A szülő is Istentől kapta életét, akárcsak a gyermek szülőjétől, de ezért Isten mégsem teszi rabszolgájává teremtményeit. Még arra is szabadságot ad nekik, hogy fellázadjanak ellene.

Isten a szülők és gyermekeik viszonylatában tehát azt jelenti, hogy a szülők gyermekeik mellett állnak éppúgy, mint Isten a világ mellett, és biztosítják gyermekeiknek azt a fejlődési lehetőséget és önállóságot, amelyet Isten is biztosít a világnak.

Istennek van helye a gyermek és szülő viszonylatában. Ezt a kapcsolatot hosszú ideig az „engedelmesség” kulcsszava határozta meg. Legtöbben így értelmeztük a negyedik parancsolatot, holott ez nem az „oktalan”, hanem az „érett, felnőtt és öntudatos” gyermek öregedő szülei iránti kötelességről szól. A parancs elsősorban nem a vak engedelmességet sürgeti, hanem a gyermeki tiszteletet a szülők iránt: Tiszteld atyádat és anyádat, hogy jól menjen sorod a földön. A mai olvasmányban ez így áll:

„Fiam, legyen gondod elaggott apádra,

és ne szomorítsd meg életed egy napján se!

Nézd el neki, ha értelme csökken,

ne vesd meg, ha virágjában van is életed” (Sir 3, 12–13).

Ma hányszor előfordul, hogy a felnőtt gyermekek megszégyenítik szüleiket és nem törődnek velük, ha megöregedtek, elfogyott erejük vagy betegesek. Kicsúfolják őket, ha feledékenyek, öreges magatartásuk érthetetlen. Elfordulnak tőlük, ha öregségük miatt zsörtölődők, merevek vagy önfejűek. Csak kevés fiatalnak jut eszébe, hogy maga is megöregedhet (egyáltalán nem biztos), és

majd neki is nagyon fog fájni, ha úgy bánnak vele, mint ő bánt édesapjával és édesanyjával.

Isten elfogadta életünket. A gyermekek életét is. Egykor ezért jött közénk és élt közöttünk. Ugyanakkor kifejezett parancsa: Tiszteld a kort, állj atyád és édesanyád mellett, ha nehézségekkel küzd és ereje már megfogyatkozott. Istenre szükségünk van, hogy elviselhessük az öregséget és erőt meríthessünk belőle. Aki fiatal korában nyílt az öregek iránt, az nyílt lesz Isten befogadására is.

Karácsonykor ismételten és újra elhangzik: Velünk az Isten. Isten Atyánk, Szabadítónk és Megváltónk. Tegyük láthatóvá a világban és családi életünkben. Az örök Igének családi életünkben testet kell öltenie. Így Isten Lelke mindannyiunk ereje, élete és üdvössége lesz. Boldog lesz otthonunk, mert Istennel a család a boldogság otthona.

Január 1. Szűz Mária, Isten anyja ünnepe – Újév

Olvasmány: Szám 6, 22–27;

Szentlecke: Gal 4, 4–7;

Evangélium: Lk 2, 16–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Újév napján vegyes érzelmekkel ébredünk. A megilletődés, a vágyakozás és a reménykedés érzelmei vesznek erőt rajtunk. Mindenki remél valamit. A munkanélküli állásról, a beteg egészségről, a félénk biztonságról, a magányos társakról, a becsapottak igazságról, a hontalanok meleg otthonról, a foglyok szabadságról álmodoznak. Mindannyian szeretnénk nyugodtan és békében élni. Békét szeretnénk szívünkben, békét családunkban, békét nemzetünknek és békét az egész világnak.

Ezek a vágyak és érzelmek az óévben is foglalkoztattak és az Újesztendőben sem fognak nyugton hagyni. Ebben az új évben is lesznek problémáink. Mégis meg kell próbálnunk úgy élnünk, hogy kevesebb legyen a szenvedés és több az emberség. Még a megváltoztathatatlannak tűnő és az erőnket meghaladó nehézségeket is el kell fogadnunk és meg kell próbálnunk Istenbe vetett bizalommal hordozni azokat. Istennel és Istenbe kapaszkodva jó előfeltételeket teremthetünk Újesztendőnk sikeres kimeneteléhez.

Szentbeszéd

Dicsérték és magasztalták Istent

Lk 2, 20

A polgári év első szentmiséjének első szentírási olvasmánya ősrégi áldást idéz. Hallatára több felvilágosult ember ingerülten reagál. Mások kétkedve csóválják fejüket és cinikus mosolyukkal fejezik ki hitetlenségüket. Az áldás szövegének hallatára „hókusz pókusz számálokusz”, „ábrákádábrá” vagy „tárulj szézám” varázsigékre gondolnak.

A hívők számára az áldás és átok szövegek mégsem üres szavak. A fiatal házasok életében óriási jelentőségű lehet a szülői áldás. Nem mindegy, hogy szülői átok vagy áldás kíséri életünket.

A mai ember keveset beszél áldásról, de annál többet a jókívánságokról. Elvárjuk, hogy az emberek jókívánságaikat fejezzék ki életünk jelesebb fordulói alkalmával. Még meg is sértődünk, ha ezek a jókívánságok elmaradnak. Ez idő tájt: „Boldog Új Évet”, „Szerencsés Új Esztendőt”, vagy éppen istenáldotta, sikerekben gazdag Új Évet kívánunk egymásnak. Néhány jókívánság különösen emlékeztet a mai olvasmányban található áldás szövegére:

„Áldjon meg az Úr és oltalmazzon!

Ragyogtassa rád arcát az Úr s legyen hozzád jóságos!

Fordítsa feléd arcát az Úr és szerezzen neked üdvösséget” (Szám 6, 24–26).

Lehetséges, hogy ezek az ősrégi áldások és napjaink jókívánságai egyszerűen csak udvariassági formaságok és üres szavak? Van-e mélyebb értelmük és egyáltalán valamilyen hatásuk? Mi köze az áldásnak a jókívánságokhoz?

Napjainkban több kutatási eredmény arról számol be, hogy a világban sok olyan „érdekes” erő működik, amelyet eddig nem sikerült kellőképpen kikutatnunk és nem ismerünk. Ilyen „érdekes” erőkről számol be a parapszichológia, az ún. okkult jelenségekkel foglalkozó tudomány és több telepátiai, távoli gondolatátvitellel foglalkozó kutatás. A hipnózis is az akaratátvitel lehetőségeiről értekezik. A telekinézissel foglalkozó kutatók állítása szerint távoli tárgyak mozgásba hozhatók egyszerűen a gondolatban megfogalmazott akarat erejével.

Ha mindez így van, akkor talán mégsem olyan nagy ostobaság és maradi dolog a jókívánságok és áldások erejében hinni. Akkor valóban történik valami, amikor az édesanya este gyermeke ágya fölé hajol és homlokára keresztet rajzol vagy amikor a pap mise végén áldást oszt.

Valamilyen titokzatos dolog történik, amikor a szentmisében áldást és békességet kívánunk, kezet rázunk, dolgozatírás előtt a diáknak, operáció előtt a betegnek odasúgjuk: imáimban megemlékezem rólad.

Az áldások és jókívánságok valódi tartalma a karácsonyi örömhírben rejlik. Ebből tudjuk, hogy minden (új) évben velünk az Isten. Az áldásokkal és jókívánságokkal elmondjuk, hogy Isten a mi Atyánk, Megváltónk, Szabadítónk, aki ebben az évben és továbbra is közöttünk él. Az áldásokkal rávilágítunk arra, hogy minden öröm középpontja Isten. Bánatunkban menedékünk. Gyengeségeinkben erőnk. Az áldással kérjük: Isten legyen velünk és maradjon közöttünk. Az áldás a közöttünk lakó Isten megvallásának egyik konkrét, látható és szép formája.

Ez a valóságos tanúságtétel jut kifejezésre az imént hallott ároni áldás szövegében. Ragadjunk ki belőle egyetlen szót: sálom – béke. A zsidó felfogás szerint a szó varázsige jellegű. Nem csak fegyverszünetet jelent, hanem egészséget, jólétet, örömet, sikert és jelenti mindazt, ami az ember belső egyensúlyához és megelégedettségéhez hozzájárul. Karácsony éjszakájának örömhírében ez így hangzik: „Dicsőség a magasságban Istennek és békesség a földön a jóakaratú embereknek” (Lk 2, 14). Más szóval: Adjuk meg először Istennek a dicsőséget, s akkor mindazt megkapjuk, amit Isten ószövetségi népe a „sálom” áldás-köszöntéssel kíván.

Ha tehát Újév első napján áldásos Új Esztendőt kívánunk és kifejezésre juttatjuk békekívánalmainkat, akkor ez azt jelenti, hogy az év folyamán készek vagyunk a béke, a szerencse, a siker, az üdvösség, a „sálom”, az Isten békéjének kibontakoztatásához hozzájárulni a földön, Istenbe vetett hittel és parancsainak megtartásával akarunk élni.

Az áldásokban bízó ember egyáltalán nem balga és egyáltalán nem jár fellegekben. Tudja, hogy Isten békéje csak következetes keresztény helytállással valósulhat meg és hosszú évek kellenek ahhoz, amíg a világ olyan egységessé válik, hogy csak egyetlen történelemmel rendelkezzék: Isten és ember valóban egyetemes történelmével.

A mai szentmisében az áldások értelmét kutattuk. Az áldás és békesség imádságainkban ismételten visszatérő kifejezés. „Bocsásd meg vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek” – imádkozzuk a Miatyánkban. „Isten Báránya, te elveszed a világ bűneit, adj nekünk békét”, „Az Úr békéje legyen veletek” ismételjük gyakran szent liturgiánk közben.

Ma az oltárra helyezett kenyér és bor adományokkal tegyük Isten kezébe egész évünket: „Áldott vagy Urunk, mindenség Istene...” Visszaemlékezünk Jézus ígéretére: „Bizony, bizony mondom nektek, bármit kértek az Atyától a nevemben, megadja nektek” (Jn 16, 23). A szentmise látható jeleivel kérjük Istent, hogy áldja meg Új Esztendőnket és tekintse azt saját magáénak. Ha kérjük Őt és bizalommal kérjük, akkor biztosan remélhetjük, hogy Isten az új év minden napján közöttünk és velünk lesz: a világban, a munkahelyen, a családban, a betegágyon és a magányos elhagyatottságban.

Az áldások és jókívánságok értelmét kerestük, de hamarosan rájöttünk, hogy az áldás és jókívánság komoly feladat. Isten iránti hitre és bizalomra ösztönöz. Jézusban a világ megkapta az áldások teljességét, mindazt, amit Istentől egyáltalán kaphatott. Ezt ünnepeltük karácsonykor. De amit a világ Istentől Jézusban kapott, annak az év folyamán kell kibontakoznia, főleg keresztény tanúságtételünk által. Isten dicsőségét kell szolgálnunk és akkor bőséges áldásában is részesülünk.

Az év első napján és első óráiban a szentmisén való részvételünkkel tanúskodunk hitünkről, Isten dicsőségéről és bizalommal kérjük: Áldjon meg minket az Úr és növelje bennünk a jót, hogy békében élhessünk, béke költözzön szívünkbe és családunkba, békének örvendjen nemzetünk és az egész világ. Isten békéje legyen velünk mindenkor!

Karácsony utáni 2. vasárnap

Olvasmány: Sir 24, 1–4; 12–16;

Szentlecke: Ef 1, 3–6. 15–18;

Evangélium: Jn 1, 1–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

Lassan halványodnak az ünnepi fények. Eltűnnek a karácsonyi díszek. Többfelé még állnak karácsonyfák, tart a téli szünidő, és nem kezdődött el a mindennapi verejtékes munka.

A sorozatos ünnepek békét és nyugalmat árasztottak. Jól éreztük magunkat az otthon melegén, így szívesen marasztalnánk a tovatűnő karácsonyi időt.

Úgy tűnik, mintha az egyház csak nehezen tudná abbahagyni a karácsonyi evangélium hirdetését. Újra meg újra visszatér rá, mint ma is, és kitartóan hirdeti a karácsonyi evangéliumot: Isten emberré lett. Örömhír ez mindörökre. A világosság, amely a világba jött, nemcsak karácsony éjszakáján világít, hanem minden nap a világ végezetéig.

A karácsonyi sütemények lassan kifogynak, a karácsonyfák kiszáradnak és konténerbe kerülnek. Isten betlehemi Gyermek és a karácsonyi örömhír azonban örökre megmarad. Hisszük, hogy Ő a világ világossága, életünk öröme és boldogsága. Ezért állunk most itt és fordulunk hozzá bizalommal.

Szentbeszéd

Az Ige az igazi világosság volt, amely a világba jött, hogy megvilágítson minden embert

Jn 1, 9

A keleti népek életében évezredeken át meghatározó szerep jutott a folyamatosan megismert bölcsességnek, a bölcseletnek, a filozófiának, a természeti jelenségekből és az emberi élet megfigyeléseiből leszűrt törvényszerűségeknek és következtetéseknek. Főleg a csillagászok, a papok, a mágusok és a tudósok foglalkoztak bölcselettel. Szűk világuk ismétlődő eseményeit, tüneteit vizsgálva olyan elveket, tantételeket állítottak fel, amelyekről úgy vélték, hogy segítségükkel megfékezhetők a természet pusztító erői és kialakítható a szebb, a sikeresebb és a boldogabb élet.

Ezek a korábbi bölcsességek később újabb felismerésekkel gazdagodtak, amikor Mózes könyve jelentős részüket írásba rögzítette és kibővítette nemcsak bölcs emberi tanításokkal, de az isteni Bölcsességgel is. Ez az összeíró folyamat a Kr. e. 15. században, de legkésőbb a 13. században kezdődhetett el. Ettől kezdve folyamatosan bővült. Így lassan kialakult az a zsidó felfogás, hogy Isten bölcsessége mintegy folyamatosan testet öltött az Írásban és így Izrael az Írásban megtestesült isteni bölcsesség, az Ige különleges lakhelyévé vált. A Szentírásból Isten szólt Izraelben. Mózes könyveiből tisztábban és világosabban ismerhette meg bárki az igazi bölcsességet, mint annak előtte a teremtett világ tükréből és az emberi bölcsességből. Mózes könyvei kinyilatkoztatták Isten igéjét, Isten világának rendjét és az üdvösség érdekében annak megtartására szólítottak minden embert.

Ezután Isten választott népe nemcsak a tapogatódzó emberi bölcsesség tükrében vizsgálta és értelmezte a mindennapi élet eseményeit, hanem a kinyilatkoztatás végtelen távlatokat felfedő és örökké éltető fényében is. Így nem meglepő, ha a vallásos zsidó alig látott mást a Tórában – Mózes öt könyvében –, mint emberi szóban, igében testet öltött isteni bölcsességet, Isten látható közeledését az ember felé. A tóra szent lett számára.

Aki ebben a háttéri megvilágításban hallgatta végig János evangéliumának imént elhangzott karácsonyi üzenetét, meglepődés nélkül fedezhette fel abban az isteni közeledés évezredek óta alkalmazott kifejezéseit és formáit: „Kezdetben volt az Ige, az Ige Istennél volt, és Isten volt az Ige ..., aki a világba jött, hogy mindazoknak, akik befogadják, hatalmat adjon, hogy Isten gyermekei legyenek. Azoknak, akik hisznek nevében, aki(k) nem a vérnek vagy testnek a vágyából s nem is a férfi akaratából, hanem Istenből születtek” (vö. Jn 1, 1. 12–13). „S az Ige testté lett, és közöttünk élt” – hangsúlyozza János –, de ez most nem a héber írás holt betűi által vagy a mózesi törvény merev keretei között történt, hanem az Örök Atya Egyszülötte révén. „Mert – folytatja János – a törvényt Mózes közvetítette, a kegyelem és az igazság azonban Jézus Krisztus által lett osztályrészünk” (Jn 1, 17).

Amíg az ószövetségi olvasmányból arról értesültünk, hogy Isten a bölcsesség köntösébe öltözködve közeledik övéi felé, addig János evangéliumából kitűnik, hogy ugyanaz az Isten, testté lett Igéjében, Jézus Krisztus személyében lépett övéi közé, és hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyünk, és megteremtsük azt a világot, amelyről egykor a tapogatódzó bölcsek csak ábrándozni mertek.

A betlehemi Csillag feltűnése óta valljuk, hogy Jézus Krisztusban végérvényesen megtaláltuk azt a bölcsességet, amely megteremtette számunkra a szebb, sikeresebb és boldogabb élet lehetőségét és legyőzte a világ pusztító hatalmasságait, úgy amint azt az évezredek emberisége a bölcs igéktől, saját bölcsességétől mindhiába várt.

Ez a karácsonyi üzenet rámutat Isten új választott lakhelyére népe körében. Ez a nép ott van, ahol az emberek szíve megnyílik Jézus előtt és készséggel befogadják az isteni Igét. Ez az Ige a görög logos magyar fordítása, de hangnak, szónak, tanításnak is mondhatnánk.

Ma a szavak bábeli zűrzavarában élünk. Isten Igéje, szava mellett rengeteg más hanggal, szóval találkozunk. Fülünkben csengnek szüleink és barátaink, tanítóink és nevelőink szavai. Halljuk a közvélemény, a szenvedélyek, a gőg, a törtetés és a többi hamis próféták hangját is. Valamennyi ige, s üdvöt ígér!

Ebben a hangzavarban a keresztényeknek tudniuk kell különbséget tenni. Fel kell ismerniük a test

és vér szavát. El kell választaniuk Isten szavát az idők szavától, a mulandó emberi bölcsességektől.

Isten Jézus Krisztus által hatalmat adott, hogy gyermekei lehessünk. Isten gyermekei, Krisztus trónörökösei lehetünk, ha engedjük szóhoz jutni bennünk azt az Igét és Bölcsességet, „amelyet Isten öröktől fogva megdicsőülésünkre szánt. Ezt senki sem ismerte fel a világ fejedelmei közül” – írja Pál apostol –, „mert ha felismerték volna, nem feszítették volna keresztre a dicsőség Urát. Így érvényes az Írás szava:

Szem nem látta, fül nem hallotta,

emberi szív föl nem fogta,

amit Isten azoknak készített,

akik őt szeretik” (1 Kor 2, 7–9).

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Olvasmány: Iz 60, 1–6;

Szentlecke: Ef 3, 2–3a. 5–6;

Evangélium: Mt 2, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

A karácsonyi ünnepkör nagy ünnepe Vízkereszt, helyesebben: Urunk megjelenése, a keleti egyház karácsonya.

Urunk megjelenésének ünnepén Jézus születésére emlékezünk és különösen felidézzük, hogy a betlehemi örömhír a világ nyilvánossága elé került. Evangéliumi történetünkben a mágusok külföldi országok képviselői. Heródes és udvara Zsidóország kormánya. Általuk a hazai és a nemzetközi közvélemény tudomást szerzett arról, hogy Jézusban közénk szállt az Isten. A történetben meglepő, hogy míg a „hitetlen” pogányság képviselői megtalálják az utat Jézushoz, addig a „hívők” képviselői, a korabeli jeruzsálemi zsidóság elzárkózik Isten küldöttje elől és romlására törekszik.

Mai a napkeleti bölcsekhez hasonlóan a betlehemi csillag fényénél keressük Jézust, a zsidók újszülött királyát. Rajtunk áll, hogy Isten szavának fényénél eljutunk-e Jézushoz és szentmisénk végén, amint egykor a napkeleti bölcsek, hitünkben megerősödve, örömmel térünk haza otthonainkba.

Szentbeszéd

Napkeletről bölcsek jöttek, és tudakolták: Hol van a zsidók újszülött királya

Mt 2, 2

A Szentírásban nyomát sem találjuk annak, hogy a tanítványok körében Jézus születésének története már életében beszéd tárgyát képezte. Arról sem szól az Írás, hogy Jézus valaha is felkereste szülővárosát. Ez annál inkább feltűnő, mert Jézus többször megfordult barátaival Jeruzsálemben és környékén, ahol Betlehem fekszik.

A korabeli jelek arra utalnak, hogy legkorábban csak az első keresztény közösségek kezdtek Jézus gyermekkora után érdeklődni, minden valószínűség szerint pár évvel, évtizeddel Jézus föltámadása után. Ez azért vált szükségessé, mert az első keresztény közösségek idején még hiányoztak a gondosan megfogalmazott hitvallási formulák. Nem ismerték a Hiszekegyet. Elbeszélésekkel, bibliai történetekkel vallották annak igazságait. Rövid hitvallási formulákat használtak: Jézus az Úr. De ezek csak idővel, lassan és fokozatosan alakultak ki. A legősibb keresztények vallották hitünket. A Hiszekegy helyett a kezdet kezdetén csak vallásos elbeszélésekkel tanúskodtak arról. Ma ezt így mondanánk: elbeszélő hitvallást imádkoztak.

A Jézus gyermekkoráról szóló bibliai történetek hitvallási szövegek. Arra hivatottak, hogy hitet ébresszenek. Örömhírt közvetítenek: Jézusban az Isten jelent meg közöttünk és ezentúl bárki rátalálhat Istenre, ha keresi Őt.

Ezt tették a betlehemi pásztorok és a napkeleti bölcsek. Történeteik elmondják, hogy az ember az igazi boldogságot a betlehemi Istengyermek által találja meg. Ennek előfeltétele a keresés: az embernek feszült figyelemmel kell fürkésznie Istent. Éber szemekkel kell kutatnia utána a világban és a betlehemi Csillag által kijelölt úton kell haladnia.

A karácsonyi történetek istenkeresésre sarkallnak. A pásztorok útra keltek az angyal szavára, megtalálták Jézust, és öröm töltötte be szívüket. A napkeleti bölcsek ugyancsak követték a Csillagot és teljesen ráhagyatkoztak. Máté evangélista a mai evangéliumi szakaszban különösen kiemeli, hogy Jézusban az üdvösség. Ő az emberek megváltója, aki után ősidők óta vágyakozott az emberiség: Isten ószövetségi népe éppúgy, mint a pogány nemzetek. Ezek képviselői a Szentírásban a napkeleti bölcsek. Keresésük, reményük és várakozásuk célja a betlehemi Gyermek, akiben megtalálták reményeik beteljesedését.

Az igazság megtalálása és az istenkeresés sohasem könnyű. Ennek Máté evangélista tudatában volt. A betlehemi történetekben kihangsúlyozza, hogy a pásztorok és mágusok útra keltek a betlehemi jászoltrónus egyetlen királya felé. Keresték a Messiást. Ugyanakkor azt sem feledi, hogy az istenkeresés komoly nehézségekkel jár. Mindig voltak, vannak és lesznek, akik nem hajlandók hódolni a szeretet Nagyura előtt. Elfordulnak tőle és ellene dolgoznak. Egykor sokan tudomást szereztek Jézusról: Heródes és udvara. Úgy ma is. Vannak közöttük teológusok és írástudók. Ők mégsem hódolnak előtte, pedig a jeruzsálemi udvarhoz hasonlóan, elsősorban az ő feladatuk szemmel kísérni Isten Igéinek beteljesedését. Sőt, erre még mások figyelmét is nekik kellene felhívniuk. A heródesi udvarhoz hasonlóan ma is sok keresztény kudarcot vall hivatásában. Kényelmesen bezárkózik otthonába és egy tapodtat sem tesz az isteni Kisded felé.

Az istenkeresés témája napjaink égető kérdése. Többen még az Isten gondolatától is szabadulni szeretnének, de nem lehet. Vízkereszt örömhíre istenkereső nyugtalanságunkat szeretné feloldani. Azt hirdeti, hogy az örök Isten nemcsak távoli szemlélője történelmünknek, hanem valóságos részese. Isten olyan közel áll hozzánk, hogy a Keresztelő újjal mutathatott rá: „Nézzétek az Isten Báránya”, János evangélista pedig így tehetett tanúbizonyságot róla: „amit hallottunk, amit szemünkkel láttunk és amit a kezünkkel tapintottunk: az Élet Igéjét hirdetjük nektek. Igen, az Élet megjelent, láttuk, tanúságot teszünk róla, és hirdetjük nektek az örök életet, amely az Atyánál volt és megjelent nekünk” (1 Jn 1, 1–2). Az első Karácsony óta Isten látható és tapasztalható módon lelhető fel a világban. Így istenkeresésünk nem lehet hiábavaló. Születése óta mindig vannak, akikről elmondható: „Bementek a házba, és meglátták a gyermeket anyjával, Máriával. Leborultak és hódoltak neki...” (Mt 2, 11). Istenre leltek, mégha ez olykor nem is könnyű. Isten megtalálása előfeltételektől függ:

1.– Az embernek ott kell keresnie Istent, ahol megmutatkozik, és olyannak kell elfogadnia Őt, amilyen. Ma alig mondhatja valaki komolyan: „én ott keresem Istent, ahol akarom”, mert Isten a názáreti Jézusban már végérvényesen feltárta magát. Tévednek, akik állítják: „olyan vallást keresek magamnak, amilyet akarok”, mert Isten egyszer már egyedüli és megismételhetetlen módon megjelent közöttünk és megmutatta magát. Azóta annyit tehetünk, hogy olyannak fogadjuk el Őt, amilyennek kinyilvánította magát: egyszerű betlehemi gyermek, a szegények és betegek barátja, akit mégis keresztre feszítettek, de feltámadt, mert Isten Fia volt.

Saját szeszélye, ízlése és önkénye szerint is keresheti valaki Istent. Így fennáll a veszély, hogy sohasem jut el az igaz és tiszta istenismerethez. Aki ugyanis Isten látható képmását nem képes felfedezni Jézusban, valószínű, hogy még inkább észrevétlenül halad el a láthatatlan Isten mellett, és sohasem tapasztalja meg a napkeleti bölcsek sikeres utazásának örömét. Ők megtalálták az Istengyermeket, leborultak Előtte és hódoltak Neki. Jézus nélkül csak tetszetős bálványisteneket faraghatunk magunknak saját képünkre és hasonlatosságunkra.

2.– A keresztény embernek mindig számolnia kell Jézussal, akiben közénk szállt az Isten. Születése óta nem tehet úgy, mintha Jézus Krisztus sohasem létezett volna. Jézussal számolnia kell, mert Ő történelmi személy. Születésnapjáról évről-évre megemlékezik a keresztény világ. Számításainkból és terveinkből Őt kihagyni annyit jelent, mint sok-sok nullával számolni és a legfontosabb számjegyekről megfeledkezni. Vajon nem éppen ez az oka annak, hogy a világ megannyi kínlódása az igazságosság és a béke megteremtésének érdekében minduntalan kudarcba fullad és az emberi kapcsolatok folytonosan összekuszálódnak?

Urunk megjelenésének ünnepén a döntő jelentőségű örömhír: Isten mindig és minden idők embere számára félreállíthatatlanul létezik, közöttünk él és lakozik, működik és irányítja sorsunkat. Betlehemben megszületett az Ég és Föld örök egyezménye, amelyben Isten félreérthetetlenül és végérvényesen lefektette akaratát: Jézus Krisztus az Út, az Igazság és az Élet.

Urunk megkeresztelkedése

Olvasmány: Iz 42, 1–4. 6–7;

Szentlecke: ApCsel 10, 34–38;

Evangélium: Mk 1, 7–11.

Bevezető a szentmise kezdetén

Urunk megkeresztelkedésére emlékezünk. Az ünneppel elkezdődik az évközi vasárnapok sorozata, amely 34 vasárnapot foglal magába. Közülük néhány a farsang idejére esik, a többi a pünkösd utáni nyári és őszi hónapokra. Az évközi vasárnapok sajátossága, hogy szentmiséiknek evangéliumi szakasza rendszerint egyazon evangélistától származik.

Tavaly az évközi vasárnapok szentmiséin Máté evangéliumából, annak előtte Lukács evangéliumából hallottunk egy-egy szakaszt. Idén Márk evangéliumát olvassuk az évközi vasárnapok szentmiséin.

Ma Urunk megkeresztelkedésének történetét is ebből halljuk. A beszámolóból megtudjuk, hogy Jézus az Isten Fölkentje, Megváltónk, örömünk és boldogságunk útja és biztosítéka. Régi és megszokott hitbeli kijelentés, hitigazság, de vajon hisszük–e?

Tartsunk önvizsgálatot. Bűnbánati cselekményünkben újra elmélyíthetjük Istenhez fűződő barátságunkat.

Szentbeszéd

Te vagy az én szeretett Fiam

Mk 1, 11

Izajás próféta a Kr. e. 700-as évek elejének legkiemelkedőbb zsidó egyénisége. Verses költeményeiben gyönyörű szép himnuszokat zengett Istenről és az Úr (titokzatos) szolgájáról. Azt állította róla, hogy az emberek között él. Csendben, szelíden és minden feltűnés nélkül működik a világban: nem kiált és szava sem hallatszik az utcákon. Isten mégis őt tette meg a „népnek szövetségül és a nemzeteknek világosságul” (Iz 42, 6). Világra szóló megbízatást kapott, hogy megnyissa a vakok szemét, tartós békét, világszabadságot és általános jólétet biztosítson.

Izajás imént hallott verssoraiból nem tűnik ki világosan, hogy a próféta kit tekintett valójában az Úr szolgájának. Az is lehetséges, hogy egyszerűen csak Isten választott népére és elhívatottságára gondolt, Izraelre, amely magát ugyancsak az Úr szolgájának tekintette.

A keresztény közösség Izajás énekét kezdettől fogva Jézus Krisztusra alkalmazta. Isten Fiát ismerte fel az Úr szolgájában. A keresztények Jézus Krisztusban felfedezték Izajás Isten titokzatos szolgájáról szóló prófétai jövendölésének beteljesedését. Számukra Jézus Krisztus az, akit Isten kiválasztott, akire Isten kiárasztotta lelkét, hogy igazságot vigyen a nemzeteknek. Benne beteljesedtek az Úr szolgájáról szóló jövendölések. Amikor eljött, nem kiabált és nem hangoskodott, nem vert maga körül hatalmas port.

A mai szentmise evangéliumi szakaszából is ez tűnik ki: egyszerűen eljött a galileai Názáretből, és megkeresztelkedett Jánosnál a Jordánban. Csendesen érkezett és egyszerűen beállt a bűnösök sorába. Későbbi életében is hiába keressük a nagy, hangos fellépéseket. Nem nehéz felfedezni benne az Úr szolgájáról tett jövendölések beteljesedését. A keresztények számára Jézus az, aki megnyitja a vakok szemét, kiszabadítja a foglyokat „és a tömlöcből azokat, akik a sötétségben ülnek” (Iz 42, 7).

Messiásokkal napjainkban is találkozunk. Olykor nem kis nehézséget okoznak és komoly döntések elé állítanak. Túl sok közöttük az álmessiás és álpróféta. Ezért már hinni sem tudunk nekik. Nehéz eldöntenünk, hogy melyik az igazi közülük. Valamennyi megváltónak és szabadítónak tűnteti fel magát. A legtöbben nem érkeznek az Úr szolgájához hasonló egyszerűséggel és minden feltűnés nélkül. Ellenkezőleg. Jézussal ellentétben, általában túl sok körülöttük a reklám. Hangos és szép ígéretekkel közelednek az ember felé. Szép ruhát, egészséges életkörülményeket, tiszta levegőt, csodatevő szereket, magas fizetést, biztos nyugdíjat, munkát és általános jólétet ígérnek.

Ma mindenütt reklámmal dolgoznak és többen állítják, hogy ha nincs reklám, megáll a gazdasági fejlődés, a kereskedelem és a társadalmi élet. Életünk a reklámra épül. Ezzel van tele az újság, a tv és a rádió, az utca és villamos, a vendéglő és a színház. A reklámok egymást túlharsogva igyekeznek maguknak érvényt szerezni. Az egyik javakkal, a másik eszmékkel akarja megváltani a világot. A legtöbb közülük követelődző és hangos.

Mégis úgy látszik, mintha Isten szolgája fittyet hányna a reklám törvényeire. Ő csendesen és szelíden érkezik. Nem kürtöltet maga előtt. Vajon hogyan állhatja meg helyét az Úr szürkén közeledő názáreti szolgája ebben a hangos és zajos, konkurens világban? Boldogulhat-e Isten szolgája a maga egyszerű és csendes módján? Egyáltalán hasonlítható-e Jézus és ügye a világban reklámozott többi dolgokhoz? Vonatkoznak-e Jézusra és ügyére az általában üzleti célokat szolgáló reklámozási törvények?

A reklámok többször becsaptak már bennünket. Nem váltották be ígéreteiket. Portékáik messze elmaradtak attól, amit ígértek. Vajon csalatkozhatunk Jézus ígéreteiben és tetteiben?

Reklám és hírverés nélkül a mai világban még Isten sem boldogul. Reklámja azonban teljesen más törvények szerint működik, mint a földi dolgokkal foglalkozó reklámoké. Istennek őszinte aktivistákra és hírvivőkre van szüksége, akik életükkel tesznek tanúságot Krisztusról és az ő ügyéről. Isten szószólóinál elsődleges követelmény az őszinteség. Nem ígérhetnek olyat, amit képtelenek nyújtani. Krisztus tanúinál nem a feltűnésen van a hangsúly, hanem az őszinte, csendes és szelíd tanúságtételen. Krisztus reklámja olyan mint az erjesztő kovász. Ezért Isten Jézus Krisztus ügyét kiválasztott terjesztőkre bízta. Igaz és őszinte tanúságtételükkel nekik kell folytatniuk azt a művet, amelyet az Úr szolgája valamikor csendben elkezdett.

Isten ügyét továbbították és továbbítják az evangélisták. Írásaik olyanok mint egy-egy plakát, amelyet időnként kigöngyölítünk és a világ nyilvánossága elé tárunk. A mai szentmisében Márk Urunk megkeresztelkedésének történetével rámutatott az Úr szolgájára, akit Isten igazolt az emberek előtt és eltöltött Szentlélekkel. Ezért látható Márk evangéliumi plakátján a megnyílt ég és a galamb, amely a Jézusra leszálló Szentlélekre utal. A megnyílt égből Isten maga tett tanúságot Szolgája mellett. Amit ő tesz és mond kiváltja Isten tetszését. Ezért hallatszott a szózat a mennyből: „Te vagy az én szeretett Fiam, benned kedvem telik!” (Mk 1, 11).

Jézus Krisztust hirdetik a hívő emberek, amikor Isten Igéjét láthatóvá teszik mindennapi életükben. Ilyen ember volt Keresztelő János, akiről ugyancsak a mai evangéliumban hallottunk. Élete igazi reklám. Szóval és tetteivel mutatott az Úr Fölkentjére: „Aki utánam jön, hatalmasabb nálam. Arra sem vagyok méltó, hogy lehajoljak és megoldjam saruszíját. Én vízzel keresztellek titeket, ő pedig Szentlélekkel keresztel majd meg benneteket” (Mk 1, 7–8). János a hívő emberek előképe. Nem önmagát reklámozza és helyezi előtérbe, hanem a nálánál sokkal nagyobbat. Ez azt jelenti, hogy a világot nem a keresztények váltják meg, hanem Jézus Krisztus. Tetteink csak azt igazoljál, hogy már elfogadtuk Őt.

Az egyház a maga egészében tesz tanúságot Isten Fiáról. Tettei olykor nagyonis halványak, mégis Isten országának építésén fáradozik. Nem dolgozik hangos reklámokkal és ezért a legtöbbször csak akkor vesszük észre jótetteit, ha nyitott szemmel járunk a világban. „Nem kiált ..., s nem emeli föl a hangját, szava se hallatszik az utcákon” (Iz 42, 2). Neki úgy kell körüljárni a világban mint az Úr szolgájának: „A megtört nádszálat nem töri össze, a pislákoló mécsbelet nem oltja ki. Hűségesen elviszi az igazságot, nem lankad el, sem kedvét el nem veszti, míg az igazságot meg nem szilárdítja a földön” (Iz 42, 3–4). Sokszor szemére vetik szelídségét és halk szavát, de Isten mégis általa viszi végbe hatalmas csodatetteit.

Isten reklámja lelhető fel a Lélek működésében: a megtérő és hitből élő emberek cselekedeteiben. Általuk az Isten körüljár a világban jót cselekedvén.

A világ ordító reklámhadjárata között olykor alig vesszük észre Isten csendes működését és közeledését az ember felé. Pedig Rajta kívül nincs más Isten, aki üdvözíthetne bennünket. Vigyázzunk, nehogy hatalmukba kerítsenek bennünket a hamis reklámok.

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Olvasmány: Ter 9, 8–15;

Szentlecke: 1 Pét 3, 18–22;

Evangélium: Mk 1, 12–15.

Bevezető a szentmise kezdetén

Németországban a lelkipásztorok Nagyböjt első vasárnapján olvassák fel a templomokban a helyi püspök évente megjelenő nagyböjti lelkipásztori körlevelét.

Szentmisénk evangéliumának középpontjában az élet sokszínű kísértése áll. Jézushoz hasonlóan mindannyian ki vagyunk téve a Sátán kísértésének. Fenyeget a veszély, hogy a hatalom, a dicsőség és a gazdagság kísértései egymás ellen uszítanak bennünket.

A most kezdődő nagyböjti idő tudatosítani szeretné bennünk, hogy a keresztségben új életet nyertünk és ez Jézus Krisztus halálára és feltámadására épül. A teljes életet hozzá hasonlóan önmagunk odaajándékozása, az Isten előtti alázat és a szolgáló szeretet útján nyerhetjük el.

Bűnbánati cselekményünk most alkalmat kínál arra, hogy ellent mondjunk a világ kísértéseinek és hitben megerősödve ismét visszatérjünk Jézus Krisztus útjára.

Szentbeszéd

Megkísértette a sátán

Mk 1, 13

Mk evangéliumi beszámolója alapján rövid tudósítást hallottunk Jézus megkísértéséről és negyvennapos tartózkodásáról a pusztában. Az eseményről mindhárom evangélista beszámol: Márk egészen röviden, Máté és Lukács terjedelmesen. Jézus háromszori megkísértésének történetével a pusztában mindhárman igazolni akarják, hogy Jézus Krisztusban valóban Isten Fia jelent meg közöttünk. Az evangélisták számára ez főleg abban mutatkozott meg, hogy Jézus Krisztus mindenben teljesítette az Atya akaratát és Isten iránti engedelmessége révén legyőzte a Sátán kísértéseit. Ez az engedelmesség képesítette arra, hogy az angyalok támogatása nélkül legyőzhesse a Sátán kísértéseit. Egyedül Isten akaratának teljesítése az erő, amely legyőzi a Sátánt.

Az evangéliumi történetben furcsa kifejezések ütik meg fülünket: „megkísértette a sátán”, „vadállatok közt élt”. Érthetetlenül kérdezzük: Mi a „kísértés”, mit jelent a kijelentés „vadállatok közt élt”?

A kérdésekre egy ókori zsidó vadállatokról szóló elbeszélése jut eszünkbe. Amikor Isten megteremtette a vadállatokat – olvassuk ebben az elbeszélésben –, Isten éppúgy örvendett nekik, mint többi teremtményeinek.

Egy szép napon szemlét tartott az állatok között és megparancsolta nekik, hogy sorjában vonuljanak fel előtte. A vadállatok engedelmeskedtek neki. Isten előtt felvonultak a vadbikák és az orrszarvúk, a kígyók és a tigrisek, az oroszlánok és a krokodilok. Mindegyik magával hozta teljes felszerelését és fegyverzetét. Volt, amelyik metszőfogakkal és karmokkal vonult fel, de olyan is, amelyik páncélöltözetét és méregmirigyeit mutogatta.

A báránynak semmije se volt. Oldalt állva, magányosan, meggörbülve, letörten és szomorúan szemlélte a többieket, a hatalmas és félelmetes fegyverzetben felvonuló nagy állatsereget. Félt, mert semmiféle fegyverzettel sem rendelkezett. Nem tudott se védekezni, se támadni.

Egy idő után mégis összeszedte magát, Teremtője elé lépett és ezt mondta neki: Uram, te veszélyes fegyverekkel láttad el a többieket. Sok rosszat tesznek majd vele. Marakodni fognak, ölni és gyilkolni fogják egymást...

A Teremtő igazat adott a báránynak és nagyon elszomorodott. Megbánta, hogy gyilkos fegyverekkel ruházta fel a vadállatokat. A bárányt megsajnálta és tűnődve kérdezte: Vajon mit is adhatnék védelmedre? A bárány semmit sem kívánt a vadállatok felszereléseiből. Mindannyiszor visszautasította Teremtőnk ajánlatát. Neki nem kellettek a durva és vadállati felszerelések. A jó Isten mégis megajándékozta a bárányt. Neki adta a béke hármas fegyverzetét: a türelmet, az alázatosságot és a hűséges, áldozatkész szelídséget.

Mi a kísértés?

Kitűnik a kis elbeszélésből. A kísértések adottságok. Sajátos fegyverek és felszerelések, emberi tulajdonságok és ezekből adódó lehetőségek, amelyek békétlenséget és haragot szülnek, ellenségeskedést, bosszút és erőszakot, kegyetlen harcot és küzdelmet, állandó torzsalkodást, amely csak akkor ér véget, ha elpusztul a gyenge és felülkerekedik az erős. A kísértés szüntelenül szedi áldozatait. Nem kíméli sem a kicsiket, sem a nagyokat. Veszekedéseket és háborúkat szít. Gyűjti a harci felszereléseket és hatalomra tör, a gyengébbek eltiprására.

„És ne vígy minket a kísértésbe”, tanította Jézus és imádkozzuk a Miatyánkban minden szentmisén. A Miatyánk ezen kérésével Jézus a vadállatokról az emberekre terelte a figyelmet. Jóllehet nem rendelkezünk vadállatokra jellemző önvédelmi és támadó sajátságokkal, de bennünk is megtalálható egy olyan vitális ösztön, amely vérszomjas kielégülésre törekszik. Ez megnyilatkozik az evésben, ivásban éppúgy, mint a mértéktelen öltözködésben, a pénzszerzésben, a lelkiismeretlen karriervadászatban és a törtetésben, a siker és babérkoszorúk imádatában. Ahol ezek, a gyökerükben jó és fontos ösztönök konkurenciába ütköznek, ott azonnal jelentkezik a „kísértés”. Ahogyan növekszik bennünk a félelem, hogy embertársunk esetleges befolyása, hatalma, sikere vagy üzleti ügyeskedése révén túlszárnyal bennünket, úgy növekszik bennünk a kísértés.

A vitális ösztönök véres fegyverré válnak, és azok alig különböznek a vadállati karmoktól, metszőfogaktól vagy mérges mirigyektől. A kísértés isteníti az embert, aljas machinációkra és pozícióelőnyökre ösztönöz. Ahol elhatalmasodik a kísértés, ott mindig eluralkodik az irigység, a gyűlölet, a veszekedés és a félelem. A vitális ösztönökben jelentkező kísértések az élet minden területén sarkunkban leselkednek.

Jézus földi életében többször emlegette a farkasokat és vadállatokat, de a bárányokat is, amelyek még a farkasok között is megállják helyüket. Ezek példabeszédes jelképek. A hűséges krisztushívőkről van itt szó, akik bátran felveszik a küzdelmet az élet számtalan kísértésével, és minden igyekezetükkel ellen akarnak állni neki.

Az Írások „bárány”-nak, Isten bárányának nevezik Jézust, aki minden védtelenségében is isteni Mindenhatósággal rendelkezik és jelenik meg a világ tülekedő forgatagában. Isten, az emberektől elütő módon, látszólag jelentéktelenül, de titokzatos és láthatatlan erejével, a türelem, az alázatosság, szelídség és áldozatkészség fegyverével, mégis győzedelmeskedik a világban és győzelemre segíti övéit. A mai evangélium ezt az állapotot jellemzi, amikor kimondja: „Vadállatok közt élt, de angyalok szolgáltak neki” (Mk 1, 13). A kijelentés a feltámadt Üdvözítő elővételezett győzelmére utal. Aki mindvégig hűen teljesítette Isten akaratát, már ebben az életben megtapasztalta Isten üdvözítő tetteit. Jézus kísértő felett aratott győzelme előrejelzi Isten tervszerű győzelmét a világ sötétsége felett. A „vadállatok közt élt, de angyalok szolgáltak neki” kifejezés jelzi, hogy Jézusban elközelgett a végleges beteljesedés, helyreáll a világ paradicsomi állapota.

Ezt a beteljesedést Szent János látomásában a „Bárány menyegzős napjának” eljövetelével írja körül (Jel 19, 7). Isten báránya, Jézus Krisztus eljött közénk, „hogy övé legyen a hatalom, a gazdagság, a bölcsesség, az erő, a tisztelet, a dicsőség és az áldás” (Jel 5, 12). Uralma merőben különbözik az ember vitális ösztöneinek törekvésétől, az emberi kísértések és ambíciók követelődzésétől.

Nagyböjt kezdetén a hívő keresztények fokozott figyelemmel törekszenek a kísértések, az emberi ösztönök megfékezésére. Ennek érdekében böjtölnek, imádkoznak és elmélkednek. Többet foglalkoznak a lelkiekkel. A mai evangélium ehhez ad indítást. Jézushoz hasonlóan időközönként nekünk is készek kell lennünk arra, hogy pusztába vonuljunk (imádságos magányba) és felvegyük a küzdelmet önmagunkkal, vitális ösztöneink túlkapásaival, a bennünk támadó kísértéssel. Az evangéliumi példa arra ösztönöz, hogy legyőzzük magunkban a karmokkal és mérgekkel felszerelt vad farkast és győzelemre segítsük a bennünk szunnyadó szelíd bárányt. Csak így költözik béke és világosság szívünkbe és földünkre.

Nagyböjt 2. vasárnapja

Olvasmány: Ter 22, 1–2. 9a. 10–13. 15–18;

Szentlecke: Róm 8, 31b–34;

Evangélium: Mk 9, 2–10.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mindennapi beszélgetések egyik gyakori témája: a betegség. Sokan valóságos mesterei a panaszos történeteknek. Elfelejtik a szép napokat, a fiatalkori örömöket, az élet vidámságát és csak a rosszra emlékeznek. Nem hisznek a jövőben. Életük sötét, nincs benne semmi fény, semmi derű, csak jaj és baj.

Ma Urunk színeváltozásának történetéről hallunk. A történet azt a látszatot kelti, mintha Jézus elterelné figyelmünket az élet komoly valóságáról és valamiféle álomszerű világ illúziójára irányítaná azt. Az egyházat többször éri ez a vád, mégis jogtalan. Jézus éppen ellenkezőleg mindig tisztánlátásra tanította tanítványait. Azt akarta, hogy a világban egyformán meglássák a világosságot és a sötétséget. Azon fáradozott, hogy megerősítse bennük a hitet a jó győzelmében. Kilátásba helyezte Isten országát, amelyben végül győzedelmeskedik a béke, s az öröm.

Jézussal ez az ország a megvalósulás útjára lépett. Tanításában éppen az az örömhír és működése azt igazolja, hogy életünkben diadalmaskodik a jó, és győzelmet arat az emberi nyomorúságok fölött.

Szentbeszéd

Mester! Olyan jó nekünk itt lennünk

Mk 9, 5

Mindenkinek van keresztje. Kisebb vagy nagyobb, de van. A bajok és szenvedések megszüntetésére sok intézkedés történik. A tudomány és technika óriási erőfeszítéseket tesz az emberi nyomorúságok kiküszöbölésére. Mégis vannak természeti csapások, gyógyíthatatlan betegségek, katasztrófák és nyomorúságos emberi sorsok. Szenvednek az ártatlanok. A mindennapok megpróbáltatásai elől az ember legnagyobb igyekezete ellenére sem menekülhet. A szerencsétlenség, a betegség és a halál állandóan sarka után leselkedik. A megpróbáltatások életünk botrányos velejárói.

A kereszténység sem tanít mást, mégis rendelkezik örömhírrel. Életünk egyensúlya és boldogsága csak kereszthordozás árán biztosítható. Ez távolról sem jelenti azt, hogy a kereszténység az élet megpróbáltatásainak keresésére buzdítja az embert vagy örömét leli a szenvedésben. A keresztekből van amúgy is elég.

Ez a keresztény tanítás Jézus tanítványainak sem akart sehogyan sem a fejébe menni. Szépen ír erről Márk evangélista, amikor rámutat Péter apostol tiltakozására a kereszt ellen. Péter irtózott és félt a kereszttől. Félelme az egész keresztény közösség tükre. Mindannyian iszonyodunk a kereszttől.

Péter és korának keresztény közösségei egy időben abban a tévhitben ringatták magukat, hogy Jézus közelében megszűnnek az emberi szenvedések, és megpróbáltatások nélkül nyerhetik el égi s földi boldogságukat. Csalódniuk kellett. Jézus Péterrel együtt kioktatta az egész keresztény közösséget: csak a szenvedések és a halál után lehet részünk a föltámadás dicsőségében (Mk 9, 31). Péter ezt nehezen volt képes elfogadni. Valósággal meg akarta vesztegetni Jézust, hogy lemondjon a szenvedések királyi utjáról. Félrehívta és beszélni akart vele: hátha mégis csak van üdvösség szenvedések nélkül. Péter szabadkozása emberileg érthető. Miért ne küszöbölhetné ki Isten az emberek életéből a sok-sok keresztet? Talán nincs elég hatalma hozzá? Jézus mégis a kereszténység árulásának tekinti, ha valaki nem vállalja vele a keresztet. Talán ekkor hangzik el ajkáról a legkeményebb dorgáló szó: „Távozz tőlem, sátán” (Mk 9, 33).

Péter szabadkozása a kereszt ellen napjainkban éppúgy fellelhető, mint egykor. A megpróbáltatások keresztje örökös botrány.

Péter annak idején megértette a komoly rendreutasítást és nem tágított Jézus mellől, de a kereszt útjának elfogadása továbbra is problémája maradt. Az evangéliumban Urunk színeváltozásának történetét hallottuk. Péternek Jézus közelében gyönyörű élményben volt része. Ekkor ismét kitör belőle a hétköznapi szenvedésektől való menekülés vágya: maradandó sátrat akart verni a gyönyörűségben. Jézus oldalán mégis csakhamar le kellett szállnia a gyönyör magaslatáról.

Így van ezzel a mai ember is. Maradandóvá szeretne tenni minden boldog percet: a labdarúgó-mérkőzéstől a gyönyörű műlesiklásig: a győzelmes, a szerencsés, a sikeres, a szerelmes és boldog perceket. Mégis azt kell tapasztalnia, hogy nincs maradandó gyönyör. A boldog perceket és pillanatokat hamar felváltják a szürke hétköznapok. A szerencse sem állandó. Az elért magasságokból egy idő után mindenkinek le kell szállnia és el kell indulnia Jézussal Jeruzsálem felé, a Kálvária útjára. Hitünknek a mindennapok tűzpróbájában kell megedződnie és életképessé válnia.

Urunk színeváltozásának történetében feltűnő, hogy Jézus apostolaival együtt megy le a boldogság hegyéről és párbeszédben marad velük. Hitbeli meggyőződésünk kifejezése ez: Jézus a hétköznapok szenvedései közepette kapcsolatban és párbeszédben marad velünk. Útitársunk. Maga mondotta: „Én veletek vagyok mindennap” a világ végezetéig, nemcsak vasár- és ünnepnap, amikor jól megy sorotok, az örömteli órákban és percekben, hanem a szenvedések idején is.

Urunk színeváltozásának története a keresztények feszültséggel teli életére és helyzetére is rámutat. Csak homályosan és darabosan, csak a hit jeleiben ismerik fel és tapasztalják meg „az új élet feltámadását”. Átérzik, hogy a világ beteljesedése még nincs itt, az várat magára.

Vigaszt merítenek abból, hogy Jézus egyházán keresztül mindvégig velük van, mindig hűséges és hathatós útitársuk. Az egyház igehirdetése, a szentségek és a szeretet által megtapasztalják, hogy Jézus a viharos és zord napok, a keresztekkel és megpróbáltatásokkal teli hétköznapok között is vigaszuk, útitársuk és biztos menedékük.

Nagyböjt 3. vasárnapja

Olvasmány: Kiv 20, 1–17;

Szentlecke: 1 Kor 1, 22–25;

Evangélium: Jn 2, 13–25.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma két szentírási szakaszt hallunk. Az egyik a tízparancsolat kihirdetéséről, a másik a templom megtisztításáról szól. Mindkettő új életformát sürget, megtérést követel, amely nem merülhet ki csupán a parancsok automatikus teljesítésében, vagy abban, hogy vasárnaponként eljárunk a szentmisére. Külsőséges vallásosságunkkal a templomot még könnyen „vásárcsarnokká” tehetjük. A megtérés legfontosabb követelménye: „Szeresd Uradat, Istenedet... és embertársadat, mint saját magadat” (Mk 12, 30–31).

A mai evangéliumban Jézus saját testének templomáról beszélt. Vajon mit szólhat a mi testünk templomához? Valóban a Lélek szentélye?

Szentbeszéd

Kötelekből ostort font, és kikergette mindnyájukat a templomból

Jn 2, 15

Az elvallástalanodás ellenére még mindig sokan vannak, akik vasár- és ünnepnap rendszeresen látogatják a szentmiséket. Helytelenül többen a templomba járást tekintik a vallásosság egyetlen és kizárólagos mércéjének. Valóban elismerés illeti azokat, akik vallástalan környezetük nyomása ellenére, rendszeresen részt vesznek a vasárnapi szentmiséken és a templomba járók gyülekezetében, egyházában megteremtik a hitetlen vagy közömbös világ kontraszt-társadalmát. Mégis fennáll a veszély, hogy a templomba járók közössége valamiféle érdekszövetséggé, ismerkedési és munkaközvetítői egyletté válik.

Egykor a pénzváltók és galambárusok lepték el Isten házát és szentségtelenítették meg azt. Ma előfordulhat, hogy a különféle érdekszövetségek, klubok és sajátos gondolkodású hívek igyekeznek azt kisajátítani és érdekeiknek megfelelően felhasználni. Így megtörténhet, hogy Jézus rendkívüli izgalmakat keltő fellépése és eljárása a jeruzsálemi templomban ma is időszerű.

Az evangéliumi történetet éppen nagyböjtben olvassuk: Jézus kötelekből ostort font és kiűzte a pénzváltókat meg a kereskedőket a templomból. Evangéliumi szakaszunk talán mégsem csak szenzációs újsághír Jézus életének egyik feltűnő eseményéről.

Az időszerű és esedékes nagyböjti „templomtakarításra” hívja fel a figyelmet. Jézus rendkívüli fellépése a Jeruzsálemi templomban valószínű komoly történelmi háttérrel rendelkezik, hiszen mind a négy evangélista egybehangzóan számol be arról. A lényeget benne mégsem Jézus szenzációt keltő magatartása képezi, hanem ennek jelképes mondandója: Töltsön el minket is a buzgóság Isten templomáért és az ő ügyéért. Jézus tettét látva a tanítványoknak eszükbe jutott az Írás szava: „Emészt a házadért való buzgóság” (Jn 2, 17 és 22).

Ez a buzgóság és hit napjainkban különösen sok veszélynek van kitéve. Buzgóságunk veszélyben, mert mindig többet és többet akarunk, és nem tudunk lemondani.

Kísért bennünket az elégedetlenség. Gyönyörűen rajzolták ezt meg a Grimm testvérek a Halász és felesége című meséjükben. Mindketten nyugodtan és szépen éltek tengerparti kis viskójukban, amíg a halásszal egy rendkívüli eset történt. Gyönyörű szép halat fogott. Éppen leölésre emelte kését, amikor az könyörögve megszólat: Várj, ne bánts! Nem vagyok én hal. Elvarázsolt herceg vagyok. Kérlek, hagyd meg életem és teljesítem kéréseidet. A jó halásznak megesett a szíve rajta és megkegyelmezett neki. Útjára bocsátotta. Hazatérve elmesélte a dolgot feleségének. Ennek se kellett több. Neki kezdett veszekedni férjével és szidta a halászt, mert olyan együgyű, hogy semmit sem kért a csodálatos haltól. Visszazavarta férjét a tengerpartra, hogy legalább egy szép kis házat kérjen tőle. A halász szólította a halat és az jött is nyomban. Előterjesztette neki felesége óhaját. Mire hazatért csinosan berendezett szép kis házat talált, s benne úrhatnám feleségét. Hallod-e asszony, most már igazán megelégedetten élhetünk – szólt a halász. Nem így az asszony. Azt már nem. A ház túl egyszerű, kicsi. Nagyobb kell, udvar s kert hozzá. Kastély kell! Mit tehetett a szegény halász? Újra a halhoz fordult.

És amint tudjuk, ez így ment tovább. A szép ház után kastély kellett, majd sok szolga és hintó. Mind megkapták. Végül az asszonynak királyság, császárság és pápaság kellet, de még ez sem volt elég. Isten akart lenni. Így látszik, hogy a csodahal ezt már megsokallta, mert nem teljesítette a halász kérését. Sőt, mivel a halász és felesége telhetetlen volt, még azt is elveszítették, amit azelőtt kaptak. Maradt a rozoga kunyhó.

Vajon nem hasonlóan járunk el, amikor elégedetlenek és telhetetlenek vagyunk. Kezdetben még megelégszünk egy olajos motorkerékpárral vagy egy ócska VW–nel. Később sportkocsi kell, mindig több LE–vel. Mindenesetre legyen benne több LE, mint szomszédunk vagy munkatársunk kocsijában. Kezdetben elég egy kis szoba. Majd saját lakás, ház, még több ház és hétvégi nyaraló kell. De mindez együtt sem elég. Mindig szebbek, fiatalabbak, sikeresebbek és híresebbek akarunk lenni. Ma kevesen vágyakoznak királyság, császárság vagy pápaság után, de annál többen álmodoznak az iskola, az egyetem utáni sikerről és karrierről. S ha elértek valamit még több kell. Mindenki maga ura akar lenni, vezető és még nagyobb vezető. Sokan elfelejtik, hogy a több még nem feltétlenül jobb. A több pénz, a több tekintély, a több hatalom még nem jelent feltétlenül boldogságot és szebb életet. Vajon ilyen esetekben nem sürgősen esedékes a nagyböjti „templomtakarítás”, a lelki nagytakarítás?

Az elégedetlenség mellett lelki tisztaságunkat és hitbeli buzgóságunkat fenyegeti az a tény, hogy nem tudunk vagy egyáltalán nem akarunk lemondani. Kis mesénkben nemcsak az asszony járt el helytelenül. A halász is hibázott, mert nem tudott ellenállni és nemet mondani.

A keresztény embernek tudnia kell lemondani, nemet mondani. Nemet a féktelen divatra, nemet a nagyravágyásra, nemet a csoportokban és társadalomban dívó kóros és káros közszellemre. Különben nem találja meg, amit keres. Visszasüllyed az élet rozzant kis viskójába.

Minden megkeresztelt ember és egyházközség Isten temploma. Ez idő tájt a legtöbb lakásban húsvéti nagytakarítást végeznek. Vajon nincs-e szükség Isten templomaiban is lelki nagytakarításra? Nagytakarításra az egyének és a közösségek életében? Bátorítsuk, segítsük és támogassuk egymást a nagyböjti lelki megtisztulás utján.

Nagyböjt 4. vasárnapja

Olvasmány: 2 Krón 36, 14–16. 19–23;

Szentlecke: Ef 2, 4–10;

Evangélium: Jn 3, 14–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az idei nagyböjti szent idő közepét elhagyva, végéhez közeledünk. Így a mai szentmise kezdetén kis számvételt készíthetünk és megkérdezhetjük önmagunktól: vajon mi lett idei nagyböjti jófeltételeinkből? Buzgóbbak lettünk-e, mint annak előtte voltunk? Többet imádkoztunk-e? Rendszeresebben jártunk-e szentmisére? Gondoltunk-e a böjti napokra? Gyakoroltuk-e a felebaráti szeretetet? Kibékültünk-e haragosainkkal? Elvégeztük-e húsvéti gyónásunkat?

Húsvét előtt még van egy kis időnk, hogy rendezzük kapcsolatainkat Istennel és pótoljuk mulasztásainkat.

Szentbeszéd

Ahogy Mózes fölemelte a kígyót a pusztában, úgy fogják fölemelni a Emberfiát is, hogy aki hisz benne, el ne vesszen, hanem örökké éljen

Jn 3, 14–15

A mai evangéliumból ragadjuk ki a pusztában felállított rézkígyó történetét. Hogyan, miért és mi történt?

Isten meg akarta menteni népét, amely hazájától távol, idegen földön, Egyiptomban vált egy néppé. Az egyiptomiak egy idő után szorongatni kezdték a zsidókat. Kizsákmányolták, elnyomták és kínozták őket. A nép erre Istenhez fordult segítségért és ő meghallgatta kérését. Kiválasztotta Mózest és megbízta, hogy kivezesse népét Egyiptomból. Sok huzavona után Mózesnek sikerült elérnie a fáraónál, hogy ez elbocsássa a zsidó népet. Mindannyian elindultak a Vörös-tenger mellékén a Sínai-félsziget felé. A pusztai vándorlás megviselte a népet. Visszakívánkozott az egyiptomi húsosfazekak mellé, a korábbi rabszolgaságba. A pusztai vándorlás idején hamar elfelejtette Isten nagy tetteit és azt, hogy tőle kapta szabadságát. Zúgolódni kezdett szabadító Istene ellen. Erre Isten kígyómarások által fenyítette meg. A fájdalom, a csapás, mint ahogyan ez már lenni szokott, ismét Istenhez térítette Izrael fiait. A csapások eszükbe juttatták, hogy Isten a kemény pusztai vándorlással javukat akarja. Mózeshez fordultak és kérték, hogy járjon közbe értük Istennél. Isten erre meghallgatta a bűnbánók és a hozzátérők kérését.

Mózes Isten parancsára (réz)kígyót állíttatott fel a pusztában, hogy mindazok, akik Istenbe vetett hittel rátekintenek, megszabaduljanak és életben maradjanak. Akik nem akarták figyelembe venni ezt az isteni jelet, azok elpusztultak.

Ez a kép szolgált háttérként Nikodémus és Jézus éjszakai beszélgetésénél, amelyről a mai evangéliumban hallottunk. Nikodémus tudni akarta Jézustól az igazságot. Jézus megismertette Nikodémussal Isten igazságait, a krisztusi megváltás igazságait.

Ez miben áll? Válaszoljunk evangéliumi hasonlatunk szavaival. Az emberiség kezdettől fogva a bűn marása alatt szenvedett. Ez keseríti meg életünket, kínossá teszi azt. A gonosz, a kígyóhoz hasonlóan, belemar életünkbe, megmérgezi és megkeseríti azt.

A kígyó az Ószövetségi Szentírás első lapján a Sátán megszemélyesítőjeként jelenik meg. Alattomos kísértő, amely földön csúszva, halkan, észrevétlenül és álnok módon támad az emberre. Sarkunk után leselkedik: támad és mar. Keresi, hogy kit nyeljen el. Ezért figyelmeztet Péter apostol: „Józanok legyetek és vigyázzatok. Ellenségetek, a sátán, ordító oroszlán módjára ott kószál mindenütt, és keresi kit nyeljen el. Erősen álljatok neki ellen a hitben, hisz tudjátok, hogy a testvéreiteket is ezek a szenvedések sújtják a világban” (1 Pt 5, 8–9).

Nikodémus megtudhatta Jézustól, hogy szabadulás csak általa, az Úr által lehetséges. Isten egykor a Golgotán felállíttatta a keresztet, amelyet a pusztai rézkígyó már előre jelzett. Aki Jézus keresztjére feltekint és hisz a kereszten függő Megváltó erejében, megszabadul a gonosz marásaitól és életben marad mindörökre. A Szentírásban ez az élet nemcsak a biológiai életet jelzi, hanem a teljes életet, amelyre Isten mindannyiunkat meghívott és rendelt.

Az Anyaszentegyház nagyböjt folyamán képekkel idézi fel megváltásunk szent titkát. Felszólít, tekintsünk fel megváltásunk szent jelére, a keresztre, és megszabadulunk, akárcsak egykor a zsidók a pusztában felállított rézkígyó láttán. Aki Krisztus Urunk örömhírét elfogadja és valóra váltja, annak kibontakozó teljes élete lesz.

A nagyböjti idő a teljes életre akar felkészíteni. Nemcsak az örök üdvösségről van itt szó, hanem a földi boldogságról is. Már földi életünk teljesebbé válik, ha Isten törvényei és parancsolatai alapján rendezzük be azt. Ezért a keresztény ember a nagyböjt folyamán különösen törekszik, hogy a krisztusi megváltás örömhírét a mindennapi életbe átültesse. Ennek megvalósítására különféle gyakorlatokat alkalmaz. Ezek jelzik és valósítják meg látható formában üdvözítő Istenünk örömhírét.

A böjttel Isten iránti szeretetünk mellett hitünkről teszünk tanúságot. Kifejezésre juttatjuk: nemcsak kenyérrel él az ember, hanem minden igével, amely Isten ajkáról származik.

Imáinkkal Istenhez fordulunk megváltásunk reményében. A kereszt üdvösségünk jele. Aki rajta függött, szabadítónk és megmentőnk. Látja sorsunkat és képes segíteni.

Az alamizsnálkodás által megosztjuk másokkal javainkat és a legfőbb parancsolatnak, a szeretet parancsának igyekszünk vele eleget tenni. Viszonylagos jólétünket megosztjuk a rászorulókkal és így igyekszünk szeretetünknek jelét adni.

A szentmise, a szentségek őszinte vétele, a bűnbánat szentségének elfogadása Istenhez fordulásunk és térésünk jele, amely mindig szabadulással jár.

Ma sokszor halljuk: nincs bűnöm. Mit gyónjak? Ugyanakkor elég csak egy pillantás a médiákra és azonnal észrevesszük, hogy a gonosz közöttünk tombol és garázdálkodik. Gondoljunk a haragosokra, az irigyekre és a sok bosszúállásra. Ezekkel naponta találkozunk. Nem igaz, hogy ártatlanok vagyunk, mert bűn vesz körül bennünket és annak okozói vagyunk. Ha komolyan és őszintén önmagunkba szállunk, hamarosan észrevesszük saját bűneinket.

Nagyböjt az önvizsgálat ideje. Alkalom a megtérésre, arra, hogy ismét feltekintsünk a keresztre és így megszabaduljunk a bűn gyötrelmétől.

Nagyböjt 5. vasárnapja

Olvasmány: Jer 31, 31–34;

Szentlecke: Zsid 5, 7–9;

Evangélium: Jn 12, 20–33.

Bevezető a szentmise kezdetén

A vasárnap liturgiája Jézus üdvözítő halálára irányítja figyelmünket. Kitűnik belőle, hogy Jézus tanítása alapján, az élet teljes kibontakozása, lemondások, önmegtagadások, szenvedések, sőt teljes valójában csak a földi megsemmisülés és halál által érhető el.

„Aki szereti életét, az elveszíti, de aki gyűlöli életét ebben a világban, az megmenti az örök életre” (Jn 12, 25) – mondja Jézus. Furcsa tanítás. Ellenkezik elképzeléseinkkel. A valóság is igazolja. Ha élni akarunk sok mindenről le kell mondanunk. Még az olyan földi dolgok is mint az önzés, a kényelem, a hatalom megvalósítása szintén lemondással jár.

Jézus életét áldozta fel értünk irántunk való szeretetből.

Ha sorsközösséget vállalunk Vele, részünk lesz nemcsak keresztjében, de ígéreteinek beteljesedését is megtapasztaljuk: „ahol én vagyok, ott lesz a szolgám is” (Jn 12, 26) és „ha majd fölemelnek a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12, 32).

Jézus halála és föltámadása bíztató örömhír. Ha Jézussal járjuk a földi szenvedések útját, Vele együtt elnyerjük az örök dicsőséget.

Szentbeszéd

Aki szereti életét, elveszíti azt, de aki gyűlöli életét ebben a világban az megmenti azt az örök életre

Jn 12, 25

Az evangéliumokban néha súlyos, kemény kijelentésekkel találkozunk. Így a mai evangéliumban is: „ha a búzaszem nem hull a földbe, és nem hal el, egymaga marad, de ha elhal, sok termést hoz”. Ennél radikálisabb: „Aki szereti életét, az elveszíti, de aki gyűlöli életét ebben a világban, az megmenti az örök életre” (Jn 12, 24 ill. 25).

Mit akar Jézus ezekkel a kijelentésekkel? A kereszténység talán elferdült életmódra tanít? Azt akarja, hogy szenvedésekben és önkínzatásokban keressünk kielégülést? Vajon nem ellenkeznek ezek a kijelentések Jézus legfőbb parancsával: Szeresd felebarátodat mint tenmagadat? A pszichológusok szerint: aki önmagát gyűlöli, a legjobb úton van az öngyilkosság felé.

Valljuk meg őszintén, hogy a mai evangélium kijelentései emberileg érthetetlen követelmények elé állítanak és ellene mondanak természetes emberi törekvéseinknek.

Ilyen életidegen lenne Jézus tanítása? Vajon nem értelmeztük azt felületesen? Hogyan néz ki Jézus „élet gyűlöletről” szóló tanítása aprópénzre váltva?

Mit kell tennünk, ha a kisgyermeket meg akarjuk tanítani önállóan táplálkozni? Már pedig meg kell tanítanunk őt enni, még akkor is, ha az önálló étkezés nem tetszik neki és áldozattal jár. Saját érdekében kell leszoktatnunk a gyermeket a szopásról ill. a cumizásról is. Ez a gyermeknek sok nyugtalanságba, sírásba és lemondásba kerül. Ez a lemondás mégis a gyermek javát szolgálja.

Járni is csak áldozatok árán tanul meg a gyermek. Le kell küzdenie saját félelmét és le kell mondania apja s anyja ölelő, támogató és vezérlő meleg karjáról. Áldozatot kell vállalnia, ha saját lábára akar állni.

Lemondást tanul a gyermek az óvodában és az iskolában. Le kell mondania a családi fészek melegéről és oltalmáról. Ki kell lépnie az ismeretlen környezetbe. Fokozatosan saját lábára kell állnia, és meg kell tanulnia, hogy az élet megmásíthatatlanul áldozatok sorozata.

De mennyi áldozatba kerül a sportolónak a győzelem, a tudósnak a találmány? Befektetés és áldozat nélkül nincs siker. Az újnak megszerzése mindig lemondással, veszteséggel, önmegtagadással és áldozattal jár.

Péterhez hasonlóan, bármennyire tiltakozunk a szenvedések és keresztek ellen – „Isten mentsen, Uram” – mondotta Mesterének –, „ilyesmi nem történhet veled” (Mt 16, 22) –, a keresztet nem küszöbölhetjük ki életünkből, mert az ennek velejárója.

Ki ne értené meg emberi méltatlankodásunkat a keresztekkel és önmegtagadásokkal szemben? Az evangéliumi görögökhöz hasonlóan látni szeretnénk Jézust. De vajon a keresztrefeszített Jézust keressük-e? Néha úgy tűnik, mintha csak a mindenek fölött uralkodó Krisztus királlyal keresnénk a kapcsolatot és elfelednénk, hogy a megdicsőült Krisztus a kereszten fejezte be életét. Ennek ellenére mégis igazunk van: a kereszt rettenetes. Irtózunk és borzadunk tőle. Tiltakozunk ellene. Jézus is irtózott a szenvedésektől és vért izzadt halálfélelmében. De a kereszt elől mégsem futamodott meg. Bátran vállára vette a keresztet és rajta győzedelmeskedett a félelmetes halálon. Ez a mi utunk is.

Jézus feltámadásának sorsdöntő pillanata óta a kereszt, az önmegtagadás és az áldozat, a halál új távlatot kapott. A kereszt az élet fája lett. „Halálodat hirdetjük, Urunk és hittel valljuk föltámadásodat, amíg el nem jössz” – ismételjük és valljuk minden szentmisében. Pál apostol Filippiekhez írt levelében gyönyörűen juttatja kifejezésre megváltásunk örömhírét: „Ő mint Isten az Istennel való egyenlőséget nem tartotta olyan dolognak, amelyhez föltétlenül ragaszkodnia kell, hanem szolgai alakot öltött, kiüresítette magát, és hasonló lett az emberekhez. Külsejét tekintve olyan lett, mint egy ember. Megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig”. Krisztus Urunk halálának eredménye, ill. gyümölcse: Isten felmagasztalta, és olyan nevet adott neki, amely fölötte van minden névnek” (Filip 2, 6–9). Pál ebben a távlatban találja meg a szenvedések értelmét: „Hiszen számomra az élet Krisztus” – mondja, „a halál pedig nyereség” (Filip 1, 21).

Ezt értette meg ifjúsági lelkészünk, Kozma atya halála előtt és ezért búcsúzott derűsen és vidáman a földi élettől a Filippiekhez írt levél idézett szavaival.

Krisztus áldozata és keresztje új távlatokat nyit, de mégsem veszítette el félelmetes és rettenetes valóságát.

A keresztektől iszonyodunk, mégis győzedelmeskedünk azok fölött, mert Jézus Krisztus egyszer s mindenkorra legyőzte a halált. A búzaszem elenyészett és bőséges termést hozott: a sok-sok millió és milliárd ember számára megnyitotta az üdvösséget. Jézus saját győzelme az ember győzelme a halál fölött. Ha sorsközösséget vállalunk Vele a földön, odaát osztozhatunk dicsőséges sorsában. Maga biztosított bennünket: „Én meg ha majd fölemelnek a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12, 32).

Mégis ebben a világban élünk és ehhez a világhoz kötődünk. Élni akarunk, és ezalatt azt értjük, hogy birtokolni akarunk, lehetőleg minél többet. Nem akarunk megválni tőle: sem az otthontól, sem a teremtett világ többi csábító valóságától. Az elválás, az itt hagyás, a lemondás és az elmúlás gondolata szüntelenül kísért bennünket, félelemben és rettegésben tart. Élni sem enged igazán. Jézus viszont éppen azért jött, hogy életünk legyen és bőségben legyen (vö. Jn 10, 10). Az utat megmutatta: a szenvedések és önmegtagadások – az áldozatos szeretet – útja vezet az életbe, a teljes életbe. Biztos jövő csak az Úrral van!

Nagyböjt a lelki gyakorlatok ideje. Alkalom Krisztus törvényeinek begyakorlására. Ilyenkor tanulgatjuk a lemondást, a megválást, az elajándékozást. Az áldozatvállalás kicsiben mindig elhalás. A búzaszemnek földbe kell hullania ahhoz, hogy elhalva bőséges termést hozzon.

Nagyhét

Virágvasárnap, az Úr szenvedésének vasárnapja – Ünnepi mise

Olvasmány: Iz 50, 4–7;

Szentlecke: Fil 2, 6–11;

Evangélium: Mk 14, 1–15, 47.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmisében feltárul Jézus földi életének magassága és mélysége. Jézust látjuk a néptől körülrajongva, ujjongásokkal övezve és diadalmenetben bevonulni dicsőséges városába, Jeruzsálembe. A passió ennek ellenkezőjét tárja fel: Jézus iszonyatos szenvedését az Olajfák hegyén, Pilátus udvarában, a keresztúton és a Golgotán.

Hozzá hasonlóan nekünk is kijut mindkettőből: a megbecsülésből, a tisztességből, a sikerből, de a kudarcokból és a szenvedésekből is. Jézus földi pályafutásában és szenvedésében önmagunk sorsát fedezhetjük fel. Életünk kisebb-nagyobb sikerek és kudarcok sorozata. Ezek ide-oda ráncigálnak, feldobnak vagy letörnek.

Jézus földi életében mindig az elesettek oldalán állt, akkor is, ha örvendeztek, de akkor is, ha bánkódtak. Őszintén tudott örvendezni az örvendezőkkel és sírni a sírókkal.

Kérjük Isten segítő kegyelmét, hogy sohase legyünk irigyek és önzők. Mindig őszintén állhassunk embertársaink mellett. Legyünk képesek mellettük állni a szenvedések és szorongattatások idején és tudjunk őszintén örvendezni társaink sikerén. Így megtapasztaljuk Isten közelségét.

Szentbeszéd

Irigységből adták kezére

Mk 15, 10

Jézus szenvedéstörténetének legősibb szövegét hallottuk, Szent Márk passióját. Márk hűvös józansággal, rövid és tárgyilagos egyszerűséggel adta elő Jézus kínszenvedésének és kereszthalálának eseményét.

Evangéliumi alapgondolatának megfelelően emberi közelségben mutatja be, hogy a Názáreti Jézusban Isten Fia lett emberré (vö. Mk 1, 11), „beteljesedett az idő, és már közel van az Isten országa” (Mk 1, 15). Jézus az Atya üzenete és új életre szólít: „Tartsatok bűnbánatot, és higgyetek az evangéliumban” (Mk 1, 15). Ez az üzenet isteni örömhír. Új életet eredményez.

Jézus mindent megtett, hogy Isten üdvözítő üzenete eljusson hozzánk. Kereste az embert. Utánajárt. Nem akarta, hogy elveszítse életét. Értünk fáradozott, amíg hangos kiáltással kilehelte lelkét a kereszten (vö. Mk 15, 37).

Halálára emlékezünk. Felidéztük múltját és tetteit. Egész földi életében odaadóan és önfeláldozóan kereste és szolgálta az embert. Ahol csak megfordult, jót tett. Mindenkit megszólított és mindenkivel szóba állt: a bűnösökkel, nyomorgókkal és kitaszítottakkal. A betegeket nemcsak megérintette, de meg is gyógyította. Szóba állt a társadalom száműzöttjeivel: a leprásokkal, a megszállottakkal, a bűnösökkel, mindazokkal, akiket mások lenéztek és megvetettek. A tilalmak ellenére sem óvakodott tőlük. Hozzájuk lépett és érintésére kigyógyultak bajaikból. Kereste a kapcsolatot mindenkivel. Igyekezett mindenkit megszabadítani a kóros és káros hatásoktól, szenvedélyektől és mindenféle veszedelmektől, amelyek csúffá tették életünket.

Forradalmi magatartása irigységet szült ellenségeiben. Hatalmát firtatták. Nem bírták elviselni jóságát és összeütközésbe kerültek vele. Jézus leleplezte helytelen istenfogalmukat és bosszúállásra épített istenképüket, helytelen elképzeléseiket Istenről. Hirdette a türelmes és nagyirgalmasságú Isten jóságát és szeretetét az ember iránt, Istent, aki kitartóan keresi az embert és nem engedi, hogy összeroppantsák a holt betűkbe öntött élettelen törvények. Leleplezte a hatalom álnokságát és a visszaéléseket. Nem kímélte a hatalmasok gaztetteit.

Jellemző ellenségeinek védekezése: „Nekünk törvényünk van, s e törvény szerint meg kell halnia” (Jn 19, 7). Érvelésükben semmi emberi, semmi együttérzés vagy szeretet. Az ellenség a holt betűk mögött keresett menedéket és semmibe vette az embert. Jézusnak pusztulnia kellett. Eltették láb alól, mert tanításával és tettivel keresztezte a gonoszok és hatalmasok utját.

Pilátus igazán nem tartozik a legérzékenyebb lelkületű és leglelkiismeretesebb egyének közé. Semmi kivetnivalót sem talált Jézusban. Mégis halálra ítélte az Igazat. Az Igazság nem érdekelte az ellenséget. Nem érdekelte, hogy valaki bűnös vagy nem, méltán vagy méltatlanul hal meg. Csak saját hatalma érdekelte s a hatalom nem tűr ellentmondást. A kellemetlenkedőnek el kell tűnnie.

Jézus kereszthalála égbekiáltó módon hirdeti, hogy egyik embernek sohasem szabad keresztre feszítenie a másikat. A keresztet egyszer s mindenkorra lefoglalta Jézus. Figyelmeztetését mégsem követjük.

Nem szívesen vesszük észre a szegényeket, a nyomorgókat és a szenvedőket. Megpillantásukra elfordítjuk fejünket, mintha nem is látnánk őket. Ártatlanok vagyunk sorsuk miatt? Nekünk törvényünk van – mondjuk. Gondoskodjanak mások róluk. Kellemetlen a velük való érintkezés. Könnyebb elfordulni, nem látni és nem hallani az örvendezőket, de még kevésbé a sírókat. Az együttérzés nem modern. Szentimentalizmus. „Cool”-nak lenni – ez a jelszó.

Jézus nem hunyt szemet a világ nyomorgóinak láttán és nem ment el érzéketlenül a rászorulók mellett. Nem fordult el a szegényektől és szenvedőktől. Melléjük állt, még akkor is, ha előre tudta, hogy emiatt intrikák hálóit fonják majd köréje. Az isteni szeretet legyőzött minden emberi előítéletet, félelmet és álszégyent. Minden hatalomnál erősebbnek bizonyult. Mégsem rántott kardot, mert tudta, hogy az erőszak csak erőszakot szül. Jézus életével és halálával bizonyította: Isten a kereszten trónol.

Jézus szenvedése és kereszthalála óta nincs mentség az erőszakosak, a fojtogatók és öldöklők számára. Isten megmutatta szeretetét. Amikor elvérzett a kereszten, utját állta az erőszaknak és gyűlöletnek. A szeretet azóta is vérezve küzd a földön minden erőszak és gyűlölet ellen. Isten a Názáreti Jézusban megtette az első lépést és megtörte az erőszak hatalmát. Az erőszakot nem viszonozta erőszakkal. Jézus utján kell járnunk. Akkor átalakul és megújul a föld színe.

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Olvasmány: Kiv 12, 1–8. 11–14;

Szentlecke: 1 Kor 11, 23–26;

Evangélium: Jn 13, 1–15.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagycsütörtökkel kezdődik a húsvéti szent háromnap, amely Urunk szenvedését, halálát és feltámadását hivatott feleleveníteni és jelenvalóvá tenni.

A püspökök nagycsütörtökön megszentelik a szent olajakat. Az év folyamán a püspökök és a papok ezekkel a szent olajokkal kenik meg a szent szertartások és imádságok közben a keresztelendőket, bérmálkozókat, a szentelendőket és a betegeket.

Ezen szent kenetek által lettünk keresztények, krisztushívők, fölkent „királyi papság, szent nemzet és tulajdonul kiválasztott nép” 1 Pét 2, 9).

A mai estén mint Istennek kiválasztott és fölkent népe gyűltünk össze és idézzük fel az utolsó vacsora emlékét. Jézus ezen a vacsorán ígérte meg, hogy szeretete tanúbizonyságaként, a kenyér és bor színe alatt titokzatos módon örökre köztünk marad. Ugyancsak ekkor mosta meg Jézus tanítványai lábát. Jelképes cselekedetéhez ennyit fűzött: „Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg”

A mai este üres tabernákuluma és a szentmise utáni oltárfosztás Jézus elhagyatottságára és elfogatására emlékeztet.

Nagycsütörtök estén és az elkövetkezendő napok szertartásain átéljük Krisztus Utunk halálának és föltámadásának megrázó eseményeit. Itt a kiválóan alkalmas idő, amikor hittel megkeressük saját helyünket és szerepünket Jézus halálának és feltámadásának drámai történetében.

Szentbeszéd

Nektek is meg kell mosnotok egymás lábát

Jn 13, 14

Ezen az estén a római pápa, a püspökök és a papok isteni Mesterének hasonlóan kötényt kötnek maguk elé, letérdepelnek embertársaik előtt és megmossák azok lábát. Meghökkentő liturgikus cselekmény. Sokak számára idegen és furcsa. Kihívó módon hívja fel figyelmünket Jézus legnagyobb örökségére, amelyet közvetlenül halála előtt hagyott ránk: a szeretet parancsára. Jézus példája szerint nekünk is önfeláldozó szeretettel kell egymás szolgálatára sietnünk.

Jézus öröksége mindannyiunknak szóló közös feladat. Örökségének örvendünk, szeretnénk, részesülni benne. A parancsot értjük, mégis csak vonakodva, tétován, tartózkodóan és gyanakvóan vállalkozunk teljesítésére. A legtöbben bizalmatlanok vagyunk a szeretet útja iránt. De félünk környezetünk megszólásától és megbélyegzésektől is. Mit szólnak majd embertársaink, ha áldozatkészek vagyunk és kiüresítjük magunkat másokért? Még álmodozó és naiv embernek fognak tekinteni! Nem akarjuk, hogy életidegen és ostoba magatartással gyanúsítsanak. Inkább lemondunk mások szolgálatáról és az önzetlenségről.

Környezetünkben sok az ellentétes erő a szeretet parancsával szemben. Ha kilépünk a templomból, máris megtapasztaljuk, hogy a világban nem Isten szeretet törvénye uralkodik. A világban más törvények uralkodnak: a gyűlölet, a pénz és a kegyetlen ököljog. Sokan könyökölnek és akik bírják, marják egymást. A világban legtöbbször a hatalom és erőszak mondja ki az utolsó szót és nem a hitből fakadó krisztusi szeretet. A szolgálatra kész embert többször együgyűnek és ostobának tekintik. Minden jel arra mutat, hogy a világban a kegyetlenség inkább igézetében tartja az emberi szíveket, mint Jézus jelképes cselekedete furcsa lábmosási szertartásával. Az áldozatkész és önzetlen szeretetről szóló krisztusi tanítás és a mindennapi magatartás között tátongó szakadékot lehetetlen figyelmen kívül hagyni.

Így megkísért bennünket a bizalmatlanság Isten útja iránt. Olykor már még Istenben sem bízunk. Erre mutatnak a jelek. Elfog a kétség Isten iránt, nem bízunk megbocsátó irgalmában és jóságos emberszeretetében. Kevéssé tapasztaljuk az isteni jóságot az emberek között. A szeretet, a megbocsátás és a jóság ritkán mutatkozik. Ezek ellenkezőjével találkozunk. Olykor saját szeretetlenségünket sem vesszük észre. Igazolni és mentegetni igyekszünk hibáinkat Isten és emberek előtt. „Mások is ezt teszik” – úgymond. Ezek rejtett és tudatalatti bizalmatlanságok jelei. Nem Istentől várjuk a szebb jövőt. A pénzre, a hatalomra, a teljesítményekre alapozzuk azt és nem az önzetlenség és áldozatkészség isteni törvényére.

Krisztus Urunk nagycsütörtök esti jelképes cselekedetével a szeretet örvénye iránti bizalmatlanságunkat akarta szétoszlatni. Jézus letérdelt a szeretet parancsát kijátszó emberek előtt és cselekedetével megmutatta, hogy a gyűlölet világában gyakorolható a szeretet. A gyűlölet szakadéka felett csak a szeretet ver hidat a szép és maradandó életbe. Nincs az Isten, aki megmenthetne bennünket, ha engedjük, hogy továbbra is csak a pénz, a gőg, a hatalom és az erőszak irányítsa tetteinket.

Svájcban Flüeli közelében látható egy 100 m magas híd. Az idők folyamán már sokszor összedőlt és szétrombolták, de mindig újra felépítették. Egyedül csak ez a híd biztosíthatja a környék létfontosságú kapcsolatait a külvilággal. A magas fahídról többen csak az alattuk lévő szédületes mélységet veszik észre és nem ismerik a híd létfontosságú szerepét. Néhányan iszonyodnak és félnek az alattuk lévő mélységtől, ha a hídon átkelnek.

Vajon nem hasonlóan gondolkodnak, akik Isten útján haladnak, de folyvást csak a körülöttük tátongó erkölcsi mélységeket és sötétségeket szemlélik? Erőt vesz rajtuk a bizalmatlanság és félelem. Iszonyodnak és meginognak. Elfeledik a magasban húzódó isteni út és híd létfontosságú szerepét. A szeretet hídját szüntelenül építenünk kell, karban kell tartanunk és erősítenünk kell, mert másképpen elveszünk. A világ sötét hatalmasságainak fogságából, igézetéből csak a krisztusi szeretet által vert hídon érjük el a földi és a mennyei üdvösséget.

Az utolsó vacsorán Jézus lehajolt. Meggörbült, íves háta hidat képezett az isteni jóság és az emberi gonoszság között. Olyan volt mint a jó Pásztor, aki vállára vette megsebzett bárányát és hazavitte. Jézus jelképes cselekedetével bátorította a bukdácsoló, a kétkedő és bizalmát vesztett embert, hogy amint ő bánt tanítványaival az utolsó vacsorán, úgy bánik velünk az Isten, és nekünk is hozzá hasonlóan kell eljárnunk. Jézus halála és feltámadása garancia, hogy megbízhatunk Istenben és az ő útjában: „mert úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta oda, hogy aki hisz benne, az el ne vesszen, hanem örökké éljen” (Jn 3, 16).

Ki ne akarná, hogy elviselhetőbb, békésebb és boldogabb legyen mindannyiunk élete? Hatalmaskodással és erőszakoskodással vágyunk sohasem teljesül. Ehhez Jézus útjára van szükségünk, arra az útra, amelyre közvetlenül halála előtt tanítványainak még egyszer felhívta figyelmét a lábmosás szertartásának jelképes cselekedetével: „Tudjátok, mit tettem veletek? Ti Mesternek és Úrnak hívtok, s jól teszitek, mert az vagyok. Ha tehát én az Úr és Mester megmostam lábatokat, nektek is meg kell mosnotok egymás lábát. Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg” Jn 13, 12–15).

Nagypéntek

Olvasmány: Iz 52, 13–53, 12;

Szentlecke: Zsid 4, 14–16; 5, 7–9;

Evangélium: Jn 18, 1–19, 42.

Szentbeszéd

Föltekintenek arra, akit keresztülszúrtak

Jn 19, 37

A keresztény hit keresztről szóló tanítását sokan ostobaságnak és botránynak tekintik. Mások Isten erejét és bölcsességét látják benne. Ez nem új. Szent Pál írja: „A zsidók csodajeleket kívánnak, a görögök bölcsességet követelnek, mi azonban a megfeszített Krisztust hirdetjük. Ő a zsidóknak ugyan botrány, a pogányoknak meg balgaság, a meghívottaknak azonban, akár zsidók, akár görögök: Krisztus Isten ereje és Isten bölcsessége” (1 Kor 1, 22–24).

Ez a „bölcsesség” feje tetejére állítja a földön a bölcsek bölcsességét és összezavarja az okosak okosságát. Jézus a „meghívottak” bölcsességét sohasem szűnt meg hangoztatni földi életében. Emberi értelemmel mégis nehéz követnünk tanítását: „ha a búzaszem nem hull a földbe és nem hal el, egymaga marad, de ha elhal sok termést hoz” (Jn 2, 24). Amikor Jézus így foglalta össze tanítását, elsősorban saját keresztútjára célzott. De tanítványainak nyíltan értésükre adta, hogy az üdvösség útja számukra sem lehet más: „Aki nekem szolgál, az engem kövessen, s ahol én vagyok, ott lesz a szolgám is” (Jn 12, 26). A krisztushívők Jézus keresztútját követve nyerik el az üdvösséget.

Jézus tanítása az élet szenvedésekkel teli valóságára irányítja figyelmünket. A szenvedés, bármennyire rugdalódzunk ellene, életünk szoros velejárója. Ami számunkra fontos: siker és öröm, szerencse és boldogság, mindez csak komoly áldozatok és szenvedések árán nyerhető el.

A keresztények nem keresik öncélúan a szenvedéseket és azokat senki sem szereti, de tudják, hogy mindig számolniuk kell a kereszttel.

A szenvedéseket Jézus sem kereste, de még ő sem térhetett ki azok elől: a búzaszem útját neki is követnie kellett. Nemcsak tanította, de életével igazolta, hogy a maradandó értékek csak kemény küzdelmek és áldozatok árán érhetők el: az önátadás és a halál árán.

A kölcsönös házastársi szeretet és a családi boldogság sem érhető el áldozatok nélkül. Erről napjainkban sokan megfeledkeznek. Ezért megy tönkre sok család. A családi boldogsághoz mindig önátadás és kemény küzdelem, önmagunk kényelmének és önző kívánságainknak feláldozása szükséges.

Áldozatot követel a keresztény gyermeknevelés, a szellemi és anyagi javak megszerzése.

Mindennapi életünk során számtalan kicsi és nagy lehetőség kínálkozik a kereszthordozásra. Akaratunk ellenére a búzaszem sorsára kerülünk. Vállalnunk kell a keresztet Jézussal. A zúgolódás és toporzékolás semmit sem ér a keresztek ellen, sem a gyáva kétségbeesés.

A szenvedések útja mindig göröngyös és keserves. Mégis ezen az úton kell járnunk. Másképpen nincs sikeres élet. Istennel mindig célba érkezünk, még a sok baj és jaj ellenére is. Istentől jön az üdvösség és senki mástól. Isten viszont még saját Fiát sem kímélte meg a kereszthordozástól. Ki kellett innia a szenvedések keserű poharát és át kellett lépnie a halál küszöbét. A bő termés érdekében meg kellett tapasztalnia a búzaszem életadó enyészetét. Az ember örök életet biztosító útja az enyészeten át vezet.

A búzaszemnek el kell halnia. Különben nem hoz bőséges termést. Jézusnak ki kellett üresítenie önmagát egészen a kereszthalálig, hogy megdicsőülhessen. Az ember ugyancsak az önmegtagadás és lemondás, az önfegyelem és áldozatos szeretet útján éri el földi boldogságát és az örök üdvösséget.

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe – Húsvéti vigília

1. Olvasmány: Ter 1, 1–2, 2;

2. Olvasmány: Ter 22, 1–18;

3. Olvasmány: Kiv 14, 15–15, 1;

4. Olvasmány: Iz 54, 5–14;

5. Olvasmány: Iz 55, 1–11;

6. Olvasmány: Bár 3, 9–15. 32–4, 4;

7. Olvasmány: Ez 36, 16–17a. 18–28;

Szentlecke: Róm 6, 3–11;

Evangélium: Mk 16, 1–7.

Szentbeszéd

Feltámadt, nincs itt

Mk 16, 6

Az egyházi év legszínesebb liturgiája húsvét éjszakáján mindig magával ragadja lelkünket. A sötét templom bejáratánál tűz pattog. Miután a pap ezt megáldotta, meggyújtja lángjáról a húsvéti gyertyát. A derengő fényben hang hallatszik:

„Jézus Krisztus tegnap és ma.

Ő a kezdet és a vég.

Ő az Alfa és az Ómega.

Övé az idő és övé az örökkévalóság.

Övé a dicsőség és a hatalom

Mindörökkön örökké”.

A pattogó tűz és a fénylő lángok varázslatára nincs sok időnk, mert hamarosan feltör a kiáltás: „A dicsőségesen feltámadt Krisztus világossága oszlassa szét szívünk és elménk homályát”.

Komoly felszólítás. Érezzük, hogy itt rólunk van szó, hitünk gyengeségéről, kérdéseiről és kételyeiről.

Aztán tovább pereg a szent cselekmény. Ujjongó hangon zeng a húsvéti örömének. Majd Isten nagy tetteiről hallunk az Írások alapján. Később megszólal az orgona és fényárba borul az egész templom. Vidáman szárnyal az ének és a húsvéti alleluja.

A legtöbben átengedjük magunkat a szent varázslatnak, a szép zenének és hangulatnak. Mégis úgy érezzük, hogy ezen az éjszakán különösen ajkunkra kívánkozik az evangéliumi apa egykori panaszos kérése: „Hiszek Uram, de segíts hitetlenségemen” (vö. Mk 9, 24).

Hiszen ki állíthatja magáról, hogy ebben az élményekkel dús és szép hangulatban minden hitbeli kételytől mentes és lelkes hitvallása olyan biztos, mint ahogyan az hangzik? Hitvallásunk mögött legtöbbször ott bujkál a kétkedés, a bizalom és félelem, a kétség és remény, a sötétség és világosság küzdelme, a tétova tapogatódzás és kínos vergődés, a bizonyosság és bizonytalanság. A húsvéti feltámadás örömhíre kiélezi bennünk a hitbeli feszültséget.

Húsvéthoz valóban hozzátartozik a hitbeli feszültség és a viaskodás önmagunkkal, amint ezt a föltámadás éjszakájának drámai liturgiájában már megfigyelhettük. Sötét templomban gyűltünk össze. A pislákoló fényből és hajnali derengésből lassan fényár lett. Falak és zárt ajtók mögött lassan szilárdult hitvallásunk. Időbe tellett, míg fennhangon zengett a hitvalló ének: Jézus él és visszatérve a sírból, „az emberi nemre szelíden árasztja a megváltás fényét, él és uralkodik mindörökkön örökké” (Exsultet).

Az evangéliumi asszonyok történetéből az imént ugyancsak ez tűnt ki: a hit feszültségek és kételyek között érlelődik. Az első keresztényeknek ugyancsak meg kellett küzdeniük önmagukkal hitükért. Hallottuk az evangéliumból, hogy az asszonyok kezdetben nem gondoltak a föltámadásra. Nem számoltak vele. Ők Jézus holttestét akarták bebalzsamozni. A gyászszertartás gondjairól tanakodtak, meg arról, hogy ki fogja elhengeríteni a követ Jézus sírjának bejáratából. Lekötötték figyelmüket a földi realitások, Jézus sírjának záróköve, saját hitbeli nehézségeik: a tanácstalanság, a csüggedés.

Az asszonyok csak akkor kezdtek mindent egészen más színben látni, amikor feljött a Nap. Ennek fényében a valóság rácáfolt aggályaikra: a követ elhengerítették, a sír üres, csak a gyolcsok árulkodtak egykori gazdájuk hűlt helyéről. A felkelő Nap fényében felismerték, hogy a megfeszített Jézus Krisztus, akit ők halottnak véltek, valóban élés föltámadt. A Nap fényében rájönnek, hogy a feltámadt Üdvözítő éppen őket választotta követül: „Siessetek, mondjátok meg tanítványainak és Péternek” – hallják az égi hírnök utasítását – Jézus „előttetek megy Galileába, ott majd látjátok, amint mondta nektek” (Mk 10, 7).

Isten megelőző gondoskodása (elhengerítette a követ) és tette (kiüresítette a sírt) eloszlatta az asszonyok minden félelmét és aggodalmát. Krisztus világossága eloszlatta szívük homályát.

Ezen az éjszakán az asszonyok vívódásai saját hitbeli kételyeinket juttatják eszünkbe. Tépelődve kérdezzük: Egyáltalán lehetséges-e ilyen hihetetlen dolog? Van-e föltámadás? Miért nem mutatkozik meg a feltámadt Üdvözítő nekünk is? Miért ne láthatnánk, hogy valóban feltámadt?

Amíg így vívódunk és tanakodunk, Isten már rég megelőzött. Működött és tudtunkra adta Fia föltámadását: Krisztus föltámadt, nincs a sírban! Fénye eloszlatja a szívek sötétségét az evangéliumok világosságával. Ennek éppen mi vagyunk tanúi és sietve tovább kell mondanunk: Krisztus széttörte a halál bilincsét és az alvilág mélyéről mint győző tért vissza (Exsultet). Amióta ez megtörtént, Jézus szüntelenül

„száműzi vétkünket,

lemossa minden bűnünket:

a bűnbánóknak ártatlan szívet ad,

a szomorkodóknak vigaszt kínál.

Távol űzi a gyűlölködés átkát,

és meghozza a békés egyetértést,

a zsarnok gőgjét is fékezi” (Exsultet).

Hitünk nagy kérdései a hitbeli nehézségek és kételyek legnagyobb ünnepünk örömmámorában sem szűnnek meg. Mi a hit realizmusával akarunk ünnepelni, komolyan vett gyengeségeink, kételyeink tudatában. Földi életünkben csak tükörben és homályosan látunk, a húsvéti hajnalhasadás derengő fényében. Az igazi napfelkelte Istennél köszönt ránk az örök életben. Hisszük, hogy ott majd felkel üdvözítő Napunk, Jézus Krisztus és eloszlatja szívünk minden sötétségét. Addig a hit kételyektől gyötört bizonyságával kell vallanunk: Krisztus föltámadott és Vele együtt új életre keltünk!

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Olvasmány: ApCsel 10, 34a. 37–43;

Szentlecke: Kol 3, 1–4;

Evangélium: Jn 20, 1–9.

Bevezető a szentmise kezdetén

A sírhantok között járva óhatatlanul az elmúlás jut eszünkbe. Sírkövek és keresztek jelzik az emberi mulandóságot, a halál elkerülhetetlenségét.

Jézus egykor életet ígért követőinek. Az örök élet reményében sokan hittek neki és csatlakoztak hozzá. Rátették életüket.

Ennek ellenére nagypénteken mégis szembe találták magukat a halállal. Látniuk kellett, hogy az Élet Urát keresztre feszítették. Sírja elé kellett állniuk. Ez a sír most nemcsak Jézus testét zárta magába, hanem összes reményüket is.

Húsvét reggelén azonban váratlan fordulat történt. A tanítványok üresen találták Jézus sírját. Megesett, ami még nem volt: Valaki visszatért a túlvilágról. Isten feltámasztotta Jézust a halálból. Többé már nem hal meg és közöttünk él. Isten végtelen szeretete teremtménye iránt győzelmet aratott a halál fölött. Azóta ez a hit és remény a krisztushívők között erősebb mint a halál.

Minden szentmisében, de Húsvét vasárnapján kiváltképpen, Jézus halálát és föltámadását hirdetjük, ünnepeljük. Bátor dolog. Vajon mennyire őszinte? Valóságos tanúságtétel vagy csak szokás?

Szentbeszéd

Jézusnak fel kellett támadnia a halálból

Jn 20, 9

Korunk egyik legjellemzőbb tünete: a változás. Századunkban a technikai, a társadalmi és a gazdasági forradalom óriási méretű változásokat idézett elő. Turisták és menekültek több milliós áradata lepte el a világot. Modern népvándorlás indult. Új találmányok születtek. A modern technika látszólag isteni mindenhatóságot és önállóságot biztosított az embernek. A változások magukkal hozták az évezredes és öröknek hitt életelvek megkérdőjelezését. Már-már úgy látszott, hogy az ember vakon hisz és engedelmeskedik a haladás feltartóztathatatlan és könyörtelen menetének. Elfogadja, hogy nincs többé örökérvényű elv a földön. Minden változó és mulandó.

Korunk változásai, sok tekintetben valóban, a korábbiaknál elviselhetőbbé tették életünket. Nagyon sok kérdésre új és hasznos fényt árasztottak. Ugyanakkor számtalan kérdést figyelmen kívül hagytak. A technikai, gazdasági és társadalmi átalakulás nem adott választ a bűn, a mulandóság, a halál és élet sok nyugtalanító kérdésére. Érdemben nem is foglalkozott vele. Az élet s halál számos kérdése a modern számításokból egyszerűen kimaradt. Úgy tűnt, mintha szükség sem lenne rá.

Az élet s halál kérdése mégis nyugtalanító és izgató. A húsvéti örömhír éppen ezekre a megoldatlan (emberi ésszel megválaszolatlan) kérdésekre igyekszik megfelelő választ nyújtani, amikor Szent Pál apostollal a húsvéti feltámadás fényében boncolgatja azokat: „Krisztus meghalt bűneinkért, az Írás szerint eltemették és harmadnapra föltámadt, ismét az Írás szerint. Megjelent Péternek, majd a tizenkettőnek. Később egyszerre több mint ötezer testvérnek jelent meg” (1 Kor 15, 3–6). Pál összefüggést lát Krisztus halála, föltámadása és az emberi élet, bűn és a mulandóság között. A kettő szoros kapcsolatban áll egymással, és tegyük hozzá, saját életünkkel. Erről olvastunk a mai szentleckében: „Ha tehát Krisztussal feltámadtatok, keressétek, ami fönt van, ahol Krisztus ül az Isten jobbján. Ami ott fönn van, arra legyen gondotok, ne a földiekre. Hiszen meghaltatok és életetek Krisztussal el van rejtve az Istenben. Amikor majd Krisztus, a mi életünk megjelenik, vele együtt ti is megjelentek dicsőségében” (Kol 3, 1–4).

„Jézus föltámadt és Vele együtt mi is föl fogunk támadni” nem légből kapott tanítás. Az újszövetségi szent dokumentumok egyöntetűen igazolják, hogy Jézus halála után tanítványai hamarosan hirdetni kezdték: Isten föltámasztotta a keresztrefeszített Jézust, aki feltámadása után tanítványai előtt többször élőnek bizonyult. A tanítványok találkoztak Vele és Ő elküldte őket, hogy feltámadásáról tanúságot tegyenek az egész világon.

„Jézus föltámadt és Vele együtt mi is föl fogunk támadni” hallatlan húsvéti örömhír, mégis elfogadható. Az összes újszövetségi szent dokumentumok egységes nyelven beszélnek róla: „Mindegy tehát, hogy én vagy ők: ugyanazt hirdetjük, s így lettetek hívővé” (1 Kor 15, 11). Másutt: „Ezt a Jézust támasztotta fel Isten, ennek mi mind tanúi vagyunk” (ApCsel 2, 32). Az Újszövetségi Szentírásnak ez az egybehangzó tanúsága húsvéti örömünk alapja és magja: „Ha pedig Krisztus nem támadt fel, nincs értelme a mi tanításunknak, s nincs értelme a ti hiteteknek sem” (1 Kor 15, 14).

Az örömhír elfogadása a tanítványoknak sem ment könnyen. Hihetetlenül hangzott. A világos és egyértelmű beszéd ellenére sem tudtak mit kezdeni vele. Az evangéliumok és az ApCsel beszámolnak a tanítványok hitetlenségéről, nyakasságáról (Lk 16, 14) és kételyeiről (Mt 28, 17). Hallatára gúnyolódtak (Lk 24, 11) vagy éppen kétségbe estek (Lk 24, 21). Voltak közöttük aggályoskodók és félénkek (Lk 24, 37).

Ez a józan, kritikus, minden rajongástól mentes gondolkodásmód számunkra ma különösen fontos, mert mindenképpen a tanítványok szavahihetőségét erősíti. Legmeggyőzőbb tanúbizonyságuk mégis abban rejlik, hogy a húsvéti örömhírért még a legkegyetlenebb halált is elvállalták. Hinnünk kell Jézus feltámadását és a benne rejlő örömhírt, mert ezt igazolja a tanítványok szavahihetősége és az a tény, hogy mindannyian egyformán feláldozták életüket Jézusért és igazáért. Tanúságtételüket látva képtelenek vagyunk Krisztus evangéliumának örömhírét megvető fintorral és hirtelenül lesöprő kézmozdulattal egyszerűen félre tolni. A kritikai gondolkodás parancsszava, hogy komolyan vegyük a tanítványok evangéliumi tanúságát.

Tanúságuk valóban feljogosít arra, hogy a legváltozóbb világ forgatagából áttekintsünk a síron túli életbe. Az ember nemcsak a szüntelenül változó természet örökös körforgásának egyik parányi láncszeme. Krisztus föltámadása óta beletartozik Isten véget nem érő világába és a halhatatlan isteni élet részesévé vált. Az ember természetfölötti életre hivatott lény. Isten az örök élet világába hívott meg minket. Jézus Krisztusban ide vett föl, és isteni életében és dicsőségében részesített minket.

Jézus Krisztus útja az emberi lény legvégsőbb kiteljesedéséhez vezet. A változó világ, a modern technikai, társadalmi, gazdasági, kulturális és tudományos fejlődés közepette az embernek joga és komoly lehetősége, hogy Istenre irányítsa tekintetét és Tőle várjon választ a valamennyiünket foglalkoztató és nyugtalanító kérdésekre. A bűn, a mulandóság, a halál és élet kérdésére a krisztushívők megingathatatlan válasza: Jézus föltámadt és Vele együtt mi is föl fogunk támadni. Van föltámadás, van örök élet! Krisztussal mindannyian részesülünk benne.

Húsvét 2. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 4, 32–35;

Szentlecke: 1 Jn 5, 1–6;

Evangélium: Jn 20, 19–31.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise evangéliumában háromszor halljuk Jézus húsvéti köszöntését: „Békesség nektek!” Jézus feltámadása óta ez a köszöntés minden keresztény közösségben kulcsfontosságú szerepet kapott.

A köszöntés nemcsak kívánság, de program is. Krisztus békéjének megteremtése minden keresztény közösség feladata. Ez a „békesség nektek” azt jelenti, hogy meg kell bocsátanunk az ellenünk vétőknek, ki kell békülnünk haragosainkkal, le kell mondanunk az irigység, a gyűlölet és a bosszú szelleméről Jézushoz hasonlóan, aki magára vállalta a világ bűnét, még a súlyos testi bántalmazások miatt sem rúgott és ütött vissza.

Jézus Isten útját járta, kiengesztelődést és békét hozott a világnak. Amikor megkereszteltek bennünket, elindultunk az isteni béke útján. Vajon kitartottunk-e azon, és valóban a békesség fiai vagyunk?

Szentbeszéd

Hacsak nem látom kezén a szegek nyomát..., én nem hiszem

Jn 20, 25

Tamás apostol 2000 évvel ezelőtt élt. Gondolkodásmódja mégis alig különbözött a 20. sz. emberének észjárásától. Napjaink emberéhez hasonlóan csak azt fogadta el igaznak és valónak, ami hitelesen igazolható és legalább alapjában véve konkrétan megtapasztalható. Igaz, ami tény – verum, quod factum – mondanánk a régiekkel. Korunk embere a történelmi jelenségeket általában az összefüggő és hasonló eseményekből igyekszik felfogni, értelmezni és magyarázni.

A feltámadás ténye nem magyarázható más valóságok összefüggéséből vagy hasonlóságából. A mai történelmi kutatások kritikai módszerével meg sem közelíthető. Ez a módszer és gondolkodás a feltámadással kapcsolatosan csak feltevéseket szül. Az idők folyamán ezekről hallottunk eleget. Beszéltek már csalásról, a holttest eltávolításáról és felcseréléséről, tetszhalálról és sok más evolúciós és víziós hipotézisről.

Ezek a feltevések és félremagyarázások az egyházi hitvédelemnek olykor komoly kihívást jelentettek. A hitvédelembe néha még hiba is csúszott, mert nem egyszer a hithirdetés középpontjába a hitellenes támadásokat helyezte és nem mutatott rá világosan a tévtanítók kérdésfeltevésének helytelenségére. Kitűnően megválaszolta a részletkérdéseket, de kevésbé foglalkozott a hitigazságok teljes feltárásával. A keresztény hitvédelem így sikeresen megválaszolta a feltámadással kapcsolatos tévedéseket, de ugyanakkor arra is vállalkozott, hogy a feltámadás valóságát történelmi tényként kezelje. A föltámadás körüli vitában így figyelme kevésbé fontos részletkérdésekre terelődött.

Sokáig hangsúlyozta az üres sír tényét, holott nem az üres sírban hiszünk, hanem a megdicsőült és élő Úrban. Ebben a hitben húsvét titka a fontos és nem az azt megvilágító külső bizonyítékok. A húsvéti titok hit tárgya és mint ilyen történelmileg nehezen igazolható. Történelmileg csak az első tanúk hite a föltámadásban igazolható és csak bizonyos adott körülmények között az üres sír ténye. Maga az üres sír viszont még nem igazolja a feltámadás valóságát. Az üres sír sok más feltevésre adhat okot: ellopták a testet vagy máshová vitték. Az üres sír mégis komoly jel lehet a feltámadás hitéhez vezető úton. Hitre vezető jel. Indicium.

A föltámadás hitéért vívott küzdelemben mindig hasonló jelekre vagyunk utalva. Aki ezeket a jeleket okosan olvassa, eljut a húsvéti hit világosságára. Amit a II. vatikáni zsinat az isteni kinyilatkoztatással kapcsolatosan állított, az a feltámadással kapcsolatosan ugyancsak elmondható: „Ez a kinyilatkoztatás – a feltámadás valósága – eseményekben és hozzájuk bensőleg kapcsolódó szavakban bontakozik ki: Istennek az üdvösség történetében művelt cselekedetei kinyilvánítják és megerősítik a tanítást és a szavakkal kifejezett valóságokat. A szavak viszont a tetteket hirdetik, és a bennük rejlő misztériumot világítják meg” (VD 1, 2).

Jézus feltámadása önmagában nem elégíthet ki bennünket, ha nem kapcsolódik hozzá jövendő sorsunk, amely örökös rejtély. Jézus feltámadása saját sorsunk miatt érdekel. Ez is rejtély és így nem marad más hátra, minthogy belehallgatózzunk a világba és körülnézelődjünk a történelemben és keressük azokat a jeleket, amelyek fényt vetítnek jövendő sorsunkra.

Világunkban mindig fennáll a lehetősége annak, hogy ezeket a jeleket különféleképpen magyarázzuk. Csak hitünk elővételezése révén válnak azok egyértelmű hitbeli jelekké. Ezek ugyancsak a történelem folyamán szereznek maguknak érvényt.

Tamás apostol magatartása ma az ún. hermeneutikai – magyarázattani – problémára terelte figyelmünket. Rövid felvázolása elősegítheti a feltámadás hitének és hitbeli problémáinak finomabb és körülhatároltabb megközelítését. Kételyeinket azonban a legbölcsebb filozófia sem fogja feloldani. Hitünket mindig törékeny edényben hordozzuk, mindig akadályok, aggályok, sűrű köd és kételkedések közepette. Sorsdöntő kérdés, hogy mit merítünk belőle és mit hozunk ki ezekből.

A kétely önmagában még nem rossz. Hitünk tisztító tüze lehet, ha az megedződik benne. A kétely és az Istennel való perlekedés az élő hit mozgató rúgója, ha Istenhez vezet. Így magában hordozza annak ígéretét, hogy Tamás apostollal egykor térdre hullunk és elrebegjük kétségekben fogant hitvalló imáját: „Én Uram, én Istenem”.

Húsvét 3. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 3, 13–15. 17–19;

Szentlecke: 1 Jn 2, 1–5a;

Evangélium: Lk 24, 35–48.

Bevezető a szentmise kezdetén

Húsvét és Pünkösd között szentmiséinken gyakran hallunk bibliai történeteket Jézus megjelenéséről az apostolok és a hívek körében. Ma Lukács beszámolójából hallunk egy ilyen történetet. Ebben a szent tudósító főleg a feltámadt Üdvözítő testi valóságát domborítja ki, és igazolja a megdicsőült Jézus Krisztus és a megfeszített Názáreti Jézus személyi azonosságát. Ezzel két, nemcsak abban az időben elterjedt, téves felfogást igyekszik visszautasítani. Nem igaz – hirdeti Lukács a mai szentmise evangéliumi történetében –, hogy a Jézus föltámadásáról szóló örömhír csak a tanítványok képzeletének puszta szüleménye. Az sem tartható, hogy Jézus születésétől kezdve csak látszattesttel rendelkezett és következésképpen képtelen volt a szenvedésre (doketizmus).

Az evangéliumi történetben az emmauszi tanítványok a kenyértörés idején, ismerték fel a föltámadt Urat és a Tőle kapott világra szóló küldetésüket.

Jelzi, hogy a szentmise közössége elengedhetetlenül szükséges Jézus Krisztus megismeréséhez. A szentmise közösségében Istenre találunk és eljutunk boldogító jelenlétére.

Szentbeszéd

Megnyitotta értelmüket, hogy megértsék az Írásokat

Lk 24, 45

A rendkívüli hírek hallatára hamarosan kicsúszik a szánkon: „No, ne mondd”, „Hát ez lehetetlen”, „Hihetetlen”, „Ez képtelenség”. Ennek ellenére mégis kíváncsiak vagyunk rájuk.

Hasonló emberi magatartással találkozunk az első húsvét reggelének eseményeiről szóló evangéliumi beszámolókban, amikor Jeruzsálemben a korán kelő derék asszonyok, később meg Péter és János beszámoltak társaiknak a Jézus sírja körüli rendkívüli jelenségekről. Futótűzként terjedt el a hír, hogy Jézus teste nincs a sírban. Jézus föltámadt. Hallatlan hír. Hirtelenében nem is lehet rá másként válaszolni: „Ez hihetetlen”, „Ez nem lehet igaz”.

Később az emmauszi tanítványok rendkívüli beszámolója társaik előtt még inkább fokozta a zavart. Ők idegenről beszéltek, aki emmauszi útjuk során melléjük csatlakozott, jól ismerte az Írásokat és gyönyörűen beszélt nekik a Messiásról. Csak az otthoni kenyértörés idején ismerték fel benne a keresztrefeszített Jézust. De hát hogyan lehetne ilyen képtelen történetnek hitelt adni? Hasonló képtelen híresztelésekkel napjainkban is találkozunk, de hát ki hiszi azokat? Nem egyszer előfordult már, hogy a bánkódó hozzátartozók vágyálmaikról beszéltek: a temetés után elhunyt szeretteikkel találkoztak és elbeszélgettek velük. Ki hitt nekik?

Az első húsvét vasárnapján Jézus tanítványait is foglalkoztatták a hasonló rémmesék. Jézus egyszerre csak mégis megjelent közöttük. „Ijedtükben és félelmükben azt vélték, hogy szellemet látnak” (Lk 24, 38).

A feltámadt Üdvözítő megmutatta nekik sebeit oldalán, kezén és lábán. Így érzékeltette velük, hogy a nagypénteken keresztre feszített Jézus Krisztus és a Mester ugyanaz a személy. A tanítványok erre még inkább csodálkoztak és örömükben hinni sem mertek – jelzi a Szentírás. Számukra a hihetetlen továbbra is felfoghatatlan maradt. Jézus igehirdetése rázta fel őket dermedt hitetlenségükből. Csak Jézus szavai után láttak tisztán és tudtak hinni, miután Jézus bibliai magyarázatot tartott nekik és emlékeztette őket az Írásokra, amelyek szerint, úgy amint Jézus ezt nekik jó előre megmondotta: Be kellett teljesednie mindannak, amit Mózes törvényében, a próféták könyveiben és a zsoltárokban róla megírtak. Az Üdvözítőnek szenvednie kellett, meg kellett halnia és fel kellett támadnia a halálból. Csak ezen szentírás-magyarázat után lett világos előttük, hogy Jézus halálával semmi esetre sem zárult le az üdvösség története. Csak a szentírás–magyarázat után kezdték megérteni, ami történt. Jézus éveket töltött velük és előkészítette őket a rájuk váró hatalmas feladatra. Most itt az idő és nekik kell a világ elé állniuk és hirdetniük Jézus nevében a „megtérést és bűnbocsánatot” minden népnek Jeruzsálemtől kezdve (vö. Lk 24, 47).

A feltámadt Üdvözítő kioktatta tanítványait és apostoli küldetést adott nekik, amelyhez komoly segítséget ígért: „Én meg kiárasztom rátok Atyám ígéretét” és erő tölt el benneteket a magasságból. Ezzel garantálja, hogy apostoli igehirdetésük és fáradozásuk semmiképpen sem vész kárba. Az nem falra hányt borsó, mert Isten működik általuk. A tanítványok Isten szavát hirdetik és ez hatalmi szó, amely sohasem tér vissza dolgavégezetlenül, sohasem marad hatás nélkül. Igehirdetésük Jézus nevében (ApCsel 4, 7) történik és ezért azt mindig „jelek és nagy csodák” kísérik (ApCsel 8, 13).

Kezdetben nekik is hinniük kellett, amit később valóban megtapasztalták. Lukács írja az Apostolok cselekedeteinek könyvében: „Félelem fogott el mindenkit, mert az apostolok révén sok csoda történt és sok jel adatott. A hívek mind összetartottak és közös volt mindenük... Az Úr pedig naponként vezetett hozzájuk olyanokat, akik hagyták, hogy megmentsék őket” (ApCsel 2, 43–44. 47b).

Az apostolok személyesen találkoztak Jézussal. Ez a találkozás, a jézusi hitoktatás és szentírás–magyarázat meg a Tőle kapott küldetés annyira szívébe vésődött, hogy később semmiféle üldözés sem volt képes azt kitörölni onnan. Az élő Krisztus küldetésében jártak, hirdették az Igét és életüket sem kímélve tettek tanúságot róla. Rendíthetetlen bátorsággal vágták üldözőik fejéhez: „Ítéljétek meg magatok, helyes volna-e Isten előtt, hogy inkább rátok hallgassunk, mint az Istenre? Mi nem hallgathatunk arról, amit láttunk és hallottunk” (ApCsel 4, 19). Igehirdetésük bátor, szilárd és meggyőző.

Jézus föltámadása óta eltelt közel 2000 esztendő. Az Isten országáról szóló örömhír elterjedt a Föld minden hat kontinensén. Az emberiség több mint harmada elfogadta Isten feléje nyújtott békejobbját. Az isteni küldetés viszont még korántsem fejeződött be. A hit előfeltétele az igehirdetés és erre mindannyian küldetést kaptunk. A világ csak bátor tanúságtételünk által tapasztalja meg, hogy valóban közöttünk az Isten.

Krisztus föltámadása nem kósza hír. Valóság, amelyet életünk tanúsít. Vajha rajtunk is megakadna az istenkeresők szeme és ujjal mutogatnának ránk mondogatván: „Valóban köztetek az Isten” (1 Kor 14, 25).

Húsvét 4. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 4, 8–12;

Szentlecke: 1 Jn 3, 1–2;

Evangélium: Jn 10, 11–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

A jó pásztor hasonlatát már jóval Jézus születése előtt is használták a keleti népek. Az uralkodókat és királyokat előszeretettel hasonlították a nyájukat legeltető pásztorokhoz.

Izrael prófétái a messiás működésének hírüladására ugyancsak ezt a képet használták (vö. Ez 34). Előre jelezték, hogy a jó pásztor Dávid házából fog származni és majd egybe tereli Izrael egész nyáját.

A jó pásztor hasonlata később Jézusban nyerte el teljes kibontakozását. Ő mindenki jó pásztorának bizonyult, nemcsak egy nép és birodalom, nemcsak a jámborak és szentek kizárólagos jó pásztorának, hanem mindenki jó pásztorának. Jézus a jó pásztorhoz hasonlóan gondoskodik a rövidlátó, gyenge és esendő emberekről, az egyháztól távol állókról, még azokról is, akik Őt nem ismerik, nem tudták vagy nem akarták megismerni ill. félreismerték. Jézus önfeláldozó szeretettel keres minden embert és mindenkinek vezérlő jó pásztora akar lenni.

Krisztus tanítványai vagyunk és ezért az a feladatunk, hogy a jó pásztor lelkületével törődjünk egymással, keressük és támogassuk egymást. Mennyivel szebb lenne így az életünk?

Szentbeszéd

Ismerem enyéimet, és enyéim ismernek engem

Jn 10, 14

A pásztorról vett hasonlat az egyik legelterjedtebb szimbólum, nemcsak egyházi körökben, de azon kívül is. Napjainkban a karikaturisták előszeretettel nyúlnak a nyáját vezető pásztor hasonlatához, főleg akkor, ha olyanokat akarnak kipellengérezni, akik véleményükkel kitáncolnak ill. félretáncolnak a politikai vagy az egyházi vezetőket hűségesen követő nyájtól. A karikatúrákon ők a közösségtől elszédelgő és elkószáló, fekete bárányok, akik mit sem törődnek vezetőik irányító szavával. A jó pásztor képe vallási kereteket túllépő, közérthető, ősi szimbólum. Valamikor az ember Teremtőjétől való függőségét juttatta kifejezésre.

Az ószövetségi választott nép a jó pásztor szimbólumát elsősorban a nép vezetőire, a királyokra és mindenek előtt Istenre alkalmazta. A zsidók ősei a pusztában nomád vagy félnomád életet éltek és főleg pásztorkodással foglalkoztak. Egyetlen vagyonuk a nyáj volt. A pásztornak gondoskodnia kellett róla. Őriznie kellett a nyájat. A korabeli veszedelmek között ez komoly éberséget és ügyességet követelt. A megfelelő védelem mellett jó legelőkről is gondoskodnia kellett. Az ártatlan jószágokra szüntelenül leselkedtek a vadállatok és a rablók.

A jó pásztor gondoskodott juhairól és éberen őrködött a nyáj felett. Voltak azonban rossz pásztorok is, akik nem törődtek a rájuk bízott nyájjal. Őket korholja Jeremiás, amikor így ír Júdea vezetőiről: „Szétszélesztettétek nyájamat, szétkergettétek, és nem törődtetek vele” (Jer 23, 2).

Ezért a vezetésre alkalmatlan pásztorok helyett Isten vállalta magára nyája őrzését és maga gondoskodott róla: „nyájam maradékát magam gyűjtöm össze azokból az országokból, ahová elűztem őket; visszahozom őket legelőikre” (Jer 23, 3). A nép tulajdonképpeni pásztora Jahve. Ő gondoskodik népéről. A szétszóratásból összegyűjti és hazavezeti népét Jeruzsálembe. Erre emlékezik Izajás, amikor Júdea hazatéréséről a babiloni fogságból énekel:

„Mint pásztor, úgy legelteti nyáját.

Karjaira veszi bárányát,

az ölében hordozza őket,

és nagy gonddal vezeti az anyajuhokat” (Iz 40, 11).

Jahve az igazi pásztor és ezért Izrael nyugodtan ráhagyatkozhat:

„Az Úr az én pásztorom, nem szenvedek hiányt,

zöldellő réteken legeltet.

A nyugalom vízéhez terel és felüdíti lelkemet.

Az igaz úton vezérel, nevéhez híven.

Ha sötét völgyben járok is,

nem félek a bajtól, hisz te velem vagy” (Zsolt 23, 1–4).

Ez a gondolat az Újszövetségben tovább él: Isten a nép jó pásztora, aki keresi a bűnös embert és ha megtalálta, úgy örvend neki, s a megtérőnek, mint a jó pásztor, aki megtalálta elveszett bárányát: „örömében vállára veszi, hazasiet vele” (vö. Lk 15, 4–7).

A mai evangélium szerint Jézus ez a jó pásztor, aki az Atyától elszakadt és egymástól eltávolodott embereket újból egyesíteni akarja. Ma Jézus, a jó pásztor áll közöttünk úgy, mint egykor Jahve övéi előtt a júdeai pusztában. Annak idején Jahve védte meg népét az egyiptomiak támadásától. Ma Jézus veszi oltalmába a megfenyegetett házasságtörőt és száll szembe a vádaskodó írástudókkal és farizeusokkal: „Az vesse rá az első követ, aki bűntelen közületek” (Jn 8, 7). A támadó katonák elé áll és oltalmába veszi tanítványait: „ha engem kerestek, ezeket engedjétek el” (Jn 18, 8). A jó pásztor nyája elé áll, valóban életét kockáztatja és áldozza övéiért. Ismeri övéit és azok követik, mert bíznak benne és bátran ráhagyatkoznak. Jézus joggal mondja a mai evangéliumban: „Én vagyok a jó pásztor, ismerem enyéimet, és enyéim is ismernek engem, mint ahogy az Atya ismer engem és én ismerem az Atyát” (Jn 10, 14).

Jézus azt mondja, hogy ő ismer minket és mi is ismerjük őt. Olyan szoros és bensőséges kapcsolatban áll velünk, mint az Atyával. Semmi kétségünk sem lehet afelől, hogy ez részéről így is van. De hogyan áll a helyzet a mi oldalunkról. Ismerjük-e őt valóban?

Kétségtelenül tudunk róla. Nagyvonalakban talán még tanítását is ismerjük. De van-e bensőséges, bizalmi és szoros kapcsolatunk vele úgy, mint neki az Atyához és hozzánk? Hallgatunk-e szavára? Követjük-e, mint ahogyan ez állításából kitűnik?

Vajon Jézus túl korán, s így talán elhamarkodottan dicsért meg bennünket? Bizalmat előlegezett nekünk. „Pásztorai” által szüntelenül hallatja hangját, szól, irányít, vezet és gondoskodik rólunk. Szülőket, tanítókat, orvosokat, lelkipásztorokat, szomszédokat, ismerősöket, jó barátokat küld hozzánk, hogy gondoskodjanak rólunk és jó útra tereljenek bennünket.

Sokan mégsem akarnak hallani róla. Nincs szükségük Jézus irányítására és gondoskodására. Nekik nem kell a hit s az egyház, sem ezek „pásztorai”. Azzal védekeznek, hogy csalódtak. Fiatal korukban túl sokszor kényszerítették őket Jézus követésére és tanítása meghallgatására. Túl sokszor kellett korai misére járniuk. Részt kellett venniük az iskolai évnyitó és évzáró istentiszteleteken, hittanra és ájtatos imákra kényszerítették őket. Senki se kérdezte tőlük, hogy mindezek érdeklik-e őket.

Mások a szükségben és a kétségek idején csalódtak a pásztorokban. Amikor legnagyobb szükségük lett volna gondoskodásukra, akkor a jó pásztorok sehol sem voltak és senkire sem számíthattak. Akkor senki sem segített sem szóval, sem tettel. Ezért elkeseredtek és most hallani sem akarnak a jó pásztorról.

Vannak tartózkodók. Jézus örömhírét gyakran egy kalap alatt emlegetik az álmessiások tanaival. A pásztorok hangja alig jut el hozzájuk. Ők a keresztények radikális tanúságtételét hiányolják. Nem látják bennük a jó pásztort, sem ennek szellemét.

Juhaim hallgatni fognak szavamra – mondotta Jézus a mai evangéliumban. Kétségtelenül nyájához tartozunk, de azt már vitatnunk lehet, hogy valóban hallgatunk szavára. Ha hallgatnánk rá, Őt jelenítenénk meg a világban és a világ felfedezné bennünk az egymással törődő jó pásztorokat. Jézus lelkipásztori küldetésében minden megkeresztelt ember részesült, nemcsak a főpásztorok és a hivatásos lelkipásztorok. Ha megtartjuk és követjük parancsolatait, akkor a jó pásztor általunk jár körül a világban, „övéi” vagyunk és ismerjük őt.

A keresztények nem ártatlan báránykák, amelyeket ellátnak és ide-oda terelgetnek a pásztorok. Istennek nem vakon engedelmeskedő, csupa szelíd bárányokra van szüksége, hanem öntudatos és derék keresztényekre, akik megjelenítik a világban, folytatják és láthatóvá teszik jópásztori működését. Istennek emberek kellenek, akik érte és embertársaik szolgálatában, a jó pásztorhoz hasonlóan készek kinyújtani kezüket. Őket alig kell már terelgetni, noszogatni és valamire rábeszélni. Szemük olyan mint a jó pásztoré, éber és figyelmes, azonnal észreveszik, ha embertársuk éhes, szomjas, bajban van vagy gondokkal küzd. Ők jó pásztorok. Jézus joggal nevezi őket „enyéim”-nek.

Húsvét 5. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 9, 26–31;

Szentlecke: 1 Jn 3, 18–24;

Evangélium: Jn 15, 1–8.

Bevezető a szentmise kezdetén

Sokat dolgozunk és fáradozunk. Olykor mégis úgy tűnik, mintha minden küzdelmünk hiábavaló lenne. Munkánk nem gyümölcsözik, nincs rajta Isten áldása. Ilyenkor elcsüggedünk. Letör a sikertelenség.

A mai szentmise evangéliumában Jézus nemcsak bátorít, de segítséget is kínál: „Amint a szőlővessző nem teremhet maga, csak ha a szőlőtőn marad, úgy ti sem, ha nem maradtok bennem” (Jn 15, 4). Személyes kapcsolatra törekszik velünk. Bensőséges barátságra. Elmondja, hogy életünk valójában csak akkor lehet gyümölcsöző, ha szoros kapcsolatban maradunk Vele. Általa sok keserűségtől megkímélhetnénk magunkat.

Szentbeszéd

Aki bennem marad, és én őbenne, az bő termést hoz

Jn 15, 5

Jézus példabeszédét hallottuk a szőlőtőről és szőlővesszőkről. A hasonlattal már az Ószövetségben is találkoztunk. Ott a próféták Isten választott népét nevezték az Úr szőlőjének. Ezt a szőlőt az Úr maga ültette és gondozta. Így lett Jahve a szőlőműves.

Az Úr szőlője, Izrael azonban Isten legszorgosabb és leggondosabb odaadása mellett sem hozott megfelelő termést. Erre Isten elfordult szőlőjétől, Izraeltől, és megengedte, hogy a pusztulás martalékává váljék.

A keresztény felfogás szerint Isten új és igazi szőlőtőt támasztott Jézusban, aki bőséges termést hozott: Halálával és föltámadásával új népet szerzett, az egyházat. Ennek megfelelően Jézus és az egyház, az egyháznak tagjai úgy viszonyulnak egymáshoz, mint a szőlőtőn a szőlővesszők. Gyökerében egyek. Egy tőke, amely a belőle sarjadó szőlővesszőkkel hozza meg termését, ha azok a szőlőtőn maradnak. A leszakadt, levágott szőlővesszők elszáradnak és tűzre kerülnek.

A példabeszéd komoly mondandóval rendelkezik és mindig aktuális. Jézus nélkül nem lehetünk igazi keresztények. Keresztény életünk belőle táplálkozik. Akkor bontakozik ki, ha hallgatjuk tanítását, magunkévá tesszük azt és tetteinkkel tanúságot teszünk róla. Jézus szavai szerint: „Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők. Aki bennem marad, s én benne, az bő termést hoz. Hisz nélkülem semmit sem tehettek. Aki nem marad bennem, azt kivetik, mint a szőlővesszőt és elszárad. Összeszedik, tűzre vetik és elég” (Jn 15, 5–7). Benne és vele maradni annyit jelent, mint Krisztus halálában és feltámadásában részesülni, ezekből kiindulva keresztény hitből, reményből és szeretetből élni és cselekedni. Mindig nagy kérdés ennek megvalósítása. Vajon hogyan történhet?

1. Benne és vele maradni azt jelenti, hogy nemcsak kezdetben, gyerekkorunkban hallgatjuk szavát, hanem mindig, egész életünkön át és igyekszünk azt elsajátítani. Foglalkoznunk kell Isten szavával. Rendszeresen olvasnunk kell a Bibliát és minden alkalmat meg kell ragadnunk hitbeli ismereteink fejlesztésére.

Ma sok mindent hallgatunk: híreket, hírmagyarázatokat, híreszteléseket és pletykákat, meséket és vitákat, énekeket és zenét. Ezekkel foglalkozunk: gyönyörködünk bennük vagy bosszankodunk miattuk. Van közöttük, ami zavar, terhel vagy bátorít.

Visszatérve evangéliumi hasonlatunkra, ez azt jelenti, hogy igyekszünk Jézus szavát magunkba zárni, nem feledni. Igyekszem a tőle hallottakat átvenni és megfontolni. Vitába szállunk velük és engedjük, hogy azok hatékonnyá váljanak bennünk.

Ma sokan nélkülözik Jézus tanítását. Nem hallottak róla. Ezért vérszegény és sápadt keresztények lettek.

2. Jézusban maradni annyi, mint közösségében élni: „Ahol ugyanis ketten vagy hárman összegyűlnek a nevemben, ott vagyok közöttük” (Mt 18, 20). Nehéz Jézusban és szeretetében megmaradni ott, ahol az emberek idegenkedve visszahúzódnak egymástól és elrejtik hitüket. Életünket a bennünket körülvevő emberek és az egymással megosztott tapasztalatok határozzák meg. Nekünk keresnünk kell a hívek közösségét, bátorítanunk, támogatnunk és segítenünk kell egymást a krisztusi úton. Miért ne imádkozhatnánk, szórakozhatnánk és dolgozhatnánk együtt?

3. Találkozóin részt venni. Szükséges a mindennapi kenyér. Nem véletlen, hogy Jézus éppen a kenyeret és bort választotta jelenléte emlékének. Lakomáján kenyerével táplálkozunk és borát isszuk, vele és egymással találkozunk. Ott egy asztalhoz ülünk vele és követőivel. Krisztusban maradni annyit jelent, hogy keressük a hívők közösségi találkozóit és ezeken közreműködünk. A szentmise közösségének elkerülése előbb-utóbb lelki éhhalált okoz. Elszakít Jézustól, az éltető szőlőtőtől.

4. Benne és vele maradunk – halljuk Jézustól jövő vasárnap, ha megtartjuk parancsait és szeretjük egymást, amint ő szeretett minket (vö. Jn 15, 10 ill. 12); ha nem csak szóval hangoztatjuk szeretetünket egymás iránt, hanem valóra is váltjuk azt cselekedeteinkkel (vö. 1 Jn 3).

Krisztussal élni nem könnyű. Mégis sikerül, ha hallgatunk szavára, rendszeresen összegyűlünk nevében, kenyerével táplálkozunk és megtartjuk parancsait. Így Szent Pál könyörgése nemcsak kívánság lesz számunkra, hanem konkrét valóság is: Adja meg nektek az Isten, „hogy a hittel Krisztus lakjék szívetekben, s gyökeret verjetek és alapot vessetek a szeretetben. Akkor majd fel tudjátok fogni az összes szenttel együtt, mi a szélesség és hosszúság, a magasság és a mélység, megismeritek Krisztusnak minden értelmet meghaladó szeretetét, és beteltek az Isten egész teljességével” (Ef 3, 17–19).

Húsvét 6. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 10, 25–26. 34–35. 44–48;

Szentlecke: 1 Jn 4, 7–10;

Evangélium: Jn 15, 9–17.

Bevezető a szentmise kezdetén

Valamikor Jézus mellett döntöttünk. Keresztségünk által belekerültünk az Atya és Fiú isteni életszervezetének természetfeletti vérkeringésébe. Belekapcsolódtunk az isteni életbe. A Szeretet áramköréhez való kapcsolódásunk azonban nem szabad, hogy elszakítson bennünket embertársainktól. Ellenkezőleg. Az Istenhez való kapcsolódásunknak fokoznia kell érdeklődésünket és figyelmességünket embertársaink iránt .

Erre ad példát Jézus élete. Teljesen Istenből élt és ezért még életét is képes volt feláldozni embertársaiért, barátaiért. Példája erősít és bátorít. Fokozza mások iránti érdeklődésünket és készenlétünket a segítségre, a szeretet továbbadására.

Szentbeszéd

Az én parancsom, hogy szeressétek egymást, amint én szerettelek titeket

Jn 15, 12

Ma sokszor az a benyomásunk, hogy a „szeretet” szava csak jámbor papok és apácák szótárába való. Tartalmatlan fogalommá vált. Többször már csak szótári jelentőségű. Mégis gyakran használjuk. Talán túl gyakran. Sokszor becsaptak már vele. Csalódtunk, mert hittünk a szeretetben. A szeretet szavát használták a legnagyobb érték kifejezésére, de a legnagyobb hazugságra is. Júdás csókkal árulta el Mesterét. Néha valóban úgy tűnik, hogy nincs igazi szeretet a földön és gyakorlása lehetetlen. Legfeljebb arra vagyunk képesek, hogy szeretetnek álcázott kis jótéteményeinket csereberéljük. Olykor alig vagyunk képesek valakitől valamit elfogadni anélkül, hogy rögtön a viszonzásra ne gondolnánk. A legegyszerűbb meghívásra azonnal ajkunkra tolul: „jó, legközelebb majd nálam”. A karácsonyi, névnapi, születésnapi stb. ajándékozásnál néha egészen kényelmetlenül érezzük magunkat, főleg ha olyan valakik leptek meg figyelmességükkel, akikre nem gondoltunk. Rögtön a viszonzás jut eszünkbe. A gazdasági élet lelketlen szabályai gúzsba kötötték szívünket. Ma mindenért meg kell küzdenünk és mindent pénzért adnak. Még lelkünk legszentebb szféráira is rányomta bélyegét az „aci-nesze” könyörtelen gazdasági és materialista játékszabály. A szeretet gyakorlásából árucsere-forgalom lett és ez a családi élet berkeibe is beférkőzött.

Ilyen körülmények között hogyne állnánk tétován és értetlenül Jézus felszólítása előtt: „Az én parancsom, hogy szeressétek egymást, amint én szerettelek benneteket. Senki sem szeret jobban, mint az, aki életét adja barátaiért” (Jn 15, 12–13). A parancs nem matematikai és természettudományos kutatások eredménye és követelménye. Profitéhes világunkban alig tudunk vele mit kezdeni. Nem is lehet azt másképpen, csak hittel megérteni, még inkább gyakorolni. Istentől jön minden mélységével. Miután benne megláttuk és megtapasztaltuk, hogy mi a szeretet, elvárja ezt tőlünk. Isten előbb megmutatta Jézus Krisztusban, hogy mi az önzetlen szeretet és csak aztán kívánta: „szeressétek egymást, amint én szerettelek benneteket”. Ez a fajta szeretet visszanyúlik az Atya és a Fiú közti isteni élet szeretetben megnyilvánuló belső kapcsolatára: „Amint engem szeret az Atya, úgy szeretlek én is titeket. Maradjatok szeretetemben” (Jn 15, 9). A szeretet valóságos isteni áramkör, amelynek fejlesztő generátora maga Isten. Az ember és embertárs közötti szeretet lehetséges, mert Isten Fiához fűződő szeretete és Jézus irántunk tanúsított szeretete már konkrét valóság.

Jézus a szeretet gyakorlásának módját is bemutatta: „Szeressétek egymást, AMINT én szerettelek bennetek” – hangsúlyozta. Nála a szeretet nem csupán szó, hanem igazi cselekedet. Kereste az elveszettet és meggyógyította a betegeket. Egy asztalhoz ült a vámosokkal, a bűnösökkel és a kitaszítottakkal. Mindig a jogfosztottak és a kisemmizettek oldalára állt. Békességet hirdetett és megvetette a veszekedést. Ahol rombolt a gyűlölet és a sátáni gonoszság, ott öntudattal, de mindig szelíden és türelemmel viselkedett. Tudott tűrni egészen a végsőkig, amíg föláldozta életét a kereszten. Tudott szeretni és még életét is fel tudta áldozni barátaiért. A szeretet azóta nem üres szó. Van. Létezik. Csak éppen jelenvalóvá kell tennünk mindennap úgy, amint Ő tette.

A szeretet gyakorlása végett nem kell messzire mennünk. Először mindig otthon kell elkezdenünk, a hétköznapok kis közösségeiben. Ott, ahol a súrlódások a legforróbbak és hatalmas szikrákat hánynak. Előzékenységet és türelmet kell gyakorolnunk a követelődzők iránt vagy azok iránt, akik mindig váratnak magukra és legtöbbször kibírhatatlanok. A szeretetnek át kell ölelnie az egész világot: a más nemzetiségűeket, a megvetetteket is.

„Szeressétek egymást, amint én szerettelek benneteket” nem könnyű parancs. Örökös küzdelemmel jár, mert mindig vannak vélemények, kívánságok és érdekek, amelyek homlokegyenest ellenkeznek egymással. Nekünk mégis meg kell próbálnunk Isten szeretetét sugározni. Nem akarunk visszatérni az őserdei világba, ahol az állatok szétmarcangolták egymást.

A szeretet mércéje és garanciája Jézus Krisztus. Legnagyobb igyekezetünk mellett sem fogjuk megközelíteni a szeretetben. Más út számunkra mégsem járható. Szeretetéből láthatóvá kell tennünk annyit, amennyit csak tudunk. Úgy, amint ő szeretet minket. Sóvárgunk utána.

Urunk mennybemenetele

Olvasmány: ApCsel 1, 1–11;

Szentlecke: Ef 1, 17–23;

Evangélium: Mk 16, 15–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

A húsvéti örömhír nem egy részletének megértéséhez újra meg kellene tanulnunk hinni a képek kifejező erejében. Urunk mennybemenetelének hitigazsága korunkban érthetetlenül és idegenül cseng.

Az első keresztények számára a mennybemenetel kép, az általunk vallott hitigazság kifejezője. Isten a halálban sem hagyta magára övéit és megdicsőítette kiválasztottait.

Az ószövetségi ember és az első keresztény közösség ezt képekkel juttatta kifejezésre: Hénokot halála után Isten „elvitte” (Ter 5, 27); Mózes meghalt ugyan, de „sírját nem ismeri senki, mind a mai napig” (Mt 34, 6); Illés „forgószéllel fölment az égbe” (2 Kir 2, 11); Jézus fölment a mennybe a felhők mögé. Az akkori hívők számára a felhő Isten felfoghatatlan közelségének jelképes bizonyítéka.

Ennek megfelelően Jézus tanítványai meggyőződéssel hirdették, hogy Isten megdicsőítette Fiát és felvitte a mennybe. Szilárdan vallották, hogy Jézus követőire, Isten minden kiválasztott gyermekére és hűséges szolgájára ugyanaz a megdicsőült állapot vár, mint Jézusra. Meggyőződésük, hogy Isten velük van és elkíséri őket még a föld legvégső határáig is. Ezért bátran hirdették az evangéliumot minden népnek.

Szentbeszéd

Hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek

Mk 16, 15

A mai evangélium csak mellékesen foglalkozik Urunk mennybemenetelével. Kihangsúlyozottan szól az apostolok küldetéséről.

Az ünnep képes, fantáziát mozgató mondandójával elsősorban a mai olvasmány foglalkozik. Ebben Lukács összefoglalta a Jézus feltámadását követő negyven nap színes eseményeit. A húsvéti örömhír bontakozik ki belőlük. Lukács beszámolójából kitűnik, hogy a tanítványok még Jézus földi küldetésének végén is Uruk földi birodalmáról álmodoztak és értetlenül álltak a jézusi tanítással szemben. Ezért Jézus megígéri nekik a Szentlelket. Segítségével kell folytatniuk művét, ha ő már eltávozott közülük. A tanítványok ígéretet és küldetést kaptak Jézustól: ígéretet a Szentlélek eljövetelére és küldetést Jézus művének folytatására: „tanúim lesztek” mindenütt, egészen a föld végső határáig (ApCsel 1, 8). Hirdetniük kell: Jézus Krisztusban elközelgett az Isten országa. Ezzel Jézus saját búcsúzásáról a tanítványok és az Egyház éppen kezdődő korszakára terelte a figyelmet. Így szólt hozzájuk: „Menjetek el az egész világra és hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek” (Mk 16, 15). Feladatuk komoly. Az örömhír elfogadása vagy visszautasítása, üdvösséggel vagy kárhozattal jár. „Aki hisz és megkeresztelkedik üdvözül, aki nem hisz, az elkárhozik” (Mk 16, 16).

Jézus ránk bízta az evangélium hirdetését. Műve folytatására hívott. Hirdetnünk kell az evangéliumi örömhírt, Isten irántunk tanúsított szeretetét Jézus Krisztusban.

A küldetéssel együtt járó komoly figyelmeztetés időszerű: „aki nem hisz, az elkárhozik . Komolyságát az isteni ígéretek beteljesedése jelzi. Az első keresztények megtapasztalták, hogy tevékenységüket az Úr nevében hatalmas csodajelek kísérték. Később az egyház történelme folyamán még inkább beigazolódott, hogy Isten együttműködött küldötteivel és valóra váltotta ígéreteit: „Nevemben ördögöt űznek, új nyelveken beszélnek, kígyókat vehetnek kezükbe, és ha valami mérget isznak, nem árt nekik, ha pedig betegekre teszik a kezüket, azok meggyógyulnak” (Mk 16, 17–18).

A tettek Jézus üdvözítő tevékenységére emlékeztettek, amely most nevében az Egyház által folytatódott és megújult. A keresztények a világban Isten üdvösségét hirdették minden népnek és ezáltal megdicsőítették Jézus Krisztust, aki „ül az Atya Isten jobbján”.

Urunk mennybemenetelének ünnepén nem tekinthetünk csak az égre és nem figyelhetünk csak a fantasztikus történetre. Jézus Krisztus mennybemenetele megdicsőülésének kifejezése. Egyben küldetés és ígéret mindnyájunk számára, akik hiszünk benne. Örömhír, amely elmondja, hogy Isten nem hagyott bennünket árván. Velünk van és ami az Egyházban történik, nevében megy végbe: „az Úr velük volt munkájukban és tanításukat csodákkal kísérte és igazolta” (Mk 16, 20).

Ma olykor keveset látunk ebből az isteni működésből. Segítsége nem látványos, és ez kétségeket ébreszt. Hol van az Isten és hol nyilvánul meg hathatós ígérete valóságos hétköznapjaink közepette? De ha már így kérdezünk, nem kellene rögtön még konkrétabbá válnunk és tovább kutatnunk: Nevében járunk-e el, hagyjuk-e működni általunk? Valóban igyekszünk-e tanúságot tenni keresztény hitünkről, vagy véka alá rejtjük azt? Ölbe tett kézzel várjuk a nagy csodákat és látványos eseményeket?

Így Urunk mennybemenetelének ünnepe saját küldetésünkre irányítja figyelmünket: Hol van a helyem és mi a feladatom az Egyházban? Küldetésének részese vagyok. Belétartozom és hozzátartozom. Nekünk bíznunk és remélnünk kell az örömhír győzelmében, küldetésünk sikerében, mert aki küldött és mellettünk áll, Isten jobbján ül a mennyben. A remény nem elvárás. Élő bizalom Isten uralmának beteljesedésében Jézus Krisztusban a Szentlélek által: szóban és tettben megnyilvánuló tanúságtétel.

Húsvét 7. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 1, 15–17. 20a. 20c–26;

Szentlecke: 1 Jn 4, 11–16;

Evangélium: Jn 17, 11b–19.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma Urunk főpapi imájából hallunk részletet. János evangélista rámutat benne az egyház mindmáig nehezen megoldható problémájára: Hol a helye a világban? Valamikor a fiatal egyházak éppúgy keresték helyüket a világban, mint mi napjainkban.

Az első keresztényekhez hasonlóan Jézus Krisztustól isteni életet kaptunk. A keresztség által Isten gyermekei lettünk, de mégis a világban kell élnünk. Istenes életre törekszünk, de ránk nehezedik a világ minden kötöttsége és törvénye. Mindez keresztezi megszentelődésünk útját.

A pünkösd előtti várakozás napjaiban az egyház ősi idők óta kilenceddel kéri a Szentlélek kiáradását és erejét, hogy vele helytállhassunk istengyermeki küldetésünkben, hitünk bátor megvallásában és a krisztusi hit szerinti életben.

Szentbeszéd

Egyek legyenek, ahogyan mi

Jn 17, 11

János evangélista gyakran hasonlítja Jézus és az Atya, illetve Isten és hívő népe közötti viszonyát a szerelmesek szoros és bensőséges kapcsolatához. A mai evangéliumban hallottuk Jézus főpapi imáját: „Legyenek mindnyájan egy. Amint te, Atyám bennem vagy s én benned, úgy legyenek ők is bennünk” (Jn 17, 21).

Szent János első levelében ugyancsak az Isten és teremtménye közötti bensőséges kapcsolatról hallottunk: „aki kitart a szeretetben, az Istenben marad, s az Isten is benne marad” (1 Jn 4, 16). Az evangélista többi hasonló megnyilatkozásai közül említsük itt meg még csak ezt az egyet: „Aki szeret engem, az megtartja tanításomat, s Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni” (Jn 14, 23).

„A kölcsönös egyesülés és megmaradás a szeretetben” Szent János evangélista sajátos kifejezésmódja, amelyhez hasonlót másutt alig találunk az evangéliumokban. A kifejezések a személyek közötti legszorosabb közösséget, egységet igyekeznek körülírni a nyelv korlátainak megfelelően. A „benne marad” kifejezés elsősorban megmaradást, nyugalmat és oltalmat ígér egyazon közös tető alatt. Nem véletlen a „benne marad” fordítása a „benne fogunk lakni” kifejezéssel: „Hozzá megyünk és benne fogunk lakni”. Isten lakhelyet talál a hívők szívében, és a hívek otthonra találnak Istennél; örök hazát és végleges megnyugvást.

A megnyugvás a szeretetben nem jelent megmerevedést és mozdulatlanságot. A szeretet mindig találékony, tevékeny, alkotó, konstruktív. A Szentlélek az Atya és a Fiú kölcsönös szeretete, amely kiáradva a hívőkre a Szentháromság szeretetközösségében egyesíti az Isten Lelkétől szeretetre gyulladt lelkeket: „Abból tudjuk, hogy benne élünk, ő meg bennünk, hogy Lelkéből adott nekünk”. „Megnyugvás a szeretetben” annyit jelent, mint belekerülni az isteni lét vérkeringésének éltető dinamizmusába. Aki Istennel egyesült, az nem merev és béna, hanem átvette az isteni élet lüktető szeretetét, és ezért Isten jóságát árasztja a fagyos emberi környezetben.

A láthatatlan Isten és az ember kölcsönös szeretetének logikája elüt az emberek egymás közötti szeretetének megszokott képletétől. A mai olvasmányban hallottuk: „Ha az Isten így szeretett minket, nekünk is szeretnünk kell egymást”. Az emberi logika szerint ez egészen másként hangzik: „ha az Isten így szeretett minket, akkor nekünk is így kell szeretnünk Őt”. A Szentírásban viszont nem ez áll. Ott az áll, hogy szeretnünk kell egymást, mert Isten előbb szeretett minket: „ha az Isten így szeret minket, nekünk is szeretnünk kell egymást” (1 Jn 4, 11).

A hívő ember nem temetkezhet el csupán Isten szeretetében. Neki embertársai szeretete által kell láthatóvá tennie Isten iránti szeretetét és az ő szeretetének dinamizmusát. János evangélista ezt külön kihangsúlyozza: „Ha valaki azt állítja, hogy: ’Szeretem az Istent’, de testvéreit gyűlöli, hazudik. Mert, aki nem szereti testvérét, akit lát, nem szeretheti az Istent sem, akit nem lát. Ezt a parancsot kaptuk tőle: Aki Istent szereti, szeresse testvérét is” (1 Jn 4, 20–21). A láthatatlan Isten iránti szeretetünk másképpen nem észlelhető: „Istent soha senki nem látta”. Viszont „ha szeretjük egymást, bennünk marad az Isten” (1 Jn 4, 12) és megtapasztalhatóvá válik. Istenhez a legrövidebb úton embertársaink által juthatunk, ha magunkévá tesszük: Isten barátja az én barátom.

Szent Ágoston szerint a szeretet remek szó, de ennél még remekebb a tett, a cselekedet. Nincs időnk sokat beszélni a szeretetről. Sok a tennivalónk, a napi elfoglaltságunk. Egyedül az istenszeretetből nem lehet megélni – mondanánk magyarán.

A szeretet akkor is gyakorolható, ha nincs időnk beszélni róla (Augustinus: 1 Jn, Tractatus 8, 1). Minden alkalom megragadható gyakorlására. „Az Isten szeretet, és aki kitart a szeretetben, az az Istenben marad, s az Isten is benne marad” (1 Jn 4, 16).

Pünkösdvasárnap

Olvasmány: ApCsel 2, 1–11;

Szentlecke: 1 Kor 12, 3b–7. 12–13;

Evangélium: Jn 20, 19–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények a húsvéti idő 50 napjának leforgása alatt három kiemelkedő ünnepet ülnek. Mindhárom ünnep húsvét titkát igyekszik kibontakoztatni: húsvét az Úr föltámadását, 40 nappal később Krisztus mennybemenetele az Úr megdicsőülését és ezt követően a 10. napon, ma, pünkösd, az Úr Lelkének térben és időben történő kiáradását és működését.

Az első pünkösd napján Jeruzsálemben az Úr Lelkéből vette kezdetét az egyház. Legfőbb feladata, hogy Krisztus éltető Lelkének segítségével Isten népének nagy családi közösségébe tömörítse és megtanítsa az embereket az emberiség legegységesebb nyelvére: a szeretetre, amelyet mindenki megért.

Egyházi közösségünk ennek a törekvésnek hordozója. Irányítsuk figyelmünket újra az Úr Lelkére és tanítására. Sugallatainak mércéjén vizsgáljuk felül magatartásukat és bánjuk meg őszintén a Lélek ellen elkövetett minden bűnünket.

Szentbeszéd

Rájuk lehelt

Jn 20, 22

Az imádságot keresztvetéssel kezdjük és fejezzük be – tanultuk egykor. Gyerekkorunk óta remélhetőleg sokszor vetettünk keresztet és imádkoztuk: Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. A szép és gyakorlatba is átment hitvalláshoz mégsem könnyű megfelelő magyarázatot fűzni. Az Atyáról és a Fiúról talán még szívesen beszélünk, de a Szentlélekről legfeljebb képeket emlegetünk: galamb, tüzes lángnyelvek, forgószél... A láthatatlan és mindenek fölött lebegő Lélekisten, nemcsak az athéni görögöknél tartozott az ismeretlen istenek közé. A keresztények sem ismerik. Templomainkban akár oltárt állíthatnánk neki az ókori görögök mintájára „az ismeretlen istennek” felirattal. Így hódolhatnánk a mindeneket éltető és ismeretlen isteni Lélek előtt (vö. ApCsel 18, 23). Istenektől való félelmükben valamikor ezt tették az athéniak.

A Szentlélekről könnyebb elmondani, hogy ki nem és mi nem, mint azt meghatározni, hogy ki valójában. Ez nem rendkívüli dolog. Így vagyunk ezzel a mindennapi élet legtöbb területén. Szívesebben dolgozunk kizárássokkal, mint pozitív meghatározásokkal. A ruhavásárlásoknál könnyebb megmondanunk, hogy melyik darab nem tetszik, mint azt, hogy melyik tetszik. Valósággal kínos helyzetbe kerülünk, ha meg kell határoznunk a kívánt ruhát. A rendőrségi nyomozónak is könnyebb megmondani számos fényképről, hogy melyik nem ábrázolja a körözött személyt, mint kiválasztani ennek fényképét. Könnyebb megmondanunk, hogy hol nem akarjuk szabadságunkat tölteni, mint azt, hogy valójában hová szeretnék elutazni pihenésre. A pozitív válasz és magyarázat mindig nehezebb, mint negatív.

Egyértelműen megválaszolni a kérdést: Mi a Lélek, egyáltalán mi az emberi lélek, nagyon nehéz feladat. Könnyebben válaszolunk a kérdésre: mi nem lélek, vagy mi lélektelen? Lélektelen egy fatuskó, de az ócska, primitív, száraz és semmitmondó vicc is, amelyen senki sem nevet. A lélektelen beszéd közben elalszunk. Ismerünk lelketlen embereket. Legtöbbször ösztöneiknek engedelmeskednek és senkivel sem törődnek. Nincs bennük szeretet. Ahol hiányzik a Lélek, ott lélektelen helyzet áll elő: gépies, lapos, unalmas, merev, jéghideg és szívtelen lesz az élet. Ahol viszont Lélek van, ott rögtön színes, élénk vidám, derűs és változatos lesz minden. Ott tiszta helyzet keletkezik, pezsdül az élet, fokozódik a figyelem és az érdeklődés. Ott megújul minden. Ragyog az élet és sugároznak az arcok.

Hasonló a helyzet a pünkösdi Lélek titkával. Amelyik közösségből hiányzik a Lélek, ott nincs hit, egyre kevesebb az imádság, és elvallástalanodnak az emberek.

A Lélek nélkül még azt sem tudjuk, hogy hogyan kell helyesen imádkoznunk. „A Lélek azonban maga jár közben értünk” – olvassuk a rómaiakhoz írt levélben – „szavakba nem önthető sóhajtásokkal” (Róm 8, 26). Ha hiányzik a Lélek, lelketlen az imádság. Ha hiányzik a Lélek nem beszélhetünk sem teológiáról, sem keresztény erkölcstanról, legfeljebb csak vallásos szociológiáról, sem keresztény erkölcstanról, legfennebb csak vallásos szociológiáról, pszichológiáról vagy antropológiáról. Szentlélek nélkül az egyház polgári intézmény, a többihez hasonló tröszt és hatalmi szövetkezet. Lélek nélkül a pápa, a püspök, a pap is csak vallásügyi hivatalnok, fekete talárba bújtatott ügynök. Szentlélek nélkül a keresztény közösség a szó szoros értelmében „kiadta lelkét”, halott.

A Szentlélekkel eltelt egyének szívükben hordozzák Jézus igazságát. Tetteikből kitűnik, hogy Jézusban Isten szólott hozzánk és általuk ő tevékenykedik közöttünk: Isten, aki Jézust Úrrá tette. A Lélektől megszállt emberek mások javát szolgálják és ezáltal felismerhetővé válik bennük a láthatatlan Lélek. „A Lélek megnyilvánulásait mindenki azért kapja, hogy használjon vele” – írja Szent Pál és hozzáfűzi: „Az egyik ugyanis a bölcsesség ajándékát kapja a Lélektől, a másik a tudás adományát ugyanattól a Lélektől, a harmadik a hitet kapja ugyanabban a Lélekben vagy pedig a gyógyítás adományát szintén ugyanabban a Lélekben. Van, aki csodatevő hatalmat kap, van akinek a prófétálásnak vagy a szellemek elbírálásának képessége jut osztályrészül. Mindezt azonban egy és ugyanaz a Lélek műveli , tetszése szerint osztva kinek–kinek” (1 Kor 12, 7–11). Szent Pál itt a korintusi egyház egykori életét írta le, a tényt, amely ma is elmondható az eleven és élő keresztény közösségekről. A Szentlélek ma ezekben osztogatja ajándékait, hogy a Lelkével töltekezett emberek által megújuljon és szebb legyen a föld. Vannak lélekkel töltekezett emberek. Vannak Lélekkel töltekezett közösségek. Ezekben élénk, sokszínű és virágzó az élet. Itt igazi szép élet folyik.

A Lélek ma szolgálatra hívott. Működni akar általunk, hitből fakadó beszédünk, imánk, munkánk és tettekben megnyilvánuló szeretetünk által. A lelkes emberek számára nem robot a munka.

A Szentlélek lelki embereket akar belőlünk, olyan lelkes embereket, akik mernek nagy feladatokra vállalkozni.

Megkeresztelkedésünk idején Szentlélekkel töltekeztünk, lelki emberekké, lelkészekké váltunk. Az egyházban nemcsak a papok, püspökök és diakónusok a lelkipásztorok, hanem minden megkeresztelt ember pap, próféta és király, mert osztozik Krisztus Urunk küldetésében.

Megkeresztelkedésünk idején lelki szolgálatra kaptunk megbízatást. Ezért ismernünk kell az Úr szavát, hallgatnunk és olvasnunk kell azt, foglalkoznunk kell vele. Imádságos emberekké kell válnunk. Az imádságban kapunk világosságot és bátorságot az előttünk álló feladatokhoz. Közelebb kerülünk Istenhez és embertársainkhoz.

A bennünk működő Lélekről kell tanúságot tennünk a családban. Itt kell tovább adnunk a krisztusi hitet, és időt szakítanunk az egymással való beszélgetésre. Gondoskodnunk kell az öregekről, a betegekről, a magányosokról és a haldoklókról. Ez a Lélekkel töltekezett emberek lelki szolgálata.

Pünkösdöt ünnepelni nem könnyű dolog. A Lélek tanúságtételre szólít. Általunk akarja átalakítani és megújítani a föld színét.

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Olvasmány: 1 Sám 3, 3b–10. 19;

Szentlecke: 1 Kor 6, 13c–15a. 17–20;

Evangélium: Jn 1, 35–42.

Bevezető a szentmise kezdetén

Szentmisénk olvasmányai Jézus követésére irányítják figyelmünket. Az evangéliumból megtudjuk, hogy a tanítványok miután megpillantották Jézust és hallották, amit a Keresztelő róla mondott, rögtön nyomába szegődtek.

Az olvasmány Sámuelről szól, aki ugyancsak hallotta Isten hangját. Előbb nem tud vele mit kezdeni, akárcsak mi többször. Végül megtalálja a helyes választ: „Szólj, Uram, mert hallja a te szolgád!” (1 Sám 3, 10).

Ma imádkozzunk, hogy az Úr megnyissa szívünket befogadására és hangja sohase találjon süket fülekre. Süketnek teszi magát, aki elmegy embertársa mellett és nem veszi észre nyomorát. Vajon észrevesszük-e Istent embertársainkban? Mulasztásaink és hibáink miatta most Isten irgalmáért esedezünk.

Szentbeszéd

Elvitte Jézushoz

Jn 1, 42

A Szentírást mindig emberi elvárásainknak megfelelően vesszük a kezünkbe. Hangulatunk rányomja bélyegét értelmezésére. Pap és hívő egyformán ki van téve a szentírási értelmezésekkel kapcsolatos előítéletek és elvárások veszélyének. Így aki előre meghatározott célzattal vette kezébe a Szentírást, az annak jegyében is fogja azt értelmezni.

A keresztény ember Isten üzenetét keresi a Szentírásban. Vannak, akik kártyavetésre használják. Szerencséjüket, jövőjüket akarják kipuhatolni belőle. Ők találomra ütik fel a Szentírást.

Nagy kérdésünk: Mit mond és mit üzen Isten az Írások által?

A mai szentmise evangéliumában is erre a kérdésre keressük a választ. Mit üzen Isten? Vajon találkozhatunk vele? Követhetjük-e?

Időszerű és fontos kérdések. A krisztuskövetés napjainkban sok nehézséggel küzd. Kevés a keresztelés, az esküvő és az elsőáldozó. Többen elhagyják az egyházat és kilépnek belőle némi anyagi előnyért. Kevesen veszik komolyan a vallásos élet gyakorlatait és kötelezettségeit. A hit dolgaiban többen elbizonytalanodtak. Hanyatlóban a vallásos élet. Hol lehet hitet tanulni? A családban? Az egyházközségben? A társadalomban? A krisztuskövetés napjaink egyik legnagyobb problémája.

Szentmisénk evangéliumi szakasza lélekben az alakuló egyház életébe enged bepillantást. A tanítványok követni kezdték Jézust. Nem ment minden nehézség nélkül. Kezdetben még csak némán szegődtek nyomába. Tapogatództak nála: Hol laksz?

Vallásos életünk napjainkban hasonló tapogatódzás. Kisebb-nagyobb nehézségekbe ütközik. A keresztség által az egyháznak tagjaivá válunk. Fontos. De ez még csak kezdet. Keresztény életünk kibontakozása személyes döntésünk alapján történik a Jézussal való személyes találkozás révén. Így volt ez a tanítványok korában is. Keresztelő János bemutatta tanítványainak Jézust és ők érdeklődni kezdtek utána, vele mentek és nála maradtak. Barátai lettek.

Személyes hitünk előfeltétele a találkozás Jézussal. Valaki előbb rá kell, hogy irányítsa figyelmünket: a család, a hitoktatás, a keresztény nevelés, az iskolai és társadalmi légkör, az egész egyházközség. Ezek kedvező előfeltételeket biztosíthatnak ahhoz, hogy öntudatos és felnőtt keresztényekké válhassunk. Keresztelő János a Jordán mentén felismerte a helyzetet és késlekedés nélkül Jézusra irányította tanítványai figyelmét. Rámutatott: „Nézzétek, az Isten Báránya”.

A hit ma sem érlelődik másként. Emberekre van szükségünk, akik érdeklődésünket Jézusra terelik. Közös és hitvalló tanúságtételünk nélkül nincs hit. A hit hallásból ered. A bezárkózott és csak önmagukba tekintő embereknél hamarosan szerte foszlik a hit lehetősége.

Figyelnünk kell mások tanúságára, s aztán párbeszédbe kell elegyednünk Istennel. A tanítványok odafigyeltek János tanúságára. Ezután megindulhatott a párbeszéd Jézus és közöttük. Vele mentek, érdeklődtek nála és sorsközösséget vállaltak vele. Barátságuk elmélyült.

Napjainkban többen azzal kérkednek, hogy nekik nincs szükségük mások tanúságára a hit kérdéseiben, mert egyedül is megtalálják az Istenhez vezető utat. Látható vallásosságra nincs szükség. Nem mutatják vallásosságukat, de hisznek – mondják.

Evangéliumi szakaszunk arról tanúskodik, hogy a hit a közösségben alakul és érlelődik: a tanítványok és Jézus társaságában, a hívők közösségében. Itt elsajátítható a hit és gyakorolható a keresztény életforma. Itt kezdődik az új élet, amelyre még a tévelygők és hitetlenek is felfigyelnek és Istenre találnak.

A hit világában óriási jelentősége van az első találkozás személyes élményének. A Jordán-mellékén az első találkozás élménye Jézussal megragadta a tanítványok szívét és beléjük vésődött örökre. Jézus egyénisége megigézte és lebilincselte őket egész életükre. Ettől kezdve Jézus mindennél fontosabb volt számukra: fontosabb mint az üzlet, a karrier, a siker. Ettől kezdve nem tudtak nem beszélni arról, amit láttak, hallottak vagy tapasztaltak Jézus közelében. Rájöttek, hogy hitük nem magántulajdon. Felfedezésüket, vallásos élményeiket megosztották másokkal: András elfutott Péterhez, a fivéréhez és örömmel újságolta neki: „Megtaláltuk a Messiást”. Jézushoz vezette és Péterből szikla lett, testvérei erőssége.

Jézus követése hosszadalmas fejlődés eredménye. Akkor sikerül, ha a hozzá vezető úton közösen és egyenként is támogatjuk egymást. Az okos ember mások példáján és tapasztalatán okul. A hit világában is ez érvényes.

Egy hete Jézus megkeresztelkedésére emlékeztünk. Hallottuk, hogy Ő az Isten szeretett Fia. Csendesen jött, nem csinált nagy felhajtást maga körül, mint ahogyan azt általában a világi bálványok és hatalmasságok teszik, a sport- és tv-műsorok csillagai meg a világpolitikai nagyságok. Jézus csendesen jár és működik. Így könnyen megesik, hogy a világ forgatagában figyelmen kívül hagyjuk. Mégis vannak, akik a sok többi zajos reklám ellenére is meghallották Isten szavát és Jézus nyomába szegődtek. Szomjazták az igazságot és benne megtalálták azt. Életük János mutatóujjaként Jézusra mutat. Útjelzők társaik számára a Jézushoz vezető úton. Tanúságuk hirdeti, hogy Istennél az igazság; nézzétek, az Isten Báránya! Aki keresi, rátalál és aki kopogtat nála, annak ajtót nyit, hatalmas, csordulásig megtelt mércével mérik a jutalmat.

Vajon nem lehetnénk ilyen útjelzők a Jézushoz vezető úton? Így általunk sokan eljuthatnának Istenhez és könnyebben megértenék őt.

Évközi 3. vasárnap

Olvasmány: Jón 3, 1–5. 10;

Szentlecke: 1 Kor 7, 29–31;

Evangélium: Mk 1, 14–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

Vannak ismeretségek, amelyek teljesen megváltoztatják életünket. Hasonló esetről számol be a mai szentmise evangéliuma. Ebben arról értesülünk, hogy Jézus látogatást tett a tenger partján és halászlegényekkel találkozott. Ez a találkozás sorsdöntő fordulatot hozott életükben. Jézus szolgálatára hívta őket. A fiatal dolgozók erre elhagyták munkahelyüket, halászbárkájukat és halászfelszereléseiket, és csatlakoztak Jézushoz.

Ilyen sorsdöntő találkozás Jézussal saját életünkben is előfordul a hétköznapok munkája és megszokott menete közben. Legtöbbször barátaink, munkatársaink, rokonaink és ismerőseink személyében közeledik felénk. Munkahelyünkön és embertársaink körében dől el, hogy készek vagyunk-e Jézussal tartani. Isten legtöbbször általuk hirdeti: „Betelt az idő, közel van az Isten országa. Térjetek meg, és higgyetek az evangéliumban”.

Szentbeszéd

Közel van az Isten országa

Mk 1, 15

Hallottuk a múlt vasárnapi evangéliumot és talán még emlékszünk a Jordán-melléki Jánosra, aki Jézusra mutatott. Erre két tanítványa rögtön Jézus nyomába szegődött. Akkor a tanítványok magatartása állt érdeklődésünk előterében.

Ma inkább Jézusra irányítjuk figyelmünket. Evangéliumi szakaszunkban hallottuk: Jézus szólt, beszélt és cselekedett a nagy nyilvánosság előtt. Kiáltványt intézett Galilea egykori lakosságához, de amit mondott, nekünk is szól, az evangélium késői hallgatóinak.

Jézus kiáltványában most három kérdésre keressük a választ: Mit kínál Jézus, mit vár tőlünk érte és mibe kerül az nekünk?

1. Mit kínál? Jézus felajánlja Isten országát: „Betelt az idő, közel van az Isten országa. Térjetek meg, és higgyetek az evangéliumban” (Jn 1, 15). Kínálata merőben különbözik az üzleti kirakatok, a továbbképző tanfolyamok, a szórakoztató ipar propagandisztikus portékáitól. A világban egyedülálló és idegen. Olykor észre sem vesszük a nagy árukínálatban. Nem jelent számunkra alternatívát a többi gazdasági, politikai és hatalmi reklámok között. Isten országának lelki természetű és örökérvényű kincseit alig vesszük észre. Egyébként sincs jó reklámja. A legkisebb sportesemények és labdarúgó-mérkőzések képesek kiszorítani az evilági reklámok versenypiacáról. Az egyház általában kis tömegeket képes megszólítani. Kivétel egy-két nagyszabású egyházi rendezvény vagy egy pápalátogatás. Isten országa idegen számunkra, nem e világból való, mégha ebben a világban épül is. Jézus Isten birodalmát hirdeti, amelyben a legfőbb értékek: egyetértés, szeretet, béke. Idegen értékek, mégis szüntelenül vágyakozunk és sóvárgunk utánuk. A világ nem adhatja meg nekünk: sem a rövidéletű tv-sztárok, sem a hazug reklámok.

Isten országa senkire sem kényszeríthető. Nincsenek határátkelő helyei, sem gyűlöletes sorompói. Független az áruforgalomtól, a nyersanyaglelő helyektől és a munkalehetőségektől. Mégis a világban épül, mégha nem is abból való.

Isten országa ott található, ahol megtartják Isten parancsolatait és elismerik szelíd, boldogító uralmát: „bazilea tu Theu”. Nehéz pozitíven körülhatárolni. Különleges és rendkívüli ország és érték, amelynek csak azok tudnak igazán örvendezni, akik már elnyerték és magukévá tették.

2. Mit vár érte? Nem azt, amit a piaci reklámok. Isten országát nem lehet az infláció és devalváció szeszélyének kitett pénzegységgel megvásárolni. Jézus árkövetelése egészen más: „Tartsatok bűnbánatot és higgyetek az evangéliumban”. Isten országának elnyeréséért új élettel kell fizetnünk. Elnyerése végett Istenhez kell igazítanunk életünket. Aki ilyen valutával még sohasem fizetett, nehezen fogja megérteni Isten árköveteléseit: megtérés, újrakezdés. Ez az értékegység bármennyire elavultnak tűnik, nélküle mégsem boldogulhatunk, sem Nyugaton, sem Keleten. Ezt a fizetési eszközt nevezték már sokféleképpen: „Wende”, „fordulat”, „változás”, „reform”, „glasznoszty” és „peresztrojka”. Az evangéliumokban ez a metanoja, az átváltozás, a megváltozás, visszatérés Istenhez. Az ember igazi megújulását szorgalmazza Istenben. Megszerezzük Isten országát, ha Istenhez térünk, hiszünk benne, hozzá igazítjuk életünket. „Tartsatok bűnbánatot és higgyetek az evangéliumban”. Elsősorban nekünk kell megváltoznunk ahhoz, hogy megváltoztathassuk környezetünket és boldogan, jólétben éljünk.

3. Mibe kerül nekünk? A mai evangélium erre így válaszolt: „Azok rögtön elhagyták hálóikat, és nyomába szegődtek”. Isten országának ára számunkra a megszentelt élet. Isten országa nem jelent politikai, katonai, gazdasági, ipari és technikai fölényt. Nem határozza meg napjaink művészeti irányzatát, sem a divatot, de igyekszik mindezeket megszentelni. Az ember teljes kibontakozásához és szívünk vágyainak beteljesedéséhez Isten követése szükséges. Készség a vallásos életre. Megtérés és hit. Isten országa sokba kerül, mert az élet minden területén le kell fizetni érte a sarcot.

Az evangéliumi tanítványok ezt vonakodás nélkül megtették: Péter és András, Jakab és János. Hozzájuk hasonlóan a történelem folyamán sokan vállalták „az emberhalászat” verejtékes munkáját. Megértették az isteni reformintézkedések lényegét, megváltoztak és nekiláttak a krisztusi küldetés újabb, szebb, jobb és igazabb világot érlelő feladatának. Isten országának építését a megtérés, a megszentelődés, a hit valutájával finanszírozták. Befektetésük megtérült. Elnyerték az istenfiak szabadságát és életük teljes kibontakozását.

Évközi 4. vasárnap

Olvasmány: MTörv 18, 15–20;

Szentlecke: 1 Kor 7, 32–35;

Evangélium: Mk 1, 21–28.

Bevezető a szentmise kezdetén

A gonosz szellemek kiszámíthatatlanul és könyörtelenül működnek a világban. A hírközlő szervek naponta tudósítanak a gonoszság rettenetes valóságáról: a terrorista robbantásokról, túszszedésekről és gyilkosságokról, az emberi jogok meggyalázásáról, az égbekiáltó kizsákmányolásról. Úgy tűnik, mintha semmiféle hatalom sem lenne képes megállítani a gonosz garázdálkodását a világban.

A mai Évközi 4. vasárnap evangéliuma arról tanúskodik, hogy Jézus győzedelmeskedett a gonosz felett, parancsolt neki és az engedelmeskedett. Ördögöt űzött a kafarnaumi zsinagógában. Tetteivel igazolta hatalmát. Általa a szabadulás útjára lépett a világ. Elkezdődött Isten országa a földön. Vele megtörhető a gonosz hatalma. Jézus által megszabadulhatunk a ránk leselkedő gonosz szellemek cselvetéseitől és a kísérteties rémektől.

Amikor megkeresztelkedtünk, Jézushoz csatlakoztunk és vele együtt ördögűzésre vállalkoztunk. Vele és általa száműzhetjük a világból a sátáni erőket. Az ördögűzést elsősorban önmagunkon kell elkezdenünk. Ezt tesszük, amikor a tisztátalan gondolatoktól megtisztítjuk lelkünket, bűnbánatot tartunk és Isten parancsai szerint élünk.

Szentbeszéd

Még a tisztátalan lelkeknek is parancsol és azok engedelmeskednek neki

Mk 1, 27

Az évezredfordulók közeledtével mindig elszaporodnak a babonás hiedelmek és szokások. Lélekidézők és jövőbelátók, ráolvasók és kuruzslók mindig léteztek és vannak minden nép körében. Így volt ez Izraelben is Jézus korában. Napjainkban ugyancsak találkozunk velük. Az idők folyamán hallottunk visszaélésekről a szenteltvízzel és szentáldozással kapcsolatos téves hiszékenységekről. Lehet, hogy ezek kevesebbet foglalkoztatják a közvéleményt. Annál többet hallunk asztaltáncoltatókról, kártyavetőkről és tenyérjósokról. Vannak, akik a fekete macskáktól és a páratlan számoktól rettegnek. Mások kávéaljból olvassák a jövőt. Divatba jöttek a csillagjósok, a horoszkópolvasók, a világ végét hirdető szekták.

Ezek az okkult praktikák és magyarázóik belénk rögzött emberi igényünket igyekeznek kielégíteni. Szeretnénk tudni a jövőt és szeretnénk kikényszeríteni abból minden lehetséges sikert, szerencsét és boldogságot. Szeretnénk megbirkózni az előttünk álló problémákkal és az ismeretlen jövővel. Mindezek belőlünk fakadó ösztönös emberi vágyak. Némelyek azt hiszik, hogy láthatatlan és gonosz szellemek kevergetik kártyáinkat. Babonás és okkult praktikákkal igyekeznek megnyerni a titokzatosan szeszélyes és gonosz hatalmak jóindulatát. A rossz láttán az ember ártó szellemekkel népesítette be képzeletvilágát. A hiedelmek élnek. Modern korunkban sem haltak ki.

A rosszal mindig számolnunk kell. Nem tehetünk úgy, mintha egyáltalán nem léteznének. Vannak megmagyarázhatatlan és borzalmas jelenségek. A krisztushívők ezekkel szemben vették fel a harcot. A hiszékenyek okkult praktikái ugyancsak azt célozzák, hogy megtörjék a gonosz hatalmát. Mégis nagyon fontos, hogy különbséget tegyünk az okkult praktikák és az egyház üdvösségszerző jelei, a szentségek és szentelmények között. Ezek mindig Isten üdvözítő tevékenységére irányítják figyelmünket. Az Istenbe vetett hit nem babona és hiedelem. Az üveggömbök és jósingák nem szentségek. Azokkal sohasem lehet megoldani sem egyének, sem közösségek problémáit. A babonás hiedelmek senkit sem menthetnek meg leselkedő veszedelmektől. A babonák és hiedelmek legfeljebb lelki bénaságot, megrögzöttséget vagy megszállottságot idézhetnek elő. Olykor még lelki betegekké tesznek. Általában félelmet keltenek és szabadság helyett rabságba döntenek.

A sátánimádó és babonás praktikák nem gyógyították meg a betegeket, a gonoszság terjedésének sem vetettek gátat és nem teremtettek szebb jövőt. Megváltást és szabadulást a gonosztól csak „Isten Szentje” hozott. Erről hallottunk a mai evangéliumban. Jézus azért jött, hogy egyszer s mindenkorra megtörje a gonosz hatalmát. Ennek jelét adta a kafarnaumi zsinagógában. Nem tagadjuk a parapszichológiai kutatások és az okkult jelenségekkel foglalkozó tudományok létjogosultságát, de mégis azt kell állítanunk, hogy a gonoszság hatalmát nem ezek fogják megtörni végérvényesen, hanem Jézus Krisztus, aki Kafarnaumban még a tisztátalan lelkeknek is parancsolt. Mellette eltörpül minden jós, látnok és kuruzsló. Semmi hatalmuk. Egyedül az erős, szent és hatalmas Isten képes felvenni a küzdelmet a világban garázdálkodó gonosszal. A mindenható és bölcs Isten, a mi gondviselő Atyánk képes megszabadítani a világot a benne leselkedő rémektől és megmagyarázhatatlan gonosz hatalmaktól.

Hallottuk a tisztátalan lélektől megszállt ember evangéliumi történetét. Ebben a gonosz felismerte Jézusban az Isten Szentjét és méltatlankodó kiabálások között vallotta meg hatalmát: „Mi közünk egymáshoz, Názáreti Jézus? A vesztünkre jöttél?” (Mk 1, 24). Még a gonosz is felismerte Jézusban az Isten Szentjét. Félt és remegett tőle. Nem bírta elviselni közellétét, mert megsejtette, hogy Jézus megtörte minden erejét.

Jézus hallgatói ugyancsak rátapintottak az igazságra, amikor ámultak tanításán és csodálkozva mondogatták egymás között: „úgy tanított, mint akinek hatalma van” (Mk 1, 22). Nem tévedtek. A kafarnaumi zsinagógában valóban Isten újjáteremtő erejével és hatalmával találkoztak. Megértették, hogy Jézus evangéliumával új korszak kezdődött a világban. Jézus Krisztusban elközelgett közénk az Isten országa. Hatalmukat veszítették a gonosz szellemek, a hiedelmek és a sátáni erők. A kafarnaumi zsinagógában ennek adta jelét: felvette a végső harcot a tisztátalan lélekkel és diadalmaskodott fölötte. Rámutatott arra, hogy evangéliumi tanításának erejével megtörhető a gonosz hatalma, az ember győzedelmeskedhet a többnyire maga teremtette izzó pokol hatalmasságai fölött. Az evangéliumi történet rámutat, hogy a kafarnaumi zsinagógában Jézus örömhírét azonnal látványos siker koronázta: meggyógyultak, akikről korábban sokan azt gondolták, hogy a gonosz megszállottjai. Jézus megmutatta, hogy ő az Üdvözítő és a Szabadító. Vele szemben többé semmi esélye sincs az Isten és ügye ellen lázadó gonosz erőknek.

A gonosz mégsem adta fel a küzdelmet. Tovább próbálkozik a világban és igyekszik hatalmába keríteni az embert. „Ellenségtek, a sátán, ordító oroszlán módjára ott kószál mindenütt, és keresi, kit nyeljen el” – figyelmeztet Péter apostol (1 Pt 5, 8). Ma is léteznek emberek, akiket a sátán össze-vissza rángat. Századunkban néhányan újra megpróbáltak lepaktálni az Isten-ellenes erőkkel. A gonoszság martalékaivá váltak, visszasüllyedtek a sátánimádók és hiedelmek ördögi világába. Tévelygőkkel mindig számolnunk kell. Az egyik budapesti lapban nemrégiben a sátánimádók újabb terjedéséről olvashattunk. A gonosz szellemek nem haltak ki és vannak, akik Isten helyett, jósok, kártyalapok, spiritiszta szeánszok és tévtanok segítségével igyekeznek elhárítani maguktól a rájuk leselkedő csapásokat, a betegségeket és a szerencsétlenségeket.

Mit várhattunk? Az igaz hit terjesztése előtt becsapták az ajtót és az embertelen ideológiával tágas kaput nyitottak a hiedelmek és babonák gyilkos áramlása előtt. Mi lett az eredmény? Oltalom helyett zsarnokság, szabadság helyett rabság, élet helyett pusztulás.

A 20. században Európában kegyetlenül megtapasztaltuk a sötét szellemek garázdálkodását, a hitetlenségében és az önhatalmától megrészegedett ember sátáni erejét. Ideológiától megszállott és vak lett: átvette a sátán szerepét. Gonoszsága megfékezhetetlennek látszott. Isten halálára esküdött. Végül mégis az Isten győzött. Országa és ennek igazságai diadalt arattak. Még a pokol hatalmasságai sem vehettek rajta erőt. Hiszünk Isten Szentjének erejében és végső győzelmében. Hogyan olvastuk ma? „Tanítása egészen új, s akkora a hatalma, hogy még a tisztátalan lelkeknek is tud parancsolni, s azok engedelmeskednek is neki” (Mk 1, 27). Milyen szerencsések lennénk, ha ennek nálunk is hamarosan híre menne úgy, mint Galilea egész vidékén! Nem kellene többé félnünk a vésztől.

Évközi 5. vasárnap

Olvasmány: Jób 7, 1–4. 6–7;

Szentlecke: 1 Kor 9, 16–19. 22–23;

Evangélium: Mk 1, 29–39.

Bevezető a szentmise kezdetén

Márk evangéliumában gyakran olvasunk Jézus rendkívüli gyógyításairól. Megtudjuk belőle, hogy Jézus csodálatos módon meggyógyította a bénát, a vakot és a süketnémát, visszaadta egészségét a vérfolyásos asszonynak és feltámasztotta Jairus leányát. Azért jött, hogy örömhírt hozzon a szegényeknek, meggyógyítsa a megtört szívűeket és kiszabadítsa a foglyokat (Iz 61, 1).

A Jézus gyógyításairól szóló evangéliumi beszámolók nem orvosi jegyzőkönyvek. Ezért könnyen félreérthetők, főleg akkor, ha valaki helytelenül orvosi vagy pszichológiai magyarázatokat keres azokban.

A Biblia a hit kérdéseire igyekszik válaszolni, az emberiség áldatlan állapotára, amelynek jele a bűn, a betegség és a halál, azok a kegyetlen valóságok, amelyekkel sohasem sikerült megbirkóznunk. Jézus rendkívüli gyógyításai azt jelzik, hogy képes volt megtörni a gonosz erők hatalmát. Általa beköszöntött hozzánk Isten országa és az üdvösség.

Vajon készek vagyunk-e hittel fogadni őt és együttműködni vele Isten országának építésében?

Szentbeszéd

Sokakat meggyógyított, akik különböző bajokban szenvedtek

Mk 1, 34

A Genezáreti-tó partján, Kafarnaumban az idegenvezetők mutogatják Péter házának romjait. A tömeg ma is ott tolong az ajtó előtt épp úgy, mint annak előtte, Jézus korában. Akkor a környékbeliek hozták oda betegeiket és Ő „sok beteget meggyógyított különféle betegségekből és sok ördögöt kiűzött” (Mk 1, 34). Ma repülőtársaságok viszik oda a fizetőképes turistákat és a zarándokokat. Nem egyszer ők térnek onnan vissza hazájukba hitben és lélekben megújultan és megerősödve. Éppen azt az egészséget találják meg, amelyet egykor Jézus Kafarnaumban csodás gyógyításaival teremteni szándékozott. Valamikor Jézus ezen a tájon „csodadoktor” hírében állt és a legtöbben testi gyógyulást kerestek nála. Olykor rendkívüli módon segített rajtuk, de mindig azzal a szándékkal, hogy igazi küldetésére is felhívja a figyelmet. Érthetően rávilágított tettei hátterére, amikor kijelentette: „Menjünk el máshová, a szomszédos helységekbe, hogy ott is hirdessem az evangéliumot, – hiszen ezért jöttem” (Mk 1, 38).

Jézus tetteivel mindig az Isten országát hirdette. Jelezte velük, hogy ahol Isten országa megjelenik, ott kevesebb a bűn, a betegség, a nyomor. Gyógyításai rendkívüliségével jelezte, hogy általa elközelgett közénk az isteni üdvösség.

Jézus csodáira a mai ember gyakran felszisszen. Ártatlan meséket lát azokban. Nem így a hívők. Ők jelet látnak a csodákban. Felfedezik bennük az evangéliumok mondandóját: Jézus az erős Isten, aki megszabadítja népét gyengeségeitől.

A hit által mindannyian Isten erejében részesültünk, még akkor is, ha kétségeink vannak felőle. Aggodalmaink nem alaptalanok. Az evangélium hirdetése óta sem szűntek meg a betegségek. Sok a bűn, és a halál máig szedi áldozatait. Hol van itt az isteni erő, amelyben Jézus részesített és amellyel megszabadítja népét gyengeségeitől, a bűntől és a bűnök következményeitől? Sokszor úgy néz ki a dolog, hogy Istennek mégsincs ereje a bűn, a gyengeségek és betegségek kiküszöbölésére. Az evangéliumi örömhír győzelme várat magára.

Tény, hogy gyöngeségeink és betegségeink okozói a világban a sok gyilkos méreg, baktérium, fertőző betegség és járvány. Ezekkel szemben az evangéliumi örömhír mindig tehetetlennek bizonyul. Hogyan lehet, hogy emberi gyengeségeink miatt mégis a bűn a felelős? Hogyan és hol tapasztalható mégis az Isten hatalma gyengeségeink fölött?

A gyógyítható és gyógyíthatatlan betegségek tényét az evangélium sem tagadja. Ugyanakkor az sem vitatható, hogy több betegségnek lelki háttere van. Az állandó félelem és aggodalom épp úgy beteggé tehet mint a szomjúság és az éhség. A környezet nyomasztó hangulata búskomorságot okozhat. A rossz miliő tönkre teszi nemcsak a jellemet, de az egészséget is. Van beteggé tevő gonoszság és elhagyatottság. Szeretet hiányában is elpusztulnak az emberek. A mélylélektan kutatói beszélnek olyan betegségekről, amelyek különösen a szülők nélkül felnőtt egyéneknél és a téves nevelési módszerek következtében lépnek fel. A bűn és a betegségek között szoros összefüggések fedezhetők fel. Sok betegség nem létezne, ha nem lenne tudatlanság és embertelen gonoszság.

Az evangélium erejével gyógyíthatók a bűn okozta betegségek. A keresztények erre vállalkoztak. A betegségek leküzdésében sokat tehetnek a gyógyszerek, az orvosok, de az eredmény mégis kevés, ha a világban nem adunk helyet az emberségnek, a meleg baráti szónak, a tettre kész krisztusi szeretetnek.

A mai evangéliumból nyomatékosan kitűnik, hogy Jézus csak sok beteget és nem minden beteget gyógyított meg. Nem ez volt a szándéka. De mindenképpen az olyan betegségek kiirtásán fáradozott, amelyek okozói az emberi bűnök, az önzés, a másokkal való nem törődés és az oktalan törtetés.

Jézus csodálatos módon gyógyított, de sohasem tartott igényt arra, hogy orvosnak tekintsék. Jézus teológusként és nem medikusként tevékenykedett a világban. Teológiai és nem egészségügyi küldetése volt. Küldetése mégis az egész emberre kiterjedt. Tudott gyógyítani testet és lelket.

Jézus tetteivel jelezte, hogy általa elérkezett az idők teljessége, megkezdődött az Isten országa a földön. Ahol az emberek ezt igaz szívvel elfogadták, ott eltűnt minden olyan emberi gyengeség, amelyet magunk okoztunk. Ahol Isten országát hívő lélekkel elfogadták az emberek, ott kevesebb lett „a könny s fájdalom”, az önteltség, a tehetetlenség és a telhetetlenség, az irigysége és a féltékenység – ott kevesebb lett a bűn és ennek minden következménye. Megszűnt az esztelen rohanás és hajsza. Ahol Isten országát az emberek befogadták, ott szeretettel bánnak a betegekkel, elviselhetőbb lett a szenvedés. Ott az emberek képesek elviselni egymást. Jézus tettei Isten országát hirdették. Csodás tettei ma is megismétlődnek. Ha elfogadtuk Isten országát és őszinte odaadással építjük azt, akkor a megszentelő és gyógyító Lélek általunk viszi végbe rendkívüli tetteit a világban.

Évközi 6. vasárnap

Olvasmány: Lev 13, 1–2. 44–46;

Szentlecke: 1 Kor 10, 31–11, 1;

Evangélium: Mk 1, 40–45.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise evangéliumában egy leprás meggyógyításáról hallunk, egy olyan halódó betegről, akit ráadásul még az emberi társadalom is kirekesztett magából. A zsidó törvények értelmében a leprás betegeknek szigorúan tilos volt másokkal érintkezniük és másoknak sem volt szabad őket megérinteni. Jézus túltette magát ezen az előíráson és az emberi tilalmak ellenére megérintette és meggyógyította a kitaszított beteget.

Jézus nem taszította el magától a feléje közeledő „leprást”, átvitt értelemben: a bűnei miatt megbélyegzett embert. Ő mindenki számára megnyitotta Isten országának kapuját. Feléje bárki közeledhet. Nincs olyan nagy bűn, amely miatt távol kellene tartanunk magunkat Istentől és nem közeledhetnénk feléje. Jézus még azokkal a nagy bűnösökkel is barátkozott, akikre a többiek utálattal tekintettek.

Használjuk ki most az alkalmat és vizsgáljuk felül magatartásunkat a kirekesztett és megvetett bűnösökkel szemben.

Szentbeszéd

Elmúlt a leprája és megtisztult

Mk 1, 42

Hallottuk a törvények leprásokra vonatkozó előírásait. Ezek még Jézus idejében is szigorú tilalmakat és sorompókat jelentettek. Miattuk a társadalom kirekesztette magából a gyógyíthatatlan és fertőző leprásokat és elszigeteltségre kárhoztatta őket. „Lakjék elkülönülve, tartózkodjék a táboron kívül” (Lev 13, 46) – hangzott a mózesi tilalom.

Afrikában a legutóbbi időkig előfordult, hogy a leprásokat száműzték a sivatagba vagy az őserdőbe. A korabeli törvények a gonosz Lélek martalékának tekintették őket, tisztátalanoknak, akik sem az istentiszteleten, sem más közösségi összejövetelen nem vehettek részt.

A leprások kitaszítása vagy visszafogadása a papokra tartozott. Ez is jelzi, hogy a vallásos színezetű egészségügyi intézkedés komoly lelki vonatkozásokkal rendelkezett.

A háttér ismeretéből Márk megragadja a leprás meggyógyításának történetét és felhasználja az evangéliumi örömhír közvetítésére: Elérkezett az idők teljessége. Közel van az Isten országa. Térjetek meg és higgyetek az evangéliumban. Bibliai történetünkben bemutatja, hogy Jézus legyőzte az emberiség legfélelmetesebb csapását, „a leprát”, amelyet Keleten többször a „halál elsőszülött fiának” neveztek.

Nem elsődleges kérdés számunkra: Hogyan gyógyította meg Jézus a leprást? Számunkra ennél sokkal fontosabb: Mi az evangélista mondandója ezzel a bibliai beszámolóval? Válaszunkban a lepra átvitt értelmet nyer. Nem tekinthető csak testi betegségnek. Így használjuk azt a mindennapi beszédben is. A „leprás” kifejezést általában azokra vonatkoztatjuk, akiket nem szeretünk vagy lenézünk. Jelentheti a megvetett, jogfosztott, kisemmizett és lenézett embereket, a rabszolgákat. Hozzájuk hasonlóan szigeteljük el magunktól néha a zavarodottakat és nyomorékokat. Nem állunk szóba az emberi söpredékekkel – bármit értsünk most ez alatt. A „leprások” azok, akiket kerülünk, akikkel nem szívesen állunk szóba.

A mai evangéliumban róluk van szó. Jézus nekik tárta fel az Isten országát. Nem zárt ki belőle senkit. Hozzá bárki jöhetett, igénybe vehette segítségét. Nem irtózott senkitől. Még az undok emberektől sem. Magatartásával jelezte, hogy Isten országában nincs helye semmiféle nemi, faji vagy nemzeti hátrányos megkülönböztetésnek, sem osztálykülönbségnek. Az emberért áttörte az ószövetségi előírásokat. Ezek tilalma ellenére meggyógyította az undort keltő leprást és kiszabadította őt emberi elszigeteltségéből. Isten országában nincs helyük a szívtelen emberi sorompóknak.

Magunk húzta válaszfalakkal még a keresztény közösségekben is találkozunk. Hányszor húztunk már válaszfalakat Isten nevében és bélyegeztük meg a másikat? Ilyenkor nyilván elfelejtettük, hogy Isten országában nincsenek határvonalak. Abban mindenkinek helye van. Jézus korában szigorúan tiltották a leprásokkal való érintkezést. Jézus mégis túltette magát az emberi tekinteteken. A leprások mellé állt és kijelentette: közünk van egymáshoz. Ne legyenek közöttünk válaszfalak. Testvéred akarok lenni. Nem félt, hogy ezáltal maga is tisztátalanná válik.

Jézus megéreztette a leprásokkal Isten országának közeledését és feltárta Isten országának örömhírét. Evangéliumi szakaszunkban mégis érdekes módon bocsátotta el a meggyógyított beteget: „Vigyázz, ne szólj róla egy szót sem senkinek” (Mk 1, 44). Vajon miért? Miért ne kerülhetett volna a nyilvánosság elé nemes tette? Érthetetlen. Minek titkolódzott? Jézussal kapcsolatosan a félreértések veszélye akkor éppen úgy fennállt mint napjainkban. Akkor politikai megváltót akartak csinálni belőle vagy éppen csodadoktort. Egyik se akart lenni. Nem ezért jött. Nem akart politikai megváltónak látszani, sem csodarabbinak. Ezért mondja a meggyógyított embernek: légy csendben, ne lármázz, ne kiabálj. Engedd inkább Isten üzenetét gyökeret verni bensődben. Különben gyógyulásod csak külsőség.

Jézus szava könnyen félreérthető. Nem elég csak hangosan kiabálni, hogy nekünk mindig az elnyomottak, a kisebbségek, a társadalmi károsultak és a börtönviseltek oldalán a helyünk. Hangos programokkal nem lehet megváltani a világot. Ahhoz belső átalakulás, megtérés kell. Az evangélium szellemét nem szabad erőszakosan terjeszteni. Annak a lélek világában kell gyökeret verni. Isten országa csendben növekszik. Kovászhoz hasonlóan erjeszti a világot a belső erő következtében. Nem a hangos programok, hanem a belső átalakulás az evangélium szellemében újítja meg a világot. Azok, akik megtértek és hisznek, akik megtapasztalták azt az erőt, amely mindig képes ledönteni a közöttük éktelenkedő sorompókat. A hívő emberek tanúságtétele elsődlegesen nem a nagy és színes beszédekben kell, hogy megnyilvánuljon, hanem a mindennapok apró tetteiben.

Évközi 7. vasárnap

Olvasmány: Iz 43, 18–19, 21–22. 24b–25;

Szentlecke: 2 Kor 1, 18–22;

Evangélium: Mk 2, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma sokat vitatkoznak a bűnök megbocsátásának kérdéséről: a gyónásról. Nem az Isten, az egyház, az apostolok és utódaik megbocsátó hatalma képezi a megoszló vélemények tárgyát, hanem a személyes bűntudat hiánya, az egyén felelőssége a bűnökben és az önfeloldozás kérdése.

Szükségünk van-e az egyház és egyáltalán a papok feloldozására? Létezik-e a kiengesztelődésnek más formája a bűnbánat szentségén, illetve a gyónáson kívül?

A mai szentmise evangéliumában hallani fogjuk, hogy Jézus Krisztus a bűnösök reménysége, és általa bocsánatot nyernek bűneink. „Tudjátok hát meg” – mondja Jézus –, „hogy az Emberfiának van hatalma a földön a bűnök megbocsátására” (Mk 2, 10). A bűnbánat szentségében mindig ráhagyatkozunk Isten szavára és tisztulásra vágyó lélekkel keressük baráti közelségét.

Forduljunk hozzá most is bizalommal és kérjük, hogy tisztítson meg bűneink szennyétől.

Szentbeszéd

Bűneid bocsánatot nyertek

Mk 2, 9

Minden szentmisében nyilvánosan és őszintén bevalljuk, hogy nagy bűnösök vagyunk. „Én vétkem, én vétkem, én igen nagy vétkem” – imádkozzuk a bűnbánati cselekményben. Mindenféle köntörfalazás, takargatás és szépítgetés nélkül nyíltan kimondjuk, hogy sokszor és sokat vétkeztünk gondolattal, szóval és cselekedettel. Ilyenkor egyáltalán nem mutogatunk másokra. Töredelmesen verjük saját mellünket és elismerjük, hogy vétkeinkkel rosszat cselekedtünk.

Mindannyian úgy termeljük a rosszat – mondotta Reinhold Stecker innsbrucki püspök egyik alkalommal –, mint a szemetet és a hulladékot a mindennapi életben. Mindkét esetben hatalmas szeméttelepeket gyártunk és mindenütt csúfos és rendetlen szemétdombokat létesítünk. Lelki síkon is találhatók vad szeméttelepek. Ezek csak látszólag távolítják el környezetünkből a szemetet. Valójában tovább csúfítják és fertőzik azt.

Vannak azonban kijelölt és rendezett szeméttelepek is. Ezek nem bűzlő gödrök és folyóparton éktelenkedő undok szemétdombok. Itt feldolgozzák a szemetet, sőt még nyersanyagot, trágyát vagy egyéb energiahordozó anyagot készítenek belőle.

Az anyagi világ szeméttelepeit ismerjük. Nagy gondot jelentenek. Átvitt értelemben a lelkiek világában is beszélhetünk szeméttelepekről. Párhuzamot is felállíthatunk közöttük. Lelki téren bűneinkkel szemeteljük tele a világot. A bűn lelki szemét. Vajon hogyan bánunk ezzel a szeméttel, saját bűneinkkel és gyarlóságainkkal. A szemételtakarítás lelki téren is gond. Hová vele? Sokszor látni sem akarjuk a bűnt és asztal alá seperjük gonosz tetteinket. Zajos életünkkel, örökös és lázas aktivitásunkkal igyekszünk elfojtani az ellene tiltakozó lelkiismeret hangját. Máskor a bűnök szemétje miatt az egyházra és a politikusokra hárítjuk a felelősséget és azt állítjuk, hogy nem vagyunk „illetékesek” a bűnök eltakarításában. Mások jól érzik magukat a szemétben és kéjelegve „csámcsognak” a bulvárlapok szennyrovatain és mások botrányos életén. Közben büszke megelégedettséggel mondogatják: „Hála Istennek, én nem vagyok ilyen szemét”. Saját vétkeink mércéje nem egyszer a tv-ben tálalt ocsmány gonoszság. Ehhez viszonyítva kisebbítjük, leplezzük vagy egyenesen semmisnek nyilvánítjuk hibáinkat és vétkeinket. Előszeretettel szellőztetjük mások „szennyesét”, hogy ezáltal eltereljük saját vétkeinkről a figyelmet. Hangosan zúgolódunk és méltatlankodunk mások bűnei miatt, csakhogy ne vegyék észre saját bűneinket. A szemét szemét mindenütt és ezzel a lélek világában sem bánunk másként, mint a városi szeméttel. A rendezetlen és tiltott szeméttelepek jutnak eszünkbe, amelyek tovább fertőzik és csúfítják a környezetet. A lelkiek terén sokan „elkenik” a bűnt. Nem oldják meg kérdését és így tovább fokozzák a lelki környezetszennyeződés problémáit.

A rendezett és modern szennyégetéshez hasonlóan mégis vannak, akik komolyan foglalkoznak a lelki szemetek eltávolításával. Ennek érdekében komoly intézkedéseket foganatosítanak: jó feltételeket tesznek, lelki beszélgetésekre vállalkoznak, felmérik a terhelő múlt problémáit, imádkoznak és áldozatokat vállalnak bűneik bocsánatáért, adakoznak vagy elvégzik szentgyónásukat.

A szeméttől mindannyian szabadulni szeretnének: gyarlóságainktól, hibáinktól és bűneinktől. A lelki világ szemétjével egyedül sohasem vagyunk képesek megbirkózni. Rászorulunk mások irgalmára, megbocsátására és Isten felmentő szavára. Megbocsátásban és felmentésben mások által részesülünk.

Az emberiség minden korban érezte, hogy a bűnnek Istenhez köze van. Ezért imádkozott, bűnei bocsánatáért esdekelt és könyörgött. Áldozatot mutatott be Istennek engesztelésül bűnei bocsánatára.

Mi, keresztények hittel valljuk, hogy Jézus Krisztus élete, halála és föltámadása által Isten kiengesztelődött a bűnös emberiséggel. Számunkra Jézus Krisztus az áldozati bárány, aki föláldozva életét érettünk, egyszer s mindenkorra kiengesztelt Istennel. Ő az, aki elveszi a világ és mindannyiunk bűnét. Mi hiszünk és bízunk benne, és ezért rá merjük bízni egész életünket.

Az evangéliumok tanítása szerint Jézus Krisztus Istentől teljhatalmat kapott nemcsak a betegek meggyógyítására, de a bűnök megbocsátására is. Jézus ezt a bűnbocsátó hatalmat tanítványainak is átadta: „Vegyétek a Szentlelket! Akinek megbocsátjátok bűneit, az bocsánatot nyer, s akinek megtartjátok, az bűnben marad” (Jn 20, 23). Jézus tanítványai, az egyház azóta szüntelenül osztogatja a megbocsátás kegyelmét mindazoknak, akik hisznek Krisztusban és isteni hatalmában. Jézus a bűnbánat szentsége által úgy szól hozzánk, mint egykor a hordágyon hozzá vitt benne bízó, béna beteghez: „Fiam, bűneid bocsánatot nyertek” (Mk 2, 5).

Jézus bűnbocsátó hatalmát az egyházon keresztül gyakorolja. Többféleképpen: az imádság, a Szentírás olvasás, az igehirdetés, az irgalmasság testi és lelki cselekedetei, a megbékélés, a szentáldozás, a bűnbánati istentisztelet és szentgyónás által.

Isten az egyházban Jézus Krisztus által békejobbot nyújt az embernek. Jézus Krisztus az út, amelyen „Istentől száll a béke reánk”.

Ennek fejében és előfeltételeként annyit vár tőlünk, hogy higgyünk benne, bízzunk megbocsátó irgalmában, szeretetében és gyógyító isteni hatalmában, amelyről éppen a mai evangéliumban hallottunk. Jézus a körülállók „hitét látva” és megjutalmazva jelentette ki: „Fiam, bűneid bocsánatot nyertek”.

Hit és bűnbánat nélkül Jézus ma sem bocsátja meg bűneinket. Ahhoz, hogy Istennek megvalljuk bűneinket, előbb hinnünk kell benne és tőle kell várnunk az üdvösséget, az életet, a kiengesztelődést és a megbocsátást. Ez másképpen annyit jelent, hogy hit nélkül nincs bűnbocsánat, sem üdvösség.

Évközi 8. vasárnap

Olvasmány: Oz 2, 16b. 17b. 21–22;

Szentlecke: 2 Kor 3, 1b–6;

Evangélium: Mk 2, 18–22.

Bevezető a szentmise kezdetén

A hústól és húsféleségektől való megtartóztatásban megnyilvánuló egykori pénteki böjti fegyelem formális teljesítése, a gyakorlati keresztény életünkben napjainkig érezteti áldatlan hatását.

A keresztény böjt a Jézus megváltó kereszthalála által szerzett öröm határozott és önzetlen elfogadásának érzékelhető megnyilvánulása az önmegtagadások által. A böjt az isteni megváltás fölött érzett öröm és az Isten iránti hála egyik megnyilatkozása. A böjt által tanúságot teszünk arról, hogy számunkra az új, krisztusi élet fontosabb, mint a „régi ember” és „a világ” szokásai és dolgai.

A böjt hitünk és Istenhez fűződő kapcsolatunk jele. Istenhez fűződő kapcsolatunk mindig ápolásra szorul. Vajon teszünk-e valamit önzetlenül Istenért? Merünk-e áldozatot vállalni érte? Miért lett vele kapcsolatunk laza? Bűnbánatunk által mindig szorosabbra fűzhetjük kapcsolatainkat Istenhez.

Szentbeszéd

Majd böjtölnek

Mk 2, 20

A mai evangélium Jézus tanítványainak böjtjére irányítja figyelmünket. Evangéliumi szakaszunk bevezető része azt a látszatot kelti, mintha kezdetben a böjt Jézus körében egyáltalán nem lett volna a vallásos élet tartozéka. Erre Jézus ellenségei is felfigyeltek és vallástalansággal gyanúsították Jézust és tanítványait. Állásfoglalásra szólították: „Miért van az, hogy János tanítványai és a farizeusok tanítványai böjtölnek, a tieid meg nem böjtölnek?” Jézus kissé furcsa válasza így hangzott: „Böjtölhet-e a násznép, míg vele a vőlegény? Amíg velük a vőlegény, nem böjtölhetnek, de eljön az idő, amikor kiragadják körükből a vőlegényt, akkor majd böjtölnek” (Mk 2, 19–20). Válasza nem egészen egyértelmű. Kérdéseket vet föl: Mikor ragadják ki körükből a vőlegényt? Mit jelent „akkor majd böjtölnek”? Kell-e a keresztényeknek böjtölni? Mikor és miért? Hogy állunk a böjttel?

Ma a böjt hallatára többen a szikkadt és sápadt arcú aszkétákra gondolunk. Eszünkbe juttatják a vegetáriánusok és a szép alakjukat féltő, divatnak hódoló fogyókúrázókat. Náluk divat a böjt.

A böjtölésnek többféle oka lehet. Böjtölhetünk egészségi okokból. Számukra ártalmas a túlsúly. Kockázattal jár. Vannak, akik alakjukat féltik, és ezért böjtölnek. Szépségideáljuk a sovány emberi test. Az éhségsztrájkolók szigorú böjttel tiltakoznak az igazságtalanság, az elnyomás és az erőszak ellen. A hívők vallásos megfontolásokból böjtölnek. Bizonyos formája a világ összes vallásaiban megtalálható.

Az ószövetségi zsidóság is ismerte a böjtöt. Jézus korában nemcsak a farizeusok, de Keresztelő János és tanítványai is szigorúan és pontosan megtartották a böjti előírásokat. Ebben az időben többeknek feltűnt, hogy Jézus és tanítványai ezen a téren sem tartják magukat az ószövetségi előírásokhoz. Ezért szóvá tették nála: Miért nem böjtölnek tanítványaid? Jézus példabeszédes formában kérdéssel válaszolt: Lehet-e böjtölni a lakodalomi mulatság idején? Arra utalt, hogy ez az idő egyáltalán nem alkalmas a böjtölésre és önmegtagadásra. A lakodalomban örvendezni és vigadozni kell s nem böjtölni, de a böjtnek is eljön az ideje a normális hétköznapi keretek között.

Jézus a példabeszédben önmagát a vőlegényhez, tanítványait a násznéphez hasonlította. Amíg velük van, nincs helye a böjtnek. A lakodalom és a böjt nem illik egybe. A lakodalomban enni-inni s mulatni kell. Majd ha elmúlt, jöhet a böjt. Jézus éppen ezt az időt helyezte kilátásba tanítványainak. Eljön az Úr szenvedésének és halálának napja, amikor többé nem lesz látható alakban velük. Akkor majd sor kerülhet a böjtre. Ez a böjt azonban lényegesen különbözik majd az eddig ismert böjtölésektől. Öröm és bánat keveredik belé: szomorúság Jézus eltávozása és öröm az Úr újraeljövetele miatt.

Amíg az Úr együtt időzött népével, menyegzős lakomához hasonló időszakot éltek át Jézus tanítványai. Örömünnepet ültek.

Evangéliumi szakaszunk azt jelzi, hogy Jézus mennybemenetele után a tanítványok körében felvetődött a kérdés: vajon érvényesek-e a régi böjti előírások. Kezdjenek-e újfajta böjtöt Jézus szellemének megfelelően?

Az evangélium többször jelzi, hogy megszűntek a múlt külsőséges előírásai és a keresztények számára a böjt új motivációt nyert. A mai evangélium erre nyomatékosan kitért. Jelzi, hogy a régi böjti fegyelemnek kevés köze van az újhoz: „Senki sem varr régi ruhára új szövetből foltot” és „senki sem tölti az új bort régi tömlőbe” (Mk 2, 21 ill. 22), mert egyik sem passzol a másikhoz és mindkettő tönkremegy.

A keresztények nem azért böjtölnek, mert ez előírás. Böjtjük motivációja a Jézus iránti szeretet. Amikor a keresztények a böjtölnek, lemondanak ételről-italról vagy csökkentik a javak fogyasztását, akkor ez azt jelenti, hogy elfogadták Jézus örömhírét és az ennek megfelelő alternatív életmódot. Jézus tanítványai többé nem azt kérdezgetik: mit eszünk, mit iszunk, mibe öltözködünk, milyen autót és komputert veszünk? Ezeken a „pogányok” jártatják az eszüket (vö. Mt 6, 32) – jegyezte meg Jézus egyszer.

Az öntudatos keresztények pénteki, nagypénteki, hamvazószerdai böjtjének motivációja a megfeszített és feltámadott Úrral való szoros összeköttetésből származik. Ők Jézushoz csatlakoztak és hisznek benne. Várják eljövetelét a világ végén. Böjtölésükkel kifejezésre juttatják: Hisszük Krisztus Urunk titokzatos jelenlétét az egyházban és várjuk eljövetelét. A földi javakról, ételről-italról, élvezetekről és kellemes dolgokról való lemondásunkkal kifejezzük, hogy szívünkben helyet készítettünk Istennek. Szívünk nincs tele mindenféle földi dolgokkal. Az Ő helyét senki és semmi sem foglalhatja el szívünkben. Mégsem élünk életidegen életet és egyáltalán nem vetjük meg a földi örömöket s dolgokat. Sőt, minden böjtölés ellenére, megbecsüljük azokat. Az önmegtagadások nem csonkítják meg örömeinket. A böjtölő sokkal inkább vallja Pál apostollal: „minden a tietek, ti azonban Krisztuséi vagytok” (1 Kor 3, 22). De a böjt és lemondás által a földi dolgok viszonylagossá válnak számára: a pénz, a vagyon, az öröm és a szenvedés. A böjt által Istennel, minden öröm forrásával kerülünk kapcsolatba.

A vasárnap sohasem böjti nap, még a legnagyobb böjt idején sem, mert a vasárnap az Úr napja, a feltámadás és a beteljesedés napja, amelyen az Úr mindig menyegzős asztalához hív bennünket. Ilyenkor nincs helye a böjtnek.

Így a beteljesedés és a várakozás exkatalogikus feszültségében élünk. A feltámadás napján örvendezünk, máskor böjtölünk. A böjti napokon önmegtagadásainkkal kifejezésre juttatjuk ragaszkodásunkat Istenhez. Erről Pál apostol így ír: „Biztos vagyok ugyanis benne, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelemségek, sem jelenvalók, sem eljövendők; sem hatalmasságok, sem magasság, sem mélység, sem egyéb teremtmény el nem szakíthat bennünket Isten szeretetétől, amely Jézus Krisztusban, a mi Urunkban van” (Róm 8, 38–39). A böjttel megvalljuk: „az Isten országa nem eszem-iszom, hanem igazságosság, béke és öröm a Szentlélekben” (uo. 14, 17).

Évközi 9. vasárnap

Olvasmány: MTörv 5, 12–15;

Szentlecke: 2 Kor 4, 6–11;

Evangélium: Mk 2, 23–3, 6.

Bevezető a szentmise kezdetén

„Tartsd meg a szombatot, szenteld meg, ahogy az Úr, a te Istened parancsolta neked” (MTörv 5, 12) – halljuk a mai olvasmányban. Isten hat napot bocsátott az ember rendelkezésére, hogy gondoskodjék önmagáról, intézze ügyeit, pénzt keressen, dolgozzon és gazdálkodjon. A hetedik napot fenntartotta önmagának. Azt kívánta, hogy hat munkanap után a hetediket neki szenteljük. Legyen ez a nap a pihenés, az imádság, az emberi szabadság, az emberiesség napja, amelyen nemcsak önmagunkkal törődünk, hanem testvéreinkkel és Ővele is, nemcsak a földieken jártatjuk az eszünket, hanem az égieken is.

Így az Istennek szentelt vasárnap nem is annyira az Istent tartja szem előtt, mint az embert, mégpedig a teljes embert. A mai evangéliumban Jézus ezt nyíltan kijelentette: „A szombat van az emberért, nem az ember a szombatért” (Mk 2, 27). Az ember önmagának árt, ha nem szenteli meg a vasárnapot: ha nem szán időt a pihenésre, eltemetkezik a földiekben és nem törődik Istennel. A vasárnapi istentisztelet és pihenés hozzásegít ahhoz, hogy rendeltetésünknek megfelelően valóban természetfeletti életre hívott emberekké váljunk. Kedvező alkalom arra, hogy kapcsolataink szálait szorosabbra fűzzük Istennel és embertársainkkal.

Bűnbánati cselekményünk erre kínál most komoly lehetőséget.

Szentbeszéd

A szombat van az emberért, nem az ember a szombatért

Mk 2, 27

A mai szentmiseolvasmányok középpontjában Isten 3. parancsolata áll, a szábbát, a vasárnap megszentelésének törvénye: Az Úr napját szenteld meg!

Megtartása ma nem kis gondot okoz.

Többfelé a családtagok sem tudják rávenni egymást arra, hogy közösen menjenek szentmisére. A gyermekek és fiatalok különösen idegenkednek a vasárnapi miséktől. A templomba járók statisztikái ugyancsak arra utalnak, hogy valami hiba van a vasárnappal.

A mai ipari társadalom egyáltalán nem kedvez a vasárnap megszentelésének. Agyontechnizáltuk, agyonmechanizáltuk és agyonkomputerizáltuk a világot. Az ipari és gazdasági szempontoknak helyet biztosítottunk benne, de nem az erkölcsi és lelki értékeknek. Isten ügyét kihagytuk számításainkból. A tőke forgalmának állandó fokozása, a féktelen befektetési láz, a kamattörlesztés súlya és a világpiaci verseny, de a munkahelyek veszélye és a munkanélküliség, a modern gazdasági élet megannyi más törvényszerűségeivel együtt kikezdte a vasárnap létjogosultságát és társadalmunkban kevés helyet sem biztosított a vallásos megfontolásoknak. Hiba van a vasárnappal, mert a tőke hadat indított az Úr napja ellen, megvesztegette az embert, megfosztotta a pihenéstől és a méltóságának megfelelő élettől. Veszélybe került az ember, mert veszélybe került a vasárnap, az Úr napja.

Beteg a vasárnap, mert nem úgy üljük meg, ahogyan kellene. Nem pihenünk. Hétköznap és unalmas hétvége lett az Úr napjából, a hét első napjából utolsó munkanap, amelyen az előző hathoz hasonlóan robotolunk önmagunkat felőrölve. A vendéglátóipar ill. a turizmus hétvégi kiszolgálói lettünk. A gazdasági fejlődés magával hozta a veszélyt, hogy az ember az Úr napjának árúba bocsátásával eladja önmagát.

Hiba van a vasárnappal, mert hiba van az emberrel. Az utóbbi évtizedekben megtapasztaltuk, hogy az ember, a jövedelem érdekében visszaél Isten ajándékaival. A profit miatt tönkretette a levegőt, megfertőzte a vizeket, egész környezetét, az igazi emberi kapcsolatoknak legnagyobb hányadát. A fejlett ipari társadalmak egyik legnagyobb betegsége az elidegenedés.

A vasárnap Isten ajándéka. Tőle kapott nagy kincs. Ez a nap Isten és ember szövetségének hetente ismétlődő jele, amellyel Isten újra és újra megerősíti velünk szövetségét. A húsvéti feltámadás óta az Úr napja szabadulásunk és örömünk ünnepe, amelyen Isten újra és újra vendégül lát bennünket asztalánál: Igéjével és Kenyerével táplál, felüdít és új erőt ad az élet további küzdelmeiben. Az Úr napja az emberi szabadság és méltóság biztosítéka, amelyen kitörhetünk a megszokott hétköznapokból és akár az égig szárnyalhatunk.

Ezek ellenére képesek vagyunk Isten gyönyörű ajándékát, a vasárnapot is tönkretenni. Emberi telhetetlenségünkben tönkre tettük környezetünket, az elidegenedéssel kapcsolatainkat és ha továbbra sem szenteljük meg a vasárnapot, rövidesen aláássuk emberi méltóságunkat és szabadságunkat. Ha továbbra sem szenteljük meg az Úr napját, lelkünk megbénul, földhöz tapadunk, elveszítjük Istent, üdvösségünk forrását. Idegenné válunk saját otthonunkban a földön. Rabjai leszünk a világnak.

Isten a vasárnappal az ember érdekeit képviseli. Azt akarja, hogy megőrizze emberi méltóságát és szabadságát az egész teremtett világgal szemben.

Isten a vasárnappal hétről-hétre elmondja a nagy örömhírt: Velünk az Isten, az Emmanuel. Rajtunk áll, hogy elfogadjuk-e kínálatát és újra elkezdjük az emberi szabadság napjaként ünnepelni a vasárnapot.

Az első keresztények az Úr napját a szabbatról a vasárnapra tették át, mert számukra Jézus föltámadásával ezen a napon ragyogott fel az igazság fénye és az örök élet igazi távlata. Ezzel elkülönültek mindenki mástól. Az őskeresztények sok vért ontottak a vasárnapért. A pogány környezetben egyik legjellemzőbb vonásuk volt, hogy a hét bizonyos napjain, vasárnaponként, istentiszteletre gyűltek össze. Ezért még életüket is feláldozták. Számukra fontos volt a vasárnap és ezért Jézus szavait: „A szombat van az emberért” a gyülekezetek hitvalló közfelkiáltással fogadták: „Az Emberfia ezért ura a szombatnak is”.

A keresztények egyik legnagyobb felismerése: Velünk az Isten, értünk fáradozik, pártunkat fogja és javunkat akarja. Jele a vasárnap, Krisztus föltámadásának napja. A világ vallásai évezredeken át azért küzdöttek, hogy elnyerjék az istenek kegyeit. Ezért embertelen áldozatokat mutattak be nekik, az emberáldozattól sem riadva vissza. Az ősi vallások reménye Krisztusban beteljesedett: Velünk az Isten. Ezt jelzi vasárnapi istentiszteletünk. Velünk az Isten, aki egyedül képes biztosítani emberi méltóságunkat és összes jogainkat. Isten nem ellenségünk, barátunk, akire mindig számíthatunk.

A mai evangéliumban egy béna kezű emberről hallottunk. Jézus meggyógyította. Szombati napon középre állította az embert. Ő ma is képes meggyógyítani a földiek igézetétől megbénult embert és szombatonként, vasárnaponként az érdeklődés és megbecsülés központjába helyezni őt. Állj középre – szólt egykor a bénához. Ma is ezt mondja: Legyen joga az embernek pihenésre és az Úr napjának megszentelésére, a teljes kibontakozásra Istenben és Istennel.

Évközi 10. vasárnap

Olvasmány: Ter 3, 9–15;

Szentlecke: 2 Kor 4, 13–5, 1;

Evangélium: Mk 3, 20–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

Néha úgy érezzük, hogy legközelebbi szomszédaink, barátaink és hozzátartozóink sem értenek meg.

Meg nem értéssel és elutasítással Jézus is találkozott eleget. Nem értették meg sem a nép vezetői, sem az írástudók, sem rokonai. Gyanakodva nézték működését és érthetetlenül álltak vele szemben. Jézus mégis kitartott Atyja akaratának teljesítésében a legnagyobb konfliktusok ellenére is. Ezért az ördöggel való cimborasággal vádolták. Jézus inkább engedelmeskedett Istennek, mint a divatos emberi felfogásoknak.

Az Isten útján járó ember gyakran találkozik társai meg nem értésével. Mégsem szabad csüggednie. A zsoltárossal bizakodhat:

„Világosságom és üdvösségem az Úr – kitől félnék?

Életem oltalmazója az Úr – kitől rettegnék?

Ha rám törnek a gonoszok, hogy elemésszék testemet,

elleneim és ellenségeim megtántorodnak és a földre zuhannak”. (Zsolt 27, 1–2).

Erősségünk és hű barátunk az Isten. Mindig bizalommal járulhatunk eléje, még akkor is, ha bűneinkkel megbántottuk az emberek előtt.

Szentbeszéd

Az a hír járta ugyanis, hogy megzavarodott

Mk 3, 21

Jézus földi életében nem kereste az emberek tetszését. Tanítását sohasem idomította az elvárásokhoz, még akkor sem, ha tudta, hogy emiatt többen elfordulnak majd tőle. Jézus mindig következetesen képviselte Isten ügyét. Ha emiatt meg nem értésbe és ellenállásba ütközött, készséggel vállalta a konfrontációt, nemcsak a nagyszájú és pökhendi előkelőségekkel szemben, de a félrevezetett tömegekkel, sőt rokonaival és legközelebbi hozzátartozóival szemben is.

Már a tizenkét éves Jézus magatartása a jeruzsálemi templomban arról tanúskodik, hogy senkire és semmire sem volt tekintettel, ha Isten akaratának teljesítéséről volt szó. Szokatlan nyíltsággal hozta ezt annak idején szülei tudtára, amikor a három napos keresés után végre megtalálták féltett gyermeküket a templomban: „De miért kerestetek? Nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell fáradoznom?” (Lk 2, 49). Ezzel jelezte, hogy még a szülők iránti kötelezettségeknek is csak addig terjed a létjogosultságuk, amíg azok nem gátolják Isten akaratának teljesítését.

Jézus ugyanilyen következetesen járt el a későbbiek folyamán is. Rögtön hatályon kívül helyezte kortársai (téves) szokásait és törvényeit, mihelyt azok Isten útját gátolták. Még a szigorú szábbáti kötelezettségen is túltette magát, amikor ez többé már nem szolgálta az ember javát: „A szombat van az emberért, nem az ember a szombatért. Az Emberfia ezért ura a szombatnak is” (Mk 2, 27–28).

Radikális fellépése, olykor meglepő magatartása miatt néhányan félreértették és híresztelni kezdték, hogy megzavarodott. Ennek a csúfos híresztelésnek rokonai is bedőltek. Hallottuk.

Jézus tanítása és magatartása nem illett környezete megszokott rendjébe. Kilógott a sorból. Az írástudók, a farizeusok, de még a rokonok sem értették Isten iránti hűségét, buzgóságát, föltétlen engedelmességét, megalkuvást nem ismerő viselkedését. Számukra zavarólag hatott következetes élete. Viselkedése botrányosnak tűnt, mert függetlenítette magát mindenféle emberi tekintetektől, dacolt azokkal és könyörtelenül kipellengérezte az üres, lélektelen és embertelen hagyományokat, törvényeket.

Ezt a dinamikus jézusi magatartást hajlamosak vagyunk figyelmen kívül hagyni és gyorsan elfeledni. Magatartása valóban zavarólag hat és könnyen fényt derít megalkuvó életünkre. Megütközünk viselkedésén, mert zavarja eddigi elképzeléseinket róla. Nemegyszer csak a jóságos és türelmes, a békés és emberszerető istenkét látjuk benne. Hozzászoktunk a festők „szelíd és alázatos szívű” Jézusához, az idillikus Szent Család képek galambdúcos ereszei és lugasai alatt játszadozó kis földöntúli lény ártatlan és ártalmatlan csöppségéhez.

Hosszú időn át úgy véltük, hogy a keresztény magatartás csak harmonikus lehet és idillikus összhangot teremt. Ez az éremnek egyik oldala. A keresztény jellem nemcsak a szolidaritásban, a megtestesült jóságban, a szomorúak vigasztalásában, a mindig barátságos segítőkészségben és mosolyban nyilvánul meg, hanem abban a szilárd következetességben és bátorságban is, amely nem egyszer érthetetlen, kirívó és feltűnő, botrányos, akárcsak Jézus magatartása kortársai szemében.

Valamikor tanultuk, hogy legyünk mindenkihez kedvesek és barátságosak, kerüljük az összetűzéseket és az ellenségeskedést. Ez mind helyes és jó. De az igazi keresztény életnek egyik oldala. A keresztény magatartással együtt jár a kihívás, a meg nem értés, a vihar és a tűz. Általa ellenségeket szerezhetünk magunknak, akik aztán kikacagnak és kigúnyolnak vagy éppenséggel gyűlölnek, csak azért, mert őszintén és következetesen igyekeztünk Isten utján járni.

Hasonló esetekben Jézus sohasem törődött másokkal, még az sem érdekelte, hogy viselkedését botrányosnak vagy éppenséggel ostobának tartják. Következetesen járta Isten útját. A több emberség érdekében túltette magát környezete felfogásán, a hatóságok elvárásán, sőt még arra is kész volt, hogy emiatt a legközelebbi rokoni szálakat is elszakítja. Nem félt, hogy emiatt barátai és rokonai hátat fordítnak neki. Nem félt attól sem, hogy egyedül marad és mindenki elfordul tőle. Az árral szemben is tudott úszni.

Az ilyen emberekről környezete hamarosan azt hiszi, hogy megőrültek és eszüket veszítették. Jézusról is ezt híresztelték, mert volt bátorsága következetesen teljesíteni Isten akaratát. Hát nem őrület, ha valaki elhagyja apját, anyját, szerzetbe lép és aztán új barátokkal meg rokonokkal kérkedik? Jézus nem félt új barátainak bemutatásától és bátran jelentette be új rokonait. Büszke volt barátaira és rokonaira: a szegényekre és koldusokra, az egyszerű halászokra, a betegekre és kisemmizettekre, a bűnösökre és vámosokra. Oldalukra állt. „Ezek az én anyám és rokonaim” – mondotta. Kiegészítőleg hozzáfűzte: „Aki teljesíti Isten akaratát, az az én testvérem és anyám” (Mk 3, 34–35). Csodálkozunk, ha vérrokonai haza akarták vinni? Hiszen egy ilyen zavarodott ember és említett rokonsága csak szégyent hoz a hozzátartozók fejére! Jézust nem zavarták az ilyen emberi tekintetek. Amikor Isten igazságáról volt szó, nem félt az összetűzésektől, sem a konfliktusoktól. Számára Isten akarata fontosabb volt a konvencióknál meg annál, hogy mindenáron békésen kijöjjön másokkal.

Isten akaratát ismerjük. Megtaláljuk a tízparancsolatban: szenteld meg a vasárnapot, légy tisztességes és becsületes. Megtaláljuk a főparancsolatban: Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből és minden erődből, embertársadat mint önmagadat. Isten akaratát megtaláljuk Jézus hegyi beszédében. Ez a szükségesnél többlet jóságra sarkall. Ha Isten akaratának megfelelően járunk el, akkor Jézus testvérei és rokonai vagyunk.

A mai evangélium szerint Isten akaratát teljesítjük, ha merünk dacolni környezetünk fonákságaival még akkor is, ha ez kellemetlenséget és zavart kelt.

Nekünk nem szabad félnünk a meg nem értésektől, a gúnyolódásoktól, a megbélyegzésektől, amíg Isten akaratát teljesítjük, barátságban vagyunk Jézus testvéreivel és rokonaival: a szegényekkel és jogfosztottakkal, a bűnösökkel és vámosokkal. „Aki teljesíti Isten akaratát, az az én testvérem és anyám”.

A vér szerinti anyaság és rokonság ilyenfajta relativizálása többeket meghökkent. Hallatára az anyák és testvérek méltatlankodásával számolhatunk. Úgy tűnik, mintha keresztény tanúságunk miatt háttérbe kellene szorítanunk őket. Erről szó sincs. A valóság az, hogy ezen a téren ki-ki maga dönt rokoni és baráti kapcsolatairól. Bárki lehet nagyon jó testvér és anya, ha teljesíti Isten akaratát.

Nem lehet viszont a legjobb anya, testvér és barát, aki szeretteinek sohasem mond ellen és a békesség kedvéért környezetében szemet huny Isten akaratának kijátszása felett. Jézus mindenek előtt szeretetre, okosságra és tapintatosságra tanított, de ugyanakkor szilárd következetességre, bátor hitvallásra és tanúságtételre is. (Fortiter in re, sed suaviter in modo).

Évközi 11. vasárnap

Olvasmány: Ez 17, 22–24;

Szentlecke: 2 Kor 5, 6–10;

Evangélium: Mk 4, 26–34.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nem egyszer megtapasztaltuk már emberi létünk mulandóságát, tökéletlenségét és tehetetlenségét. Tudomásul kell vennünk, hogy boldogság utáni törtetésünket nem egyszer általunk befolyásolhatatlan erők szabályozzák. Mégsem mondunk le álmaink valóságáról. Boldogságra vágyunk, még akkor is, ha jól tudjuk, hogy a földön azt sohasem érjük el végérvényesen.

Vágyaink és ezek elérhetetlenségének feszültségében élünk. A hívők helyzete ezen a téren mégis előnyösebb nem hívő társaikénál. A hívő ember számára a megfoghatatlannak tűnő jövő hitbeli és konkrét valóság. Hisz Isten győzelmében és birodalmának örömteli valóságában.

Isten országa csírájában már köztünk van. Vetőmaghoz és mustármaghoz hasonlít. Mindkettő Istentől megszabott ritmusa szerint fejlődik és terebélyesedik, ha elvetik. Erről szólnak a mai szentmiseolvasmányok. Mielőtt meghallgatnánk, vizsgáljuk meg lelkiismeretünket és bánjuk meg bűneinket, hogy méltóképpen ünnepelhessük az Úr szent titkait.

Szentbeszéd

Példabeszéd nélkül nem szólt

Mk 4, 34

Plátónról, az ókori görög filozófusról többen hallottunk. Filozófiájának magja az ideatan. Lényege: az érzékelhető világon túl egy másik, megfoghatatlan világ létezik. Nem anyagi természetű. Csak képzeletben ragadható meg. Az ideák világa és a róla alkotott elképzeléseink közötti különbség szemléltetésére Plátón szemléletes értékű példabeszédet mondott. Az ember sötét barlangba zárt lény. A külvilág dolgait árnyékaikból ismeri, amelyek a barlang szűk nyílásán beszüremlő fénnyel vetődnek annak falára. A sötét barlangban élő ember sohasem látott medvét, csak ennek homályos és árnyékos vetületét a beszüremlő fényben. A külvilág dolgait árnyékos vetületeiből ismeri. A példabeszéd szeretné megsejtetni azt a látható valóságot, amely számunkra mindig láthatatlan marad.

Jézus ugyancsak gyakran használt példabeszédeket mondandója szemléltetésére. Márk evangélista meg is jegyezte róla: „Példabeszéd nélkül nem tanított” (Mk 4, 34). A szentmiséken gyakran halljuk ezeket. Így nem fölösleges, ha feltesszük a kérdést: Miért beszélt Jézus példabeszédekben?

Jézus idejében ez volt a divatos tanítási módszer. Ezt kívánta a korabeli hallgatóság értelmi szintje és felfogó képessége – mondhatnánk. A kérdés mégsem válaszolható meg ilyen egyszerűen. Jézus példabeszédei nem egyszerű mesék. Komoly, életbevágó tanítások. Jézus tudatosan választotta ezt a tanítási formát. Érzékeltetni akarta, hogy az ún. logikus gondolkodás csak homályosan mutat rá az igazságra, főleg az isteni igazságra. Logikus argumentációkkal és okos filozófiai fordulatokkal keveset tudhatunk meg Istenről és örök igazságairól. A példabeszédek alkalmasabbak a rejtett igazságok kifejezésére, megközelítésére és megérttetésére. A világban Isten vetületével találkozunk. Benne fedezhető fel Isten működése és megnyilatkozása. A világ Isten transzparenciája, tükörképe, amelyben áttetszik az Isten. Erre utalnak a világ csodái. Bennük felragyog a megfoghatatlan isteni: a tűzben, a vízben, a sziklákban, a madarak és többi állatok titokzatos sajátosságaiban, életében és viselkedésében, a növények bódító illatában és a színek játékában, a csillagok járásában és a világmindenség ezernyi más látható és csodálatos valóságában. Valamennyi a világban működő hatalmas Titokról és a mindenség Alkotójáról beszél: a pipacs, a tulipán, a liliom, a tojásból kibúvó csibe. A láthatatlan Teremtő keze nyomát viselik magukon. A természet milliónyi titkának megmagyarázásához az emberi fejtegetések mindeddig elégteleneknek bizonyultak. Minden fejtegetésnél többet mond a természet szívhez szóló igaz beszéde.

Jézus példabeszédei ugyancsak a teremtett világ legtitokzatosabb erőiről beszélnek. Isten Lelkének működéséről. Elgondolkodtatnak és magukkal ragadnak. Megszabadítanak a hideg emberi ész bilincseitől és megsejttetik velünk az örök Valót, amelyet csak szívünkkel láthatunk igazán. Rámutatnak arra, hogy az életben nem minden csak a tudósok vaslogikája és automatikusan történik. Az élethez hozzátartozik a gond, a várakozás, a remény, a türelmetlenség és a nem tudom hogyan. Az emberi létbe beletartozik az Isten országának rejtett kibontakozása, amelyre úgy kell várakoznunk, mint a magvető az elvetett mag kicsírázására és szárba szökkenésére. Erről hallottunk a mai evangéliumban.

A világban nem egyszer úgy tűnik, mintha Isten elhintett evangéliumi magja rég kipusztult volna. Mégsem semmisült meg. Titkon növekszik, amíg „minden más kerti veteménynél nagyobb lesz”. Isten országának növekedése alig érthető. A példabeszéd hozzásegít, hogy párbeszédet folytassunk róla, eszmecsere és tapasztalatcsere bontakozzék ki róla. Jézus nem filozófiai tételeket hirdetett, hanem Életet, amely a példabeszédekben jut kifejezésre. Tanításában nem a tételek a fontosak, hanem a gyakorlati élet, a tanúságtétel.

Ma az evangéliumi élet titokzatos kibontakozásáról hallottunk két példabeszédet. A vetőmagról és a mustármagról. Hozzájuk hasonlóan bontakozik ki a világban az isteni élet és Isten titokzatos országa. Fejlődésére türelemmel és reménykedve kell várakoznunk. Megtehetjük a magunkét, de az mégis titokzatos és rejtett módon fejlődik.

Várakozásunk mégis szebb, ha közben foglalatoskodunk és tevékenykedünk. Mégis Isten adja országa növekedését. Mi csak a várakozás idejét tehetjük gazdagabbá. „A föld magától hoz termést: Először szárat, aztán kalászt, majd telt szemet a kalászban” (Mk 4, 28).

Évközi 12. vasárnap

Olvasmány: Jób 38, 1. 8–11;

Szentlecke: 2 Kor 5, 14–17;

Evangélium: Mk 4, 35–41.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az élet állandó búcsúzás. Búcsúzunk a percektől, az óráktól és napoktól, a hónapoktól és az évektől, különféle helyzetektől és szeretteinktől. Ami elmúlt, az nem tér vissza sohasem. Az elválás mindig fájdalmas. Fáj a szívünk, ha el kell válnunk édesanyánktól vagy édesapánktól, hitvestársunktól vagy gyerekeinktől.

Az elválás és búcsúzás mindenkit egyformán érint és azzal mindig számolnunk kell.

Az elmúlás fájdalmas, mégis jóra vezethet. Többen éppen a magányosság és szenvedések óráiban találnak életük értelmére és elhagyatottságukban fedezik fel Istent, akitől mindig reményt és bátorságot nyernek.

A mai evangéliumi beszámoló a háborgó tenger lecsendesítéséről megerősíti bennünk a reményt, hogy még akkor is velünk az Isten, ha úgy látszik, hogy végérvényesen megfeledkezett rólunk.

Szentbeszéd

Miért féltek? Még mindig nincs bennetek hit?

Mk 4, 40

Jézusról megoszlanak a vélemények. Tanítása fölött állandóan vitatkoznak. Többen elvetik és képtelenek kapcsolatba kerülni vele. Nem érdeklik az evangéliumi események, sem ezek tanítása.

Mások lelkesednek érte. Feltűnő dolgokat várnak tőle. Csodálatos eseményeket. Ilyen a háborgó tenger lecsendesítése.

Sokan igazán követik Jézust. Feltételek nélkül és őszintén teljesíteni akarják akaratát. A hitbeli nehézségektől és kételyektől mégsem mentesek. Őket is érik megrázkódtatások. Ellenszelek és viharok háborgatják hitüket. Ilyenek a személyes kételyek és sorscsapások. A krisztushívők hitét megrázkódtatják az iszonyatos természeti katasztrófák és a rettenetes emberi gonoszság. Ilyenkor méltatlankodva kérdezik: Hol van az Isten? Miért nem avatkozik erőteljesebben a világ sodrába? Miért enged szabad kezet a gonoszság garázdálkodásának? Miért nem fékezi meg a felbőszült természeti erőket?

A kérdések nem a legtisztább istenfogalomról tanúskodnak. Azt a látszatot keltik, mintha a világban minden gonoszságért Isten lenne a felelős. Sok hitbeli vihart kelt az a tény, hogy vallásos ismeretünk megrekedt a gyerekcipőben. Vallásos ismeretek hiányában hamarosan és komoly hitbeli viharba kerülünk. A gyerekkori hit csak olyan mint egy csonkos kéz az egészséges emberi testen. Ezzel a hittel alig állja meg valaki helyét az élet nagy problémái közben: a megpróbáltatások és csapások között. Gyerekkori hittel nem lehet elfogadhatóan válaszolni a felnőtt ember kérdéseire. Az élet nem paradicsomi séta. Az élet megoldatlan rejtélyek özöne, és ezek fölött nem hunyhatunk szemet. Számolnunk kell a megoldatlan kérdésekkel és nehézségekkel. A keresztények mindig viharban kelnek át az élet tengerén. Ezt Jézus tanítványai nehezen akarták megérteni. Nem értjük az egyetlen gyermek halálát, a gyermektelenséget, a gyönyörűen induló családok szétzüllését, a szerencsétlenségeket és gyógyíthatatlan betegségeket.

Ma arról hallottunk, hogy a tomboló viharba került hajón Jézus tanítványainak küzdeniük kellett a megvadult elemekkel. Küzdelmük saját vergődésünk jelképe. A tanítványokhoz intézett szavak ugyancsak minket érintenek: „Mit féltek ennyire? Még mindig nincs bennetek hit?” (Mk 4, 40). Vajon annak idején mivel érdemelték ki a tanítványok ezt a szemrehányást? A veszély idején talán mindegyikük önmagával törődött? Szemrehányást kaptak, mert önerőből akarták legyőzni a veszélyt? Jézus nélkül akarták megoldani problémájukat? Nem osztották meg gondjaikat Jézussal? Lassan és vonakodva vállalták vele a sorsközösséget? Nem fogtak össze? A tanítványoknak tudniuk kellett, hogy a vízre szálláshoz Jézus adta ki a parancsot és vállalt felelősséget a viharos tengeri kalandért. Nem kellett volna erősebben bízniuk isteni hajós kapitányukban? Jézus szemrehányóan fordult hozzájuk: Miért féltek? Még mindig nincs bennetek hit? Jézus nem aludt. Velük volt. Gondjukat viselte.

A mai evangélium Jézus nyugalmát szeretné megértettetni velünk. Azt akarja, hogy merjünk hittel ráhagyatkozni. Amíg Jézus közelében vagyunk és ő velünk van, addig szóba se jöhet a pusztulás. Egykor Jézus egy intésére elült a vihar és visszatért a békés nyugalom. Jézus közelsége szabadulást és üdvösséget jelent.

Jézus viharba került hajóját akár szószéknek is tekinthetjük. Abból helyezte kilátásba, hogy hitünket viharok fogják ostromolni, az istentelen erők hullámai. Az élet tengerén nem lehet mindig csak boldogságban úszni. Azon a süllyedés veszélyével is állandóan számolnunk kell. Az alvilág erői leselkednek ránk: erőtlenség és szerencsétlenség, betegség és meg nem értés. Ilyenkor könnyen elveszíthetjük kedvünket, türelmünket, hitünket és reményünket, akárcsak egykor Jézus tanítványai. Ilyenkor nekünk sincs kedvünk az evangéliumi tanítás által kijelölt egyenes úton járni.

A mai evangéliumból Jézustól megtudjuk, hogy a hit azon az úton járva lehetséges, amelyen ő is járt és amelyet előre meghirdetett: a küzdelmes keresztúton. Ezen az úton megpróbáltatások érnek, de a tanítványokkal mégis megtapasztaljuk Isten megmentő erejét: „Ki lehet ez, hogy még a szél és a tenger is engedelmeskedik neki?” (Mk 4, 41). A kérdésre adott válaszunktól függ életbölcsességünk. Jézus megváltó és szabadító Istenünk. Hitünk szilárd alapja. Vele bátran vállalhatjuk a viharokkal és veszélyekkel teli életet.

Jézus kifogásolta a tanítványok Isten iránti gyenge bizalmát. Vajon hitünket is megkérdőjelezheti? Nekünk tudnunk kell: Isten áll a kormánynál, a mi Istenünk. Sorsközösséget vállaltunk vele, és ő sohasem hagy cserben minket.

Évközi 13. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 1, 13–15; 2, 23–24;

Szentlecke: 2 Kor 8, 7. 9. 13–15;

Evangélium: Mk 5, 21–43.

Bevezető a szentmise kezdetén

A szorult helyzetekben legtöbbször Istenhez menekülünk. Tőle várunk segítséget. A mai evangélium beszámolója igazolja, hogy a bajban és nehézségekben valóban érdemes Istenhez fordulnunk és érdemes segítségét kérnünk.

Jézus az isteni segítségnyújtás előfeltételeire is felhívta figyelmünket: Hit nélkül nem tapasztalhatjuk meg Isten segítségét. Hívő lélekkel viszont hamarosan rájövünk, hogy „az Istennek minden lehetséges” (Mk 10, 27), a hit gyógyulást hoz (vö. Mk 5, 34 és 9, 23).

A szentmisében hitünkről teszünk tanúságot. Ugyanakkor hitünk gyengeségének is tudatában vagyunk. Ezért ma ennek tudatában valljuk és alázattal kérjük: Hiszek, Uram, de segíts hitetlenségemen (Mk 9, 24).

Szentbeszéd

Leányom, hited meggyógyított téged

Mk 5, 34

A mai evangélium tanítását röviden így foglalhatnám össze: Hit nélkül nem tapasztalható meg Isten segítsége. A Krisztusba vetett hit üdvösséget hoz.

Napjainkban súlyos fenntartások és komoly kételyek vannak a hittel szemben. Naponta találkozunk olyanokkal, akik lehet, hogy nem ateistának, de úgy élnek, mintha Isten egyáltalán nem létezne. Úgy tűnik, mintha valóban semmi szükségük sem lenne Istenre.

Csodálatba ejtenek a tudomány és technika kiváló eredményi. Élvezzük és használjuk ezek gyümölcseit. Nem egyszer az emberi tudástól várjuk azt, amit korábban Istentől reméltünk. Ugyanakkor az a benyomásunk, mintha Isten teljesen kivonult volna a világból és megfeledkezett volna segítségére váró teremtményeiről.

Nem egyszer csalódottnak érezzük magunkat, mert amennyiben még hiszünk, Isten nem úgy segített, ahogyan szerettük volna. Nem egyszer méltatlankodunk, mert úgy tűnik, mintha Isten azokat segítené, akik keveset törődnek vele és egyházával. Ezenkívül: Miért nem szünteti meg Isten a világ tenger sok nyomorát és baját?

Kétségtelenül szekularizált világban élünk, mégis szembe találjuk magunkat a modern idők legkülönfélébb hiedelmeivel és vallásos praktikáival. Az űrhajók és komputerek világában sok a babonás szokás, az okkult és szektás hiedelem. Nem egyszer elhisszük a legképtelenebb meséket. Inkább ezeket, mint az evangéliumot.

Mágikus erőt tulajdonítunk bizonyos imaszövegeknek és különféle varázseszközöktől várjuk a rendkívüli segítséget.

A jámbor ténykedés önmagában nem kifogásolható. Talán még ajánlatos is, ha komoly hittel párosul. Kifogásolható viszont a babonás hiedelem, a remélt varázslat kierőszakolása hit nélkül.

A mai evangélium betegségben szenvedő asszonya sem azért gyógyult meg, mert Jézus ruhájának szegélyét megérintette, hanem azért, mert Jézusban, ha kezdetleges formában is, de felfedezte az isteni Megváltót, a Szabadítót, az Istent, és hitt benne. Jézus ezt kifejezetten tudomására hozta nemcsak az asszonynak, de az őt körülvevő tömegnek is. „Leányom” – fordult Jézus az asszonyhoz – „hited meggyógyított. Menj békével és maradj egészséges” (Mk 5, 34).

Valamikor a zsinagóga elöljárójától ugyancsak ezt a hitet várta Jézus. A kétségbeesett apát így bátorította: Jairus, te ne törődj senkivel, azzal sem, hogy ki mit mond, „Ne félj, csak higgy”, még akkor is, ha kinevetnek, mint szomszédaid.

Jézus csodás tettei nem arra hivatottak, hogy fokozzák kíváncsiságunkat és szenzációt keltsenek. Ha Jézus tetteiben csak szenzációt keresünk, akkor hamarosan kiábrándulunk belőle és megbotránkozunk benne, mert megrekedünk tetteinek külsőségeinél. Hit nélkül Jézus csodáinak hatására keletkező ámulatunk nem sokat jelentenek, mégha alkalmasak is arra, hogy hitet ébresszenek vagy a már meglévő hitet elmélyítsék.

A hit válasz. Válasz mindarra, amit Isten Jézus Krisztus által tett és tesz mind a mai napig. A hit több mint valamely igazságnak tekintély alapján való elfogadása. A hit nem hittételekre való bólogatás, hanem bizodalmas válasz Isten végtelen szeretetére. Nem emberi teljesítmény, amelyet Isten megfelelően honorál. Nem érzelem és nem minden kötelezettségtől mentes szándéknyilatkozat. Még a tisztességes és becsületes keresztény tanúságtétel is csak a hit megnyilvánulása, de nem a hit. Hinni annyit jelent, mint minden fenntartás nélkül elfogadni Istent s Küldöttjét, Jézus Krisztust, mint az emberi lét alapját és mércéjét. A hit elragadtatás, isteni igézet, amely átjárja létünket.

Jézus teljes isten-emberi valóságának elfogadásáról van itt szó, és nem csak egy-egy tanításának vagy tettének elfogadásáról.

Hit nélkül sohasem tapasztalható meg Isten segítsége. Csodás tettei csak úgy érthetők, ha Őt magát előbb már elfogadtuk. Ez a hit üdvözít. Jairus a hit által láthatta meg az üdvösséget: leánya feltámadását. A beteg asszony ugyancsak hite miatt nyerte vissza egészségét. A Jézusba vetett hit üdvözít. Jézus két csodája által a mai evangéliumban tanítani, oktatni és meggyőzni akar, hogy a hit által benne keressük az üdvösséget.

Természetesen, ettől függetlenül Isten minden további nélkül beleavatkozhat rendkívüli módon a világ dolgaiba. Ami embernek lehetetlen, az Istennél még nagyon is lehetséges, „mert az Istennek minden lehetséges” (Mk 10, 27). Sőt, Jézus ígérete alapján, Isten barátai sem ismernek lehetetlent: „Minden lehetséges annak, aki hisz” (Mk 9, 23). Jézus csodái, legyenek azok még oly rendkívüliek és hihetetlenek, végeredményben csak jelek és arra emlékeztetnek, hogy a világ dolgai annak kezébe futnak össze, aki elmondhatta magáról: „Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz bennem, még ha meghal is, élni fog” (Jn 11, 25).

Évközi 14. vasárnap

Olvasmány: Ez 2, 2–5;

Szentlecke: 2 Kor 12, 7–10;

Evangélium: Mk 6, 1–6.

Bevezető a szentmise kezdetén

Mindnyája ismerjük a szólás-mondást: senki sem lehet próféta a saját hazájában. Talán észre sem vesszük, hogy a Szentírásból idéztünk.

A mai evangéliumban Jézus názáreti látogatásáról hallunk. A történetből kiderül, hogy azok, akik Jézust gyerekkoruk óta ismerték, képtelenek hinni és bízni benne. Jézus ugyancsak ismerte honfitársait, problémáikat, nyelvüket, tájszólásukat is beszélte. Földiei bizalmatlanságát mégsem sikerült feloldania: nem hittek neki. Ekkor állapította meg: „Sehol sincs a prófétának kevesebb becsülete, mint saját hazájában, rokonai körében és házában” (Mk 6, 4).

Többször észre sem vesszük, hogy bennünk is van jó adag makacsság és bizalmatlanság Istennel szemben. Isten egyházának tagjai és Jézus barátai vagyunk. Vajon nem kellene legyőznünk vele szemben előítéleteinket, és értelmes jó akarattal fogadnunk szavát és isteni ígéreteit?

Szentbeszéd

Csodálkozott hitetlenségükön

Mk 6, 6

Jézus testvéreinek kérdése mindig érdeklődésre számíthat a Szentírásolvasók körében. Nem alaptalanul. Az egyház a 2. század óta következetesen tanította: Jézusnak nem voltak vérszerinti testvérei, sem fivérei, sem húgai vagy nővérei. Ezzel szemben Márk a mai evangéliumban mégis a názáretiek ajkára adja a nagy kérdést: „Nem az ács ez, Mária fia, Jakab, József, Júdás és Simon testvére? S ugye, nővérei is itt élnek közöttünk” (Mk 6, 3)? Néhány szentírás-fordító már eleve azzal próbálja elejét venni a nehézségeknek, hogy a „testvér” szót „rokon”-ra változtatja.

Ma már az eredeti görög szöveg alapján sem tisztázható teljes bizonyossággal, hogy az említett kijelentésben milyen hozzátartozói kapcsolatról van szó. A kifejezés éppúgy vonatkozhat vér szerinti testvérekre mint unokatestvérekre. Ezenkívül a Jézus keresztje alatt álló asszonyok felsorolása közben Márk arra utal, hogy az imént említett „testvérek” között Jakab és József nem Szűz Mária, hanem egy egészen más Mária fiai: „Asszonyok is álltak ott, – olvassuk Márknál –, és messziről nézték, mi történik. Köztük volt Mária Magdolna, Mária, az ifjabb Jakab és József anyja és Szalóme” (Mk 15, 40).

A mai evangéliumi szakasz előterében sem ez a kérdés áll. A többeket foglalkoztató kérdésre mégis válaszolnunk kellett a félreértések elkerülése végett.

Evangéliumi szakaszunk középpontjában a hitetlenség áll, amellyel Jézus hozzátartozóinak éppúgy meg kellett küzdeniük, mint názáreti honfitársainak. Valamennyien komoly fenntartásokkal rendelkeztek a körükből származó, furcsa és istenfélő módon viselkedő prófétával szemben. Nehezen értették, hogy Isten éppen az ő közösségükből hívott valakit nagy művének szolgálatára és ruházott fel valakit isteni adományaival. Márk néhány fejezettel előbb arról írt evangéliumában, hogy Jézus anyja és rokonai hazatérésre akarták bírni a feltűnően viselkedő rokont és fiút. Nem értették Jézus tanítását és különleges magatartását (vö. Mk 3, 31–35). Még legközelebbi hozzátartozói sem ismerték fel benne Isten küldöttjét.

A názáretiek ismerték városuk fiát és ezért kíváncsian várták hazai fellépését. Amikor Jézus hazatért és zsinagógájukban tanított, azonnal köréje sereglettek és csodálkozva hallgatták okos beszédét. Elismerték hatalmas tudását és bölcsességét, ámultak csodatettein, csak éppen nem fogadták el azokat. Inkább kérdezgették egymást és csodálkozva mondogatták: „Honnét vette ezt? Hol tett szert erre a bölcsességre? És a csodák, amiket kezével végbevisz” (Mk 6, 2)! Úgy gondolták, hogy jól ismerik ezt az embert: közülük való – nem lehet nagy valaki! Kételkedtek Isten iránti buzgóságában és tettei őszinteségében. Nem hittek neki! Nem hitték, hogy Jézus Isten embere. Nem hitték, hogy Isten közülük választott prófétát és közülük küldött valakit hozzájuk nevében és általa nyilatkoztatja ki magát nekik. Így Jézus hozzátartozói és a názáretiek!

A mai evangélium azonban nekünk szól. Közösségeinkben nem egyszer a názáretiekhez hasonlóan ellenállunk Isten küldöttjeinek. Nem hisszük, hogy sorainkból választott és küldött hozzánk embereket, hogy közvetítsék üzenetét. Isten körünkben is osztogatja adományait. Itt most elsősorban nem a különösképpen meghívott és megfelelő meghatalmazásokkal felruházott lelkipásztorokra gondolok, nem a papokra, szerzetesekre vagy szerzetesnőkre, hanem azokra a világi krisztushívőkre, akik közülünk valók és közösségeinkben tanúságot tesznek eleven hitükről, új ötletekkel akarják gazdagítani és színesebbé tenni keresztény életünk lanyha és szürke hétköznapjait. Segítségük nélkül el sem képzelhető eleven egyházközség.

Talán nem kellene többet figyelnünk egymásra, erősebben bíznunk szomszédaink és testvéreink őszinte és jóra való törekvésében? Nekünk hinnünk kell a hirtelen megújulásokban is. Nem lehetnek előítéleteink valakivel szemben csak azért, mert ismerjük, hogy ki fia – borja, mert nem hord előkelő címeket. Többen a messziről jött és rendkívüli igehirdetőktől vagy a rendkívüli lelkes apostoloktól várják Isten csodálatos tetteinek megnyilvánulásait. Elzárkóznak vagy egyenesen megbotránkoznak, ha a próféta saját hazájukból jelentkezik. A 2. Vatikáni Zsinat figyelmeztetése szerint: Isten „az adományokat ’tetszése szerint osztja kinek-kinek’ (1 Kor 12, 11), hogy ’aszerint, ki-ki milyen ajándékot kapott, egymás szolgálatára legyenek’, mint ’Isten sokféle kegyelmének letéteményesei’ (1 Pt 4, 10), a test növekedésére a szeretetben (vö. Ef 4, 16)” (AA 3).

Nekünk hinnünk és bíznunk kell egymásban. Hinnünk kell a megtérőknek, a megújulóknak, a jó kezdeményezéseknek. Támogatnunk kell az Istentől meghívott emberek tevékenységét. Bíznunk kell egymásban és sohase mondogassuk egymásnak: téged ismerünk, ismerjük apád, anyád és egész rokonságod, nem hiszünk tanúságtételedben! Nekünk ki kell építenünk a kölcsönös bizalmat és a toleráns szellemet. Ezek nélkül még Isten sem akar csodát művelni köztünk, mint ahogyan a hitetlenség miatt Jézus szülővárosában sem tett sok csodát. A keresztény közösség mindig a kölcsönös bizalomból és szeretetből él. Ahol ezt megértik és gyakorolják, ott hamarosan és valóban megvalósulnak Isten csodás tettei.

Évközi 15. vasárnap

Olvasmány: Ám 7, 12–15;

Szentlecke: Ef 1, 3–14;

Evangélium: Mk 6, 7–13.

Bevezető a szentmise kezdetén

A fiatalok előszeretettel viselik öltözetükön a világhírű sztárok fényképeit, az együttesek és különféle mozgalmak jelvényeit. Ezzel vallnak színt hitükről, reményeikről és lelkesedésükről.

A nagygyűléseken és egyesületi mozgalmakban a katolikusok ugyancsak büszkén viszik zászlóikat és tűzik ki mellükön az egyesületi jelvényeket. Színt vallnak.

Jézus meghagyta, hogy ha megvalljuk őt az emberek előtt, ő is megvall bennünket mennyei Atyánk előtt. Tanúságtételre szólított. A vallásos zászlók, jelvények és jelmondatok, a dogmák és jámbor rituális szövegek valóban keresztény hitünk megvallására szolgálnak. Az igazi keresztény tanúságtétel mégis tettekben nyilvánul meg. Az istenes élet és a szolgáló szeretet gyakorlatai nélkül nincs keresztény tanúságtétel. Nekünk tetteink meggyőző erejével kell tanúságot tennünk Jézus Krisztusról, a mi Urunkról.

Szentbeszéd

Megparancsolta nekik, hogy az útra ne vigyenek semmit

Mk 6, 8

Napjainkban az újságírók és politikusok, de a felnőtt és buzgó katolikusok is többször szóvá tették, hogy az egyház – és itt főleg a papságra gondoltak – eltávolodott Jézus szellemétől. Az egyházból hiányzik az önzetlenség és az áldozatos szellem. A papság szemére vetik, hogy nem közvetíti szavahihetően az evangéliumot. Világias szellemmel és anyagiassággal vádolják az egyházat.

Nekik kapóra jönnek Jézus tanítványaihoz intézett figyelmeztető szavai. A mai evangéliumban Jézus valóban óv az anyagiasságtól. A földi dolgoktól való függetlenségre inti tanítványait is. Meghagyta, hogy az evangélium hirdetői ne a földi javaktól várják létük biztonságát. Meghagyta, hogy „az útra ne vigyenek semmit, csak vándorbotot: sem kenyeret, sem tarisznyát, sem pénzt az övükben” (Mk 7, 8). Önzetlenségre és szegénységre szólította őket, az isteni gondviselésbe vetett bizalomra. Azt akarta, hogy az apostolok szabadok legyenek munkájukban. Őrá hagyatkozzanak és benne bízzanak.

Ma nem egyszer az a benyomásunk, hogy még azok is, akik Istenbe vetett hitről és bizalomról prédikálnak, nem Istenben, hanem a biztosításokban, a pénzben és a vagyonban, az emberi számításokban inkább bíznak mint a gondviselő Isten jóságában. Isten szolgáitól radikális vallásosságot várunk. Az igehirdető hitelét veszíti, ha tetteivel nem igazolja szavahihetőségét.

A mai evangélium Jézus nyilvános működésének kezdeti szakaszába engedett betekintést. Jézus korának vándortanítójaként járta Izrael városait és falvait. Tanítványokat gyűjtött maga köré. Kilépett a szűkös polgári keretek közül és tanítványaival új életmódot kezdett. Mindannyian elhagyták otthonukat, családjukat és minden vagyonukat. A tanítványok megosztották egymással és Mesterükkel életüket. Egymásra hagyatkoztak. Életmódjukat ma alternatív életformának neveznénk. Jézus új célt és értelmet adott életüknek. A tanítványok életük beteljesedését remélték tőle. Hitték, hogy Jézus Krisztusban elérkezett közéjük az Isten országa.

Jézus mennybemenetele után a tanítványok továbbra is vállalták a Mesterüktől tanult életformát. Egy ideig együtt maradtak, élték Jézus életét és folytatták elkezdett művét. Isten rendkívüli jelekkel igazolta igehirdetésük valóságát. A vallásos zsidók megérthették, hogy elközelgett Isten országa: a betegek lábra keltek, a halottak feltámadtak, a leprások megtisztultak... Evangéliumi igehirdetésükre többen elhagyták otthonukat és csatlakoztak hozzájuk. Ugyanakkor olyanok is voltak, akik ugyan érdeklődést tanúsítottak Jézus és ügye iránt, de nem hagyták el otthonukat és mindenüket. Közéjük tartozhatott Péter anyósa meg Mária és Márta Betániából. Jézus tanítása szerint éltek, de nem lettek vándortanítók. Nem vállalkoztak arra, hogy mindenben és radikálisan kövessék az Urat, de mégis evangéliuma szerint éltek és megtartották parancsait. Ki tudná ma megmondani, hogy melyikük élt Istennek tetszőbb életet: a krisztusi vándortanítványok vagy az otthonmaradó krisztushívők?

A komputerek világában élünk és ugyancsak megváltoztak külső körülményeink. A lelkipásztorok új környezetben kell hogy hirdessék az evangéliumot. Ki vetheti szemükre, ha ma nem járnak mezítláb és vándorbottal a kezükben? Az új idők igehirdetése ma komoly anyagi befektetéssel jár. Életünk felgyorsult. Óriási benne a mozgás. A modern technika és hírközlő szervek igénybe vétele nélkül az igehirdetők sem boldogulnak. Ölbe tett kézzel és üres zsebbel lehetetlen az eredményes apostoli munka.

Megváltozott a világ, és az evangélium hirdetőinek ebben a megváltozott világban kell tanúságot tenniük evangéliumi hitükről. Szavahihetőségük életük tanúságától függ. Ez a tanúságtétel viszont ma másként fest mint kétezer évvel korábban. Jézus tanítványainak tanúságot kell tenniük a szegénységről. Az igehirdetőknek a mindenható Istentől kell várniuk létük biztonságát és életük örömét. Szavahihetőségük a jóléti társadalmakban többször hiányt szenved. Az egyház nem taníthat másokat, ha maga nem mer Istenre hagyatkozni és az anyagiakban és a földi szervezésben bízik. Teréz anya, Helder Camara és Oskar Romero mertek a modern világ körülményei között is teljesen Istenre hagyatkozni.

Vajon tisztességes dolog, ha napjainkban elmarasztaljuk korunk plébánosait és káplánjait, a püspököket és a prelátusokat, mert nem járnak mezítláb és vándorbottal a kezükben? Jézus a mai evangéliumban olyan emberekhez szólt, akik vándortanítóként vállalták követését. A fejlett ipari társadalmakban ez megengedhető, de bizonyára nagyon sokan a mai időknek megfelelő formában fogják vállalni Krisztus követését és művének folytatását. A mai papok nem vándorprédikátorok. Jézus Krisztus művének szolgálói az adott körülmények között és a megfelelő helyen.

A történelem kerekét nem lehet visszaforgatni. Ma nem lehet és nem kell megkövetelni, hogy az igehirdetők mezítláb és gyalog járjanak, napokat és hónapokat fordítsanak olyan feladat elvégzésére, amely a modern eszközökkel percekbe vagy órákba kerül. A jó hír terjesztésére megvannak a megfelelő gyors eszközök, amelyek Krisztus korában ismeretlenek voltak. Valamely hír elterjesztése annak idején hetekbe, hónapokba és évekbe került. Ma pillanatok műve lehet.

A mai evangélium nem kritikára, hanem fantáziára buzdít. Azt akarja, hogy keressük az igehirdetés és a keresztény tanúságtétel legkorszerűbb módját, de ugyanakkor maradjunk meg az evangélium szellemében. Hogyan tehetünk tanúságot Jézus evangéliumáról az eddigieknél jobban? Valószínű, hogy ugyanarról az evangéliumról másképpen kell ma tanúságot tenni Rómában, Németországban, Latin-Amerikában, Afrikában és Indiában, Budapesten vagy Máramarosszigeten. Ugyanazt az Igét másként kell hirdetni. Ma mindannyiunknak meg kell kérdeznünk önmagunktól: Milyen módon adhatom én tovább Jézus evangéliumát? Én mint plébános és én mint szülő, orvos, tisztviselő, tudós vagy politikus? Az egyház állandóan keresi az igehirdetés új útjait és szeretné Krisztus Urunk evangéliumát minél szavahihetőbben közvetíteni. A vajúdástól továbbra sem szabadulhat. Jézus evangéliumának hirdetése vándortanítókkal kezdődött és az a szatelita tv-k legkorszerűbb adásaival sem fog befejeződni. Igehirdetésünk eredménye viszont mindig szoros összefüggésben marad személyes tanúságtételünkkel, még ha nem is ettől függ. Isten Lelke ott fú, ahol akar.

Évközi 16. vasárnap

Olvasmány: Jer 23, 1–6;

Szentlecke: Ef 2, 13–18;

Evangélium: Mk 6, 30–34.

Bevezető a szentmise kezdetén

A verejtékes munka és a végéhez közeledő iskolai év fáradalmai után mindenkinek jól jön a nyári pihenés. Ezt Jézus tudta és ezért egykor üdülésre szólította tanítványait. Sőt, még maga is velük tartott. Amit egykor mondott, az nekünk is szól: „Gyertek velem külön valamilyen csendes helyre, és pihenjetek egy kicsit” (Mk 6, 31). Felhívásából kitűnik, hogy Jézus a vakációra is velünk szeretne jönni: Gyertek velem – mondotta. Velünk szeretne sütkérezni a napon. Azt akarja, hogy felüdüljünk vele. Vele biztosan jól sikerül a szabadság: Társaságában örömet találunk.

A mai szentmisében hálát adunk Istennek az iskolai évben elért eredményekért, a sikerekért és az örömökért. Visszapillantunk az elmúlt év eseményeire. Mi volt rendjén az elmúlt hetekben és hónapokban? Mi az, ami kivetni való életünkből? Hogyan vakációzhatnánk Jézussal? Nélküle nincs igazi öröm, vidámság és szabadság. Nélküle nem nyugszik meg lelkünk. Azt akarja, hogy életünk legyen: szép és teljes életünk. Igazi jó barát, akivel érdemes elindulni.

Szentbeszéd

Pihenjetek egy kicsit

Mk 6, 31

Kedves Fiatalok! Ki látott már közületek remetét? Meg kell vallanom: magam is véletlenül találkoztam vele a kirchwaldi hegyekben és erdőkben, Kufstein közelében, az Alpok lábánál. Ma ritka madár a remete, akárcsak a fehér holló.

Sok remete élt a harmadik és negyedik század táján. Akkor sokan keresték a magányban életük célját és az Istennek tetsző életet. Ezrek és ezrek vonultak a pusztába vagy a hegyek közzé. Úgy gondolták, hogy a világ forgatagától távol, a csendben és a magányban válhatnak jó keresztényekké. A nép istenfélő és szent embereknek tartotta őket. Uralkodók és fejedelmek vonultak ki hozzájuk és kérték ki tanácsaikat. Igazi aszkétáknak tekintették őket és többen azt hitték, hogy a remeték csak böjtölnek, önmegtagadásokat gyakorolnak és imádkoznak. Többen el se tudták képzelni róluk, hogy szórakozni, vigadozni és örülni is tudnak. Azt hitték, hogy a remeték mindig csak jámborkodnak és sohasem pihennek.

Remete Szent Antalról olvastam egy kis történetet. Ez igazán rácáfol az ilyen előítéletekre. Egyiptomban élt a sivatagban (251–356). Nagy összejövetelt rendezett a szerzeteseknek. Nem maratoni imára és vezeklésre hívta össze társait, hanem igazi szórakozásra és mulatságra. A remeték eljöttek, vidáman szórakoztak és örvendeztek. A vidámság éppen a tetőre hágott, amikor egy vadász. Megütközött a vidám remetéken és méltatlankodni kezdett: Hát ezek a jámbor szerzetesek és remeték! Esznek, isznak és mulatnak! Így lopják a szép napot. Azt hiszik róluk, hogy imádkoznak és böjtölnek! Ők viszont vígan élnek!

Antal remete csöppet sem zavartatta magát. Kedvesen érdeklődni kezdett a vadász szerszámai után. Az büszkén mutogatta íját. Erre Remete Szent Antal megkérte, hogy feszítse meg íját, ahogy csak tudja. A vadász erősen feszítette íját, de a Szent tovább biztatta: Még erősebben! Még erősebben! Feszítsd a húrt. Tovább! Tovább! A vadász még jobban erőlködött, de a Szent nem tágított: Feszítsd a húrt. Feszítsd! A húr majd szétpattant, amikor a vadász hirtelen kiengedte a húrt és így mentegetődzött: Tovább nem lehet, mert szétpattan és tönkre megy az egész! No, látod – szólt a remete – így van ez az emberrel is: Ha túlfeszíted, összeroppan. Pihennie kell. Ki kell kapcsolódnia, hogy újra nekifeszülhessen, nekilendülhessen a munkának.

Ez a természet rendje. Pihenés nélkül tönkre megy az ember és hiábavaló minden verejtékes munkája. A szív összeszorul, megfeszül, kienged és elernyed. Tüdőnk kitágul és összehúzódik. Elalszunk és felébredünk. Minden tevékenységünkben szükséges a pihenés. Néha még a jóban is szünetet kell tartanunk. Kell az üdülés! Kell a regenerálódás! Így a természet és így az evangélium! Mindkettő azt hirdeti, hogy szükségünk van a szabadságra és a kikapcsolódásra, a vakációra és a pihenésre. A Prédikátor könyvében olvassuk: „Jó napon érezd jól magadat” (Préd 7, 14).

Jézus pihenésre szólította tanítványait. Mintegy megparancsolta nekik, hogy pihenjenek. Egy kis időre abba kellett hagyniuk az igehirdetést, a családlátogatást és mindenféle szolgálatot. Ezek mind fontos dolgok és a világon ezer más fontos dolgunk akad, de a pihenést, a kikapcsolódást és az üdülést mégsem szabad elhanyagolnunk. „Gyertek velem külön valamilyen csendes helyre, és pihenjetek egy kicsit” – parancsolta Jézus tanítványainak. Az evangélista még azt is tudta, hogy miért: „Mert annyian keresték őket, hogy még evésre sem maradt idejük” (Mk 6, 31).

Ma fulladozunk a munkában. Nemhogy evésre, de még meghalni sincs időnk. Mindig többet és többet akarunk. Hogyan várhatnánk, hogy kövessük Jézust: Gyertek velem külön valamilyen csendes helyre, és pihenjetek egy kicsit? Nekünk éjjel-nappal dolgoznunk kell, hétköznap és vasárnap! Pénz kell, mert pénz nélkül felkopik az állunk! Szombaton és vasárnap meg sok az otthoni teendő! Kirándulásunk is csak rohanás! A szabadidő fogyasztásban is versenyben állunk a szomszéddal. Ki tud többet? Istennel pihenni? Nem, erre nincs időnk. Amikor így beszélünk és élünk, észre sem vesszük, hogy életünk húrját pattanásig feszítettük. Nem vesszük észre, hogy a nagy rohanásban elfelejtettünk élni, tönkre ment az egészségünk, a családi élet és minden. Egyik műszakból rohanunk a másikba! Talán már pénzünk is van elég, mégsem vagyunk boldogok. Több kell!

Elfelejtettünk a természet rendje és Isten akarata szerint élni. Megfeledkeztünk a templomi csendben csobogó üdítő forrásról, Isten éltető és regeneráló erejéről, Isten mindig erősítő és frissítő Igéjéről. Csodálkozunk rajta, ha minden iparkodásunk ellenére, sikertelenné válik az életünk? A húrt túlfeszítettük és elpattant.

Szükségünk van Isten munkaszüneti, csendes és üdítő napjára, különben agyonhajtjuk magunkat és tönkremegyünk. Ne engedjük tönkretenni vasárnapjainkat és ünnepeinket, az embernek kijáró rendszeres szabadságot, mert rámegy az egészségünk, családi életünk és boldogságunk, robotoló gépekké válunk és kihal belőlünk minden szeretet. Szabadidőnk legfontosabb kérdése Isten. A vakációban se feledkezzünk meg róla. Akarata nem rabiga, nem malomkő, mely alatt csak kín és gyötrelem az élet. Aki Istennel jár mindig felüdül. Vajon elmondható ez azokról is, akik mit sem törődnek akaratával, csak saját útjaikat járják a vakációban és Isten nélkül habzsolják a szabadság minden kínálatát? Mennyi könny és fájdalom ért már, mert nélküle akartunk vakációzni?

Gyertek velem üdülni – hallottuk ma Jézus baráti kérését. Azt akarja, hogy legalább minden vasárnap kikapcsolódjunk és kipihenjük hétköznapi fáradalmainkat. Szabadságot és vakációt követel számunkra. Gyertek velem – mondja. Isten nélkül nincs kellemes pihenés és jó üdülés.

Évközi 17. vasárnap

Olvasmány: 2 Kir 4, 42–44;

Szentlecke: Ef 4, 1–6;

Evangélium: Jn 6, 1–15.

Bevezető a szentmise kezdetén

Helyezzük ma Jézus csodajelét, a kenyérszaporítás történetét igehirdetésünk középpontjába. Megtudjuk belőle, hogy egyedül Isten képes életünk legvégsőbb és legbensőbb vágyainak kielégítésére. Ő az Élet Kenyere, amely megerősíti és teljes kibontakozásra vezeti életünket. Jézus az Élet Kenyere és vele elérhető vágyaink beteljesedése.

Szentbeszéd

Látták a csodajeleket

Jn 6, 2

Az anekdota szerint valaki kiszámította Szent Jeromosnak, hogy Jézus kereken 5700 liter vizet változtatott borrá a kánai menyegzőn. A szorgos matematikusnak fejtörést okozott a nagy mennyiségű bor és ezért megkérdezte a szentéletű egyháztanítót: „Nem túl sok bor ez egy kicsit”? Szent Jeromos így válaszolt: „Hogy lenne sok, ha még ma is ebből kell innunk”.

Szentmisénk evangéliumi történetét hallgatva hasonló kételyek merülnek fel bennünk. A modern idők embere alig képes felfogni, hogy több ezer embert miként lehet jóllakatni 5 kis árpakenyérrel és 2 hallal. Felmerülhet a kérdés: „Ki képes elhinni az ilyen evangéliumi történeteket? Ki képes még elhinni, hogy valaki két hallal és öt kis árpakenyérrel jól tud lakatni ennyi embert?

A Szentírás nem fizikai tényekről szóló értekezés. Isteni üzenet, amely szerint a Jézus Krisztusban hívő ember eljut a végleges beteljesedésre. Arra hívatott, hogy kielégítse azt az éhséget és éhínséget, amely miatt napjainkban éppúgy szenvedünk, mint egykor Jézus hallgatói. A csodálatos kenyérszaporítás története, és ebben a 12 kosár kenyérmorzsa és kenyérhulladék azt jelzi, hogy Isten minden várakozásunkat felülmúlva képes kielégíteni vágyainkat és reményeinket.

Az evangélium égi kenyérről, mannáról szól, amely képes csillapítani vágyainkat, lelkünk éhségét és szomjúságát. Ez az égi kenyér Jézus Krisztus, Isten életet adó Igéje. Ő újítja meg és teszi teljessé esendő, múlandó és telhetetlen életünket. Életünk esendő és múlandó: betegségek érnek, születünk és meghalunk. Igényeink kielégíthetetlenek. Állandóan újabb kívánságok kínoznak. Szüntelenül veszélyek fenyegetnek és csalódások érnek. Kevesen érik el vágyaik beteljesedését. Kevesen érik azt, amit akarnak vagy tőlük elvárnak. A kívánságok és beteljesülések feszültségében élünk. A munkanélküli szívesen dolgozna, ha megfelelő munkát kapna. A fiatal házasok örömmel várták gyermeküket, de az nyomorékon jött a világra. Vágyaink és reményeink csalódásokkal járnak.

Ilyenkor könnyen erőt vesz rajtunk az elégedetlenség, a tanácstalanság és a reménytelenség. Úgy érezzük, hogy nincs ki kioltsa kívánságaink szomját és betöltse vágyaink éhségét. Pénzért ezek kielégítésére sohasem fogunk megfelelő „kenyeret” kapni. Életszomjunkat és boldogságra vágyó éhségünket csak az tudja kielégíteni, aki életünket teremtette és elindította a beteljesedés felé. A boldogságot nem lehet pénzen megvásárolni. Nincs a földön az a „mindennapi”, amely teljes életet ad. A testhez hozzátartozik a lélek, összes kielégülésre váró vágyaival és kívánságaival együtt. A földi dolgok ezeket sohasem elégítik ki.

Szentírási szakaszunkban hallottuk: nagy tömeg követte Jézust, mert látták Isten általa művelt hatalmas tetteit és jeleit. Ilyen jel Jézus csodálatos kenyérszaporítása Kafarnaum környékén. A bibliai elbeszélés jelzi, hogy akik Jézus eledeléből ettek és az élet kenyerét fogyasztották, azok nem éheztek meg sohasem. Akik hittel elfogadták ezt a kenyeret és ettek belőle, azoknak többé nem kellett félniük, hogy végső kívánságaikban és reményeikben csalódni fognak. Jézus mindenkinek annyit ad az élet eledeléből, amennyit csak akar (Jn 6, 12).

Annak idején Jézus több ezer hallgatója ugyanúgy nem értette üdvözítő Istene csodajelét mint közülünk sokan napjainkban. Akkor a tömeg hasára gondolt csupán és Jézust királlyá akarta tenni. Félreértette Üdvözítőjét. Ezért csalódnia kellett. Hamarosan hátat fordított neki. Jézus nem azért jött, hogy kielégítse pillanatnyi igényeinket. Végső reményük beteljesedését hozta közénk. Sok földi bajt orvosolt, de jócselekedeteivel mindig azt jelezte, hogy már közel van az Isten országa. A földi bajok orvoslásával elkezdődött a végleges beteljesedés. A beteljesedés korszakának előjele és kezdete a csoda. Arra utal, hogy Jézussal elérhető a beteljesedés, az üdvösség.

Ennek elfogadása konkrét bizalmat, hitet és reményt igényel. Ez a bizalom és remény a tanítványoknak sok gondot okozott. Ők sem a hit, hanem a közgazdasági élet szabályai szerint gondolkodtak: 200 dénár árú kenyeret emlegettek és materiális számításokba bocsátkoztak. Mi 5 árpakenyér és 2 hal ennyi embernek? Isten mégis megmutatta a remény beteljesedésének valóságos jelét. Mindnyájan ettek és jóllaktak. Annyit adott nekik az élet kenyeréből, az élet igéjéből, amennyit akartak. Ebből a csodálatos kenyérszaporítási eledelből táplálkozunk mindannyian, mondaná Szent Jeromos, akiről a bevezetőben hallottunk.

Évközi 18. vasárnap

Olvasmány: Kiv 16, 2–4. 12–15;

Szentlecke: Ef 4, 17. 20–24;

Evangélium: Jn 6, 24–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

Mi élteti az embert?

A kérdésre sok válasz adható: az eledelek, egy marék rizs, az infúzió, egy mindennapi kedves és jó szó, a gyermeki, a szülői és a hitvestársi szeretet. Az elhagyottakba, a betegekbe, a lehangoltakba és erőtlenekbe valóságos életerőt önt a szeretet.

Szerelemből nem lehet megélni – mondják. A szerelmesek mégis jól érzik magukat: nem fáradtak, nem szomjasok, nem éhesek. A szeretet minden más kenyérnél és italnál elevenebb élettel tölti be őket.

Hasonló értelemben hirdeti Jézus a mai evangéliumi szakaszban: „Én vagyok az élet kenyere – ... Aki hozzám jön, többé nem éhezik, s aki bennem hisz, nem szomjazik soha” (Jn 6, 35). Ő az isteni Ige és az Isten kenyere, aki alászállt a mennyből és életet ad a világnak. Olyan szükségünk van rá, mint a mindennapi kenyérre. Nélküle nincs teljes élet sem a földön, sem az égben.

Aki hívő lélekkel befogadja Isten Igéjét, az Isten kenyerével táplálkozik, bensőséges kapcsolatba kerül vele és elnyeri a teljes életet.

Szentbeszéd

Én vagyok az Élet Kenyere

Jn 6, 35

Az egészséges táplálkozásról talán sohasem beszéltek annyit, mint éppen napjainkban a nyugati jóléti társadalmakban. Az újságok és folyóiratok tele vannak egészségügyi tanácsokkal. Cikkek sorozatai jelennek meg az egészséges táplálkozásról, a zsírok, a fehérjék és a kalória mennyiségek fogyasztásának csökkentéséről. Általános orvosi vélemény, hogy az emberek nálunk túl zsírosan, túl édesen és túl sokat esznek, kevés vitamint fogyasztanak. Sok betegség oka a túlzott és helytelen táplálkozás. A legtöbb ún. civilizációs betegség ide vezethető vissza.

Van egészséges és egészségtelen táplálkozás. A médiák gyakran ajánlják a diétát, a vegetárius étkezést, a müsli- és salátakúrát, ismertetik a régi egyiptomiak fokhagymareceptjeit és a kaukázusi pásztorok kefirféleségeit.

A mesék csodálatos „terülj asztalkám”-ról, aranyalmákról és italokról, az élet vizéről, „csodaszerek”-ről és csodaételekről regélnek és kifejezésre juttatják az ember ősi álmát és legyőzhetetlen vágyakozását az olyan eledelek után, amelyek életerőt és töretlen ellenállóképességet kölcsönöznek fogyasztóiknak.

Felfigyelhetünk a mai evangéliumi szakasz néhány idevonatkozó kifejezésére. Legmélyebb álmaink eledeléről, az élet elixírjéről hallottunk: az égi kenyérről, az Isten kenyeréről, amely életet ad a világnak. Egykor a zsidók érdeklődéssel hallgatták az élet kenyeréről szóló beszédet. Felébresztette bennük az Istentől kapott pusztai manna emlékét. Égből alászállott kenyér volt az, ingyen és friss kenyér, amelyből, ha ettek, jóllaktak. Érdeklődéssel hallgatták Jézus szavait az élet kenyeréről, mert beszéde eszükbe juttatta a csodálatos pusztai eledelt, a mannát, amellyel Isten egykor megoldotta a zsidóság kenyérellátási problémáját.

A nép kereste Jézust. A korabeli őszintén hívő zsidóságnak nem volt nehéz felismernie Jézusban a Messiást, hiszen aki képes megismételni az egykori csodálatos mannahullást, az csakis Istentől jöhet és csakis a Messiás lehet. A csodálatos kenyérszaporítás (Jn 6, 1–15) után számukra ez egészen nyilvánvaló volt. A zsidók vezetői mégis további és egyértelmű jeleket kívántak. Erre Jézus kioktatta hallgatóit és a pusztai eledelnél maradandóbb ételre hívta fel figyelmüket: olyan eledelre, amely megmarad az örök életre. Többet ígért mulandó táplálékoknál és a pusztai mannánál. A földi eledelek helyett önmagát ajánlotta hallgatói figyelmébe: „Én vagyok az Élet Kenyere” (Jn 6, 35). A halandó ember számára nála több található romlandó ételnél. Aki hozzá jön, többé nem éhezik, s aki benne hisz, nem szomjazik soha. Jézus olyan mint a kenyér, csak éppen nem a gyomor, hanem az élet számára. Jézus az Isten kenyere, aki alászállt a mennyből, hogy életet adjon a világnak (Jn 6, 33).

Elhiszem, hogy erre a beszédre többen csalódottan kapják fel fejüket és mondogatják: Micsoda fogalomzavar! Nekem földi búzakenyér kell, a mindennapi! Kenyér az éhező gyerekeknek és családomnak! Kenyér a korgó gyomorba! Kenyér, amely jóllakat!

Jézus beszéde óta mégis sokan élnek kenyeréből. Kétezer év óta sokan az Élet Kenyerében találták meg a táplálékot, amely képes kioltani az emberi élet számtalan kívánalmát és lelki szomját. Jézus, az Élet Kenyere csillapítja szeretet és igazságosság utáni vágyainkat. Az élet nagy kérdéseire, az istenkereső emberi tépelődésekre, a teljes kibontakozásra törekvő vágyainkra Jézusnál találunk feleletet, Jézusnál, aki a mindennapi kenyérhez hasonlította magát: „Én vagyok az Élet Kenyere” – mondotta és hozzáfűzte: „Aki hozzám jön, többé nem éhezik, s aki bennem hisz, nem szomjazik soha” (Jn 6, 35). Jézussal az Isten kenyere alászállt a mennyből és aki ezt az égi mannát, az Isten igéjét magába fogadja, annak élete van, az nem éhezik és nem szomjazik, nem hal meg soha.

Az egészséges életmódról ma sok vita folyik. Ha az orvos az egészségtelen és helytelen táplálkozás miatt vészharangokat kongat, akkor kénytelen-kelletlen, de hajlandók vagyunk táplálkozási szokásaink megváltoztatására. A betegségek megelőzése végett kénytelenek vagyunk átállítani étkezési rendünket: salátanapokat tartunk, több gyümölcsöt fogyasztunk és este legfeljebb egy joghurtot.

Jézus ma a helyes táplálkozásra, étkezési szokásaink és életmódunk megváltoztatására irányította figyelmünket. Aki hozzá megy nem éhezik, és aki benne hisz, nem szomjazik.

Természetesen minden kúrához idő kell. A riasztó értékeket mutató vérképlet nem áll helyre máról holnapra és a nikotintól szennyes tüdő sem lesz szebb már a dohányzás elhagyásától számított első napon.

A hit útján is csak türelemmel lehet előre haladni. Az élet kenyere nem egyszeri, csak különleges partikra tartogatott ínyencfalat! Azt gyakran vegyük magunkhoz, amint Isten Igéjével is naponta kell töltekeznünk. Így átjár bennünket Isten Lelke, létünk éltető alapja.

Évközi 19. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 19, 4–8;

Szentlecke: Ef 4, 30–5, 2;

Evangélium: Jn 6, 41–51.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az Évközi 19. vasárnap liturgiája az örök élet utáni vágyaink beteljesedésére irányítja figyelmünket. Evangéliumi szakaszunkban Jézus maradandó életet és hallhatatlanságot ígér követőinek.

Vajon a mai ember számára lehet ez az ígéret élő valóság? Talán foszló vágyálom csupán?

A szentmise könyörgésében és olvasmányaiban a Szentlélek működése révén előállt és az örök élethez szükséges valóságos isteni táplálékokról olvasunk: az élet vizéről, az élet kenyeréről, a világ életének táplálékáról. Ezek által Isten gyermekeivé válunk.

Az Élet Kenyere tehát Istentől, Jézus Krisztustól származik. Ezért, aki élni akar, annak elsősorban Istent, Jézus Krisztust kell keresnie és táplálkoznia kell az Élet Kenyerével. Így az ember örök élet utáni vágyálma Jézus Krisztussal eleven valósággá válik. Jézus Krisztus szavát adta rá: aki hisz benne, annak örök élete van (Jn 6, 47).

Szentbeszéd

Én vagyok az égből alászállott kenyér

Jn 6, 41

Nem egyszer hallottuk már: Jézust elfogadom, de nem egyházát – „Jézus igen – Egyház nem”.

Többen ebben a szólásban foglalják össze hitvallásukat, amely szerint, elfogadják Jézust, tanítását és életmódját, de elutasítják az egyházat tapasztalható formájában.

Ezzel a hitvallással szemben foglal állást a mai evangélium tanítása. Gondolkodóba ejtheti, akik „Jézust elfogadom, de nem egyházát” rövid jelszóval igyekeznek hangot adni egyházellenes méltatlankodásuknak.

Valamikor Jézus tanításával szemben hasonló magatartást tanúsítottak az emberek. Elfogadták tőle az árpakenyeret és a haleledelt, de visszautasították az élet kenyerét. Nem értették meg, hogy a csodálatos kenyérszaporítás csak előzmény mélyebb értelmű tanításához, mint ahogyan a testi éhség a teljesebb élet utáni éhségre és szomjúságra utal. Jézus a csodálatos kenyérszaporítással rámutatott, hogy képes a testi éhség csillapítására, de egyben arra is, hogy képes kielégíteni éhes lelkünk vágyait. „Én vagyok az Élet Kenyere” – mondotta Jézus a múlt vasárnapi evangéliumban és hozzáfűzte: „Aki hozzám jön, többé nem éhezik, és aki bennem hisz, nem szomjazik soha” (Jn 6, 35). Hallgatói ezt örömmel hallgatták és elfogadták. Nem így kijelentését: „Én vagyok a mennyből alászállott kenyér” (Jn 6, 41). Legtöbb hallgatója ezen megütközött. Számukra Jézus kiváló kenyéradó gazda. Népjóléti miniszternek is szívesen megválasztanák. Isten Fiának, aki a mennyből alászállott azonban, semmiképpen sem hajlandók elismerni. Számukra ez túl sok! Inkább megvetően kérdezgették: „Nem Jézus ez, Józsefnek a fia, akinek ismerjük apját, anyját? Hogyan mondhatja hát, hogy a mennyből szálltam alá” (Jn 6, 42)? Nem! Szerintük ez a názáreti iparos legény túl sokat képzel magáról. Nagylelkű péklegénynek, aki éhségüket ügyesen csillapította a pusztában, még elmenne, de „mennyből alászállott kenyérnek” semmiképpen. Ehhez túlságosan jól ismerték!

És mit szólott mindehhez Jézus?

Nem bizonygatott és nem védekezett. De kijelentését sem enyhítette, nem vonta vissza olcsó népszerűséget keresve. Inkább figyelmeztette a hitetlenkedőket: „Ne zúgolódjatok egymás között. Senki sem jöhet hozzám, ha az Atya, aki küldött, nem vonzza” (Jn 6, 43–44). A hit Isten ajándéka, kegyelem, amellyel egyedül Isten rendelkezik és amelyet Ő osztogat kinek-kinek tetszése szerint. Jézus óvakodott a hitetlenkedők elmarasztalásától, kizárásától vagy megvetésétől. Nem tett úgy, mint sokfelé és legtöbbször „a jámborok”. Vajon hogy szoktunk beszélni a templomból elmaradozó „gyenge hitűekről”, az elváltakról, a „törvénytelen” házasokról. Szeretettel?

A kérdés ugyanaz: Jézus igen – egyház nem? Hogyan olvastuk a mai evangéliumban? Nem Jézus ez, Józsefnek, az ácsnak a fia? Talán nem eléggé ismerjük szüleit és testvéreit? Jézus istenfiúságát ma is többen elvetik, akárcsak egykor. Hogyan fogadnánk el róla, hogy egy személyben Isten és ember? Ügyes ács- és péklegény? Hogyan lehetne Isten Fia?

Vajon nem hasonló felfogás bujkál a mai szólam mögött: Jézus kell, de egyháza nem?! A szólamban Jézus tökéletes ideálként jelenik meg. Benne semmi kivetnivaló. Az egyház viszont túlságosan emberi intézmény és közösségében sok a kivetni való. Mindenütt hiányosságok: a Vatikánban, az egyházi központokban, az egyházközösségekben és a szerzetesrendekben. Unalmasak a szentmisék és a prédikációk. Korszerűtlen a hitoktatás. Az egyház gyakorlata messze elmarad az evangélium tanításától.

Egyházi életünk kevés elismerést vált ki a kívülállók előtt. Az egyház isteni eredete egyesek szerint arculatából alig kivehető. A reálisan létező egyház nem hordja magán isteni bélyegét. Napjainkban legfeljebb csak álmodozhatunk isteni mivoltának kibontakozásáról és remélhetjük megdicsőülését. Ennek megvalósulásáig viszont még sokszor kell utaljunk arra, hogy az egyház valójában mi vagyunk, akik megkeresztelkedtünk és az egyház közösségét alkotjuk. Mi vagyunk, akik Jézus Krisztus evangéliumát hirdetjük és közvetítjük Isten kegyelmét a szentségek által. Ez az egyház mindig olyan tökéletes vagy tökéletlen, mint amilyen tökéletesek vagy tökéletlenek a tagjai.

Az egyház „a világ” szemében nem tudja kellőképpen bebizonyítani isteni eredetét, mint ahogyan Jézus sem tudta kellőképpen igazolni önmagát honfitársai előtt. Az egyház ezen a téren is isteni Mesteréhez hasonlít: „Nem az ácsnak a fia? Nem Mária az anyja, nem Jakab, József, Simon és Júdás a testvérei? S nővérei nem mind itt élnek köztünk? Honnét vette hát mindezeket” (Mt 13, 55–56)? „És megbotránkoztak rajta” – fűzi hozzá a Szentírás Jézusra utalva. Az egyházzal kapcsolatosan hasonlóképpen vélekedünk: Nem kell az egyház! Jól ismerjük! Tudjuk, kik az „atyái” és (egymást marcangoló) „testvéri közössége” sem ismeretlen előttünk. Az előrejelzések ugyancsak nem ígéretesek és az egyház konkrét megjelenési formája sem felel meg a hatásos reklámok követelményeinek. Az egyház megjelenési formája nem jó reklám!

A pusztai kenyérszaporítás után egykor sokan megbotránkoztak Jézus tanításán és nem hittek neki. Hasonlóképpen ma az egyházon botránkoznak meg sokan.

Hitbeli bátorság kellett egykor Jézus elfogadásához és ugyancsak hitbeli bátorság kell ma is az egyház elfogadásához. Jézus és az egyház isteni mivolta legtöbbször rejtve marad előttünk. Csak kockázatot vállaló hittel vallható: elfogadom Jézust és elfogadom egyházát, Jézus igen – egyház igen!

Ezt sem feledjük: senki sem jöhet Jézushoz és az egyházhoz, ha az Atya nem vonzza. A hívők társaságában sohasem kaphat helyet a beképzeltség vagy mások megvetése.

Évközi 20. vasárnap

Olvasmány: Péld 9, 1–6;

Szentlecke: Ef 5, 15–20;

Evangélium: Jn 6, 51–58.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az elmúlt vasárnapokon Jézus élet kenyeréről szóló példabeszédéből hallottunk szakaszokat. Mai szentmisénken ennek a beszédnek legkiemelkedőbb és legsajátosabb részét olvassuk fel. Ebben Jézus komoly hitbeli döntés elé állít és kijelenti, hogy saját testét és vérét, az élet kenyereként adja az eukarisztiában. Minden félreértést elkerülendő hatszor ismétli meg, hogy saját teste az örök élet valóságos étele és vére annak valóságos itala. Fogyasztása komoly ígérettel jár: „Aki eszi az én testemet és issza az én véremet annak örök élete van, és feltámasztom őt az utolsó napon” (Jn 6, 54) – mondotta.

Szentbeszéd

Az a kenyér, amelyet én adok, az én testem a világ életéért

Jn 6, 51

Az igazságok megközelítésére ma szívesen használunk hasonlatokat. Ez modern eljárás. Nemegyszer hallunk korszerű történeteket Jézus példabeszédeinek mintájára, kis változtatásokkal. A mai lelkigyakorlatos elmélkedések alkalmával ugyancsak gyakoriak a hasonlatok: „A hit olyan mint...” és itt mindenki saját elképzelésének megfelelően egészítheti ki a mondatot.

Jézus mesterien használta a hasonlatokat. Máté evangélista megjegyezte: „példabeszéd nélkül nem szólt hozzájuk” (Mt 13, 34). Jézus különösen Isten országáról szóló tanítását igyekezett szemléletes hasonlatokkal érthetővé tenni: A mennyek országa hasonlít a mustármaghoz (Mt 13, 31), a kovászhoz (33), a kereskedőhöz (45), a tengerbe vetett hálóhoz (47).

Jézus egészen másképpen járt el Kafarnaumban, ahol az élet kenyeréről tanított. Itt egyáltalán nem mondta, hogy az élet kenyere „olyan mint”, vagy „hasonlít” ehhez vagy ahhoz a dologhoz. Pedig Jézus az Eucharisztia, az Oltáriszentség titkával kapcsolatosan könnyen megtalálhatta a hasonlati formát. Talán így: Ha eszitek az Emberfia testét és isszátok a vérét, ez „olyan mint” ez vagy az a dolog. Mai evangéliumi szakaszunkban azonban Jézus egyáltalán nem használja a hasonlati formát, hanem egyenesen kijelent „A kenyér, amelyet adok, a testem a világ életéért” (Jn 6, 51). És ha valaki kijelentését még ezek után félreértené, annak rögtön még ötször megerősíti, hogy az élet kenyere az ő teste és vére.

„Erre aztán vita támadt a zsidók közt: hogyan adhatja ez a testét eledelül” (Mt 6, 52)?

A vita és kérdés tehát nem új. Szorosan kapcsolódik a többi, hasonlóképpen vitatott alapvető teológiai igazsághoz.

Az első keresztények között is voltak, akiknek elképzelhetetlennek tűnt, hogy az Isten Fia valóságos emberi testet öltött magára, valóban átérezte a keresztrefeszítés kínjait és meghalt. Úgy vélték, hogy mindez csak látszat. Jézus valójában nem szenvedett és nem halt meg.

Vajon nekünk nem esik nehezünkre elfogadni, hogy az Isten Fia valóságos ember?

Hosszú időn át az igehirdetés főképpen Jézus istenségét hangsúlyozta. Ez a hívők vallásosságával és spontán elvárásaival messzemenően megegyezett. Az Isten Fiától elvártuk, hogy Isten legyen. Hajlamosak voltunk elfeledni, hogy Jézus hozzánk hasonló ember is, akinek létéhez éppúgy hozzátartozik az emberi nyomorúság, mint a mi életünkhöz. Hajlamosak voltunk elfeledni Karácsony titkát: „Az Ige testté lett, és közöttünk élt” (Jn 1, 14). Az Isten Fia eleven ember lett, húsból, csontból és vérből.

Jézus eleven testét adta oda a világ életéért. Kínlódott, szenvedett és meghalt. Ez a mi szerencsénk. Jézus teljes egészében magára vette emberségünket, magával vitte a kereszthalálba és ezzel egyidőben a „testnek föltámadásába”, a megdicsőült életbe. Jézus testestől-lelkestől dicsőült meg és ezzel egyidőben dicsőítette meg emberségünket. Éppen ezért, aki eszi az Emberfia testét és issza az ő vérét, annak örök élete van (vö. Jn 6, 54). Ha Jézussal egyesülünk, vele egyesülve elnyerjük az örök életet. Ehhez nem elég csupán a lelki kapcsolat. Jézus testi-lelki egyesülést akar velünk – kommuniót. Erejével teljesen át akarja járni létünket. Testének és vérének fogyasztása isteni életének vérkeringésébe kapcsol és biztosítja életünk egészséges vérellátását örök időkre.

Az evés és ivás gyönyörűen fejezi ki ezt folyamatot. Amit megeszünk, az lényünkké válik. Jézus teste és vére, az Oltáriszentség, vagyis az Eukarisztia, amelyet a kenyér (és bor) színe alatt magunkhoz veszünk mégsem közönséges eledel. Az Eukarisztia nemcsak testünkké válik, hanem átalakít, Jézushoz hasonlóvá tesz és erejében részesít. Így leszünk vele testének részesei: „Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, az bennem marad én meg benne” (Jn 6, 56) – ígéri. „Én az erősek eledele vagyok” – hallja Szent Ágoston a magasságból –, „növekedj és egyél belőlem. Nem te változtatsz azonban engem magadba, mint tested eledelét, hanem te változol majd belém” (Vallomások, VII. k., X. f., 16 p.).

Vajon él-e bennünk a tudat, hogy a szentáldozásban Jézussal egyesülünk? Komolyan vesszük-e, hogy amikor az Oltáriszentséget magunkhoz vesszük, akkor Jézus maga tér be hozzánk, testével és vérével? Értjük-e, hogy ezáltal Jézus át akarja járni létünk minden zegét-zugát, testünk porcikáit éppúgy, mint lelkünk minden rejtett berkét? A szentáldozással Jézus teljes újjászületést és megszentelődést akar. Az Oltáriszentség révén Jézus teljesen át akarja járni lényünket, kezünket és lábunkat, értelmünket és szívünket, érzelmeinket és érzékiségünket, egész valónkat. A szentáldozás mindig sorsdöntő pillanat.

Ezért szentáldozás előtt ajánlatos megfontolnunk Szent Pál apostol korintusiakhoz intézett figyelmeztető szavát: „(Ezért) aki méltatlanul veszi a kenyeret vagy issza az Úr kelyhét, az Úr teste és vére ellen vét. Tehát vizsgálja meg magát mindenki, s csak úgy egyék a kenyérből és igyék a kehelyből, mert aki csak eszik és iszik anélkül, hogy megkülönböztetné az (Úr) testét, saját ítéletét eszi és issza” (1 Kor 11, 27).

Évközi 21. vasárnap

Olvasmány: Józs 24, 1–2a. 15–17. 18b;

Szentlecke: Ef 5, 21–32;

Evangélium: Jn 6, 60–69.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az elmúlt vasárnapok evangéliumában Jézus az élet kenyereként mutatkozott be. Testének és vérének fogyasztásától tette függővé földi jólétünk alakulását és örök üdvösségünket.

Ma arról hallunk, hogy a Jézussal való személyes találkozás és tanítása megrendítette a hitükben gyenge embereket.

A válságos helyzetekről tudjuk, hogy veszélyekkel, de ugyanakkor komoly esélyekkel is járnak.

Így van ez a hit világában is. A válságban vagy megerősödik vagy tönkremegy hitünk.

A mai evangélium tanításával Jézus hozzánk szól és fordulópont elé állít. Amint egykor a tizenkettőnek, úgy nekünk is felteszi most a kérdést: „Ti is el akartok menni”?

Vajon tudunk-e úgy válaszolni, mint Péter: „Uram, kihez mennénk? Tiéd az örök életet adó tanítás” (Jn 6, 68).

Szentbeszéd

Szavaim lélek és élet

Jn 6, 63

Jézus tanításán sokan megütköztek. Hallgatói botrányos és elviselhetetlen tanításnak vélték kijelentését: ő az egyetlen égből alászállott kenyér, amelyből ha valaki eszik, az örökké él.

Jézus eukarisztikus beszéde válság elé állította hitüket. Tanítványai sem értették, hogy Jézus hogyan adhatja testét eledelül és vérét italul az Oltáriszentségben, az Eucharisztiában. Megbotránkoztak rajta és nem tudtak mit kezdeni tanításával. Nem értették, hogy Jézus hozzájuk intézett Igéje létünk éltető eleme, lélek és élet, amely nélkül nincs jövő és beteljesedés. Hátat fordítottak neki.

Jézus megbízása alapján az Anyaszentegyház hirdeti az örök élet igéjét és osztogatja az örök élet kenyerét. Sokan megütköznek tanításán és hátat fordítnak neki, akárcsak Jézusnak egykor kortársai.

Úgy gondolják, hogy az egyház által hirdetett evangéliumi örömhír csak olcsó önámítás és kibúvó az igazi és nagy életkérdések megoldásának felelőssége elől.

Vajon nem éppen azok az igazi és nagy életkérdések, amelyekre az egyház kínál feleletet evangéliuma tanításával: Mi lesz a világ sorsa? Hogyan tovább? Merre tart az emberiség? Mi az élet értelme és mi van a halál után?

A mai megélhetési gondok nemegyszer háttérbe szorítják ezeket a kérdéseket. A legtöbb embernek nincs ideje foglalkozni velük: honnan, hová és miért? Legfeljebb csak a nagy sorscsapások, katasztrófák vagy rendkívüli események idején ötlik fel bennük komolyabban az érdeklődés a nagy talányok iránt. Mégis meg kell állapítanunk, hogyha zajos és rohanó világunk nem is enged sok időt a lét nagy kérdéseinek átgondolására, attól ezek még léteznek és sohasem szűntek meg foglalkoztatni az emberiséget. Ezért az egyház arra törekszik, hogy az evangéliumi örömhírrel választ adjon ezekre a sorsdöntő kérdésekre.

Az egyház nem vonja ki magát az emberiség nagy gondjainak megoldása alól.

Az élet értelmét ma éppúgy keressük, mint valaha. Ezt mutatja korunk sok divatos és olykor nagyon zűrzavaros világnézeti elgondolása, amely közepette nemegyszer feltör az igény az evangélium világos, de néha megbotránkoztatóan radikális és nem éppen emberi számításoknak megfelelő isteni tanítása iránt.

Ma bőven válogathatunk a tévtanok zsibongó piacán. Említsünk közülük néhányat. Többen a szektás közösségek melegében keresik az élet értelmét és célját.

Észre sem veszik a szektás ideológiák emberi eredetét, gúzsba kötő és haszonra éhes szándékait. Követőik fanatizmusba torkolló idealizmusa olykor valóban megérdemel minden elismerést, de vészjósló próféciáik félelmet és rettegést szítnak. Ki érezheti meg a szektás közösségekben a felszabadult istenfiak szabadságát, Isten jó hírét, boldogító örömhírét, a megváltott ember örömét?

Nem így a konszumizmus hívei. Ők az élvezetekben és az önzésben vélik felfedezni az élet értelmét. Azt remélik, hogy a technikai fejlődés meghozza minden vágyuk beteljesedését.

Elfeledik, hogy az embernek sohasem elég, mindig több kell, és a csupán anyagi dolgok sohasem elégíthetik ki vágyait.

Mások fásultan feladják az életküzdelmeit és fatalista módon várják az elkerülhetetlennek vélt pusztulást: jöjjön, aminek jönnie kell. Sorsát úgysem kerülheti el senki.

Némelyek okkult jelenségekkel és a reinkarnáció gondolatával vigasztalják magukat. A keresztényekhez hasonlóan „örök élet”-ről beszélnek és a hiszékenyekben hamarosan azt a látszatot keltik, mintha tanításuk keresztény lenne. Végeredményben azt hirdetik, hogy az ember tisztulási lehetőségei miatt mégiscsak bolyongásra kárhoztatott, amíg el nem éri tökéletes állapotát.

A magát „tudományos gondolkodó”-nak nevező, természetesen, értelmetlennek tartja az élet célja és értelme utáni kutatást, mert – úgymond – egyetlen feleletet sem vagyunk képesek természettudományos módon igazolni. Ez talán így is van, de mégis komolytalan dolog emiatt az élet értelmét és célját tabuként kezelni. A jelenkori költészet, irodalom és filmalkotás arról árulkodik, hogy az élet nagy kérdéseit: honnan, hová és miért, ma sem lehet szőnyeg alá söpörni.

Az élet nagy kérdései szüntelenül foglalkoztatnak. A sok emberi vélemény sokak romlásának és pusztulásának előidézője.

A sok bölcsesség közül mindenki kiválaszthatja magának a legmegfelelőbbet. Meggyőződésem, hogy nekünk keresztényeknek Jézus tanításával sohasem kell szégyent vallanunk. Enyhén túlzó önbizalommal bárkitől megkérdezhetjük: ki tud jobbat? A világnézeti elméletek összehasonlításánál és esetleges minőségi latolgatásánál rá kell jönnünk, hogy nekünk elsősorban nem filozófiai bölcsességekben vagy teológiai elvekben kell keresnünk az üdvösség egyedül helyes útját, hanem a legmegbízhatóbb személyben. Ez a személy számunkra nem egy halandó bölcselkedő vagy teológus, hanem Jézus Krisztus, aki az örök élet kenyere. Aki ebből eszik, örökké él.

Az evangéliumi örömhír a legjobb utat mutatja. Amikor Jézus élet kenyeréről szóló tanítása után még tanítványai is megbotránkoztak és kételkedtek az isteni Ige helyességében, akkor Péter válasza rámutatott az örök időkre szóló igazságra: „Uram, kihez mennénk? Tiéd az örök életet adó tanítás” (Jn 6, 68).

Jézus Krisztus az isteni bölcsesség legnagyobb ajándéka a világ számára. Benne a hívő ember megtalálta a Bölcsek Bölcsét, aki után a föld epedett. Ő az út, az igazság és az élet, mindenek célja és értelme. Mi hisszük és tudjuk, hogy ő az Isten Szentje.

Évközi 22. vasárnap

Olvasmány: MTörv 4, 1–2. 6–8;

Szentlecke: Jak 1, 17–18. 21b–22. 27;

Evangélium: Mk 7, 1–8. 14–15. 21–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

Napjainkban nem egyszer állunk érthetetlenül a jámbor hagyományok, a vallásos szokások, az istentiszteleti formák és rituális előírások előtt. Egyesek bosszankodnak miattuk, mások megbotránkoznak rajtuk.

A rituális előírásokkal és szokásokkal kapcsolatban egykor Jézust vallatóra fogták. Kortársai meg akarták tudni tőle, hogy milyen magatartást kell tanúsítaniuk a hagyományos vallási előírásokkal és szokásokkal szemben.

A mai evangéliumból kitűnik, hogy Jézus földi életében keveset törődött az emberi hagyományokkal. Ezeknél többre becsülte a tiszta szívet és az engedelmességet Isten parancsai iránt. Nem külsőséges vallásosságot akart, hanem személyes és bensőséges kapcsolatot Istennel.

A mai szentmise keretei között arra törekszünk, hogy megtöltsük tartalommal a külsőséges vallási formákat és őszintén Istenhez emeljük szívünket.

Szentbeszéd

Az Isten parancsait nem tartjátok meg, de az emberi hagyományokhoz ragaszkodtok

Mk 7, 8

Forradalmi időket élünk. A nagy átalakulások és változások korát. Néhány évtizeddel ezelőtt, diákkoromban, Szatmárnémeti utcáin még azt számolgattuk, hogy hány személygépkocsi halad el a Nagytemplom előtti főtéren. Akkor még alig néhány autó fordult ott meg. Ma az ilyen szórakozás egyetlen diáknak sem jutna eszébe. Komputerekkel szórakoznak. Az elmúlt évtizedekben óriási változások történtek az élet számos területén. Megszűnt sok szép szokás és meg kellett barátkoznunk temérdek sok új dologgal. A legtöbben kiszakadtunk az egykori népi hagyományok keretei közül. Sokaknak új hazával és új környezettel kellett megbarátkozniuk. Az új környezetben aztán nemegyszer az egyházban sem találtuk meg az otthoni anyaszentegyházat. Időközben az egyház arculata is megváltozott itthon és otthon egyaránt. Idegenné vált. A változások az egyházat keményen érintették és ezek miatt, joggal vagy jogtalanul, de sokat bosszankodtunk.

Valamikor az írástudók és farizeusok tették fel a kérdést Jézusnak. Ma mi kérdezzük: „Miért nem követik tanítványaid az ősök hagyományait?” (Mk 7, 5). A kérdésben a „hagyomány” szó jelenti mindazt, amivel az egyházban találkozunk: istentisztelet, szentségek kiszolgáltatása, prédikáció, egyházi oktatás és nevelés, Isten és egyház parancsolatai, egyházi szervezetek és intézmények, az egyházi csoportosulások és ezek élete és munkája. Számunkra ezekben nyilvánulnak meg a vallásos hagyományok. Ezekből tudjuk meg, hogy hogyan és mikor járunk el helyesen vagy helytelenül. A hagyományok legtöbbször meghatározzák életünket és a családban, a baráti, a rokoni vagy ismeretségi körökben sajátítjuk el azokat. Sok dolgot megtanulunk az iskolában. Az egyházi hirdetésekből és prédikációkból megismerjük Isten parancsolatait és törvényeit, a keresztény hagyományokat és életmódot. Ezek néha aztán igen lassan, máskor meg gyorsan megváltoznak. Közülük kevés tartja magát szilárdan. Megváltozott az istentiszteletek nyelve és megújult liturgia. Az egyház feladta a hamvasztás tilalmát. Isten parancsai új megvilágításba kerültek és értelmezésük megváltozott. Kötelezettségükről különféleképpen vélekednek. A parancsok fontossága között is eltolódások észlelhetők. Amelyiknek régen nagy fontosságot tulajdonítottunk, az ma háttérbe szorult. Ma előtérbe kerültek a személyes kapcsolatokat szorgalmazó szabályok: a szülőkről, öregekről, betegekről, a rászorulókról és a gyermekekről szóló gondoskodás. Kevesebbet törődünk a hatodik paranccsal, a korábbiaknál sokkal többet az emberiesség és testvériség kérdéseivel.

Minden változás ellenére az egyház a lényeges hagyományokhoz is rendületlenül és töretlenül ragaszkodik. Nem mondhat le a vasárnap megszenteléséről, még ha vitatkozunk is annak kivitelezési formájáról. Az egyház sohasem mond le az imádságról, a keresztvetésről vagy a szenteltvíz használatáról.

Vitathatatlan, hogy ezeket a külsőségeket lelketlenül is lehet végezni: automatikusan és csak szokásból. De tartalommal is megtölthetők, lélekkel és így más komoly tanúságtétel és hitvallás: „Az élő Isten áldjon meg engem, ereje segítsen, hogy akaratát teljesíthessem”. A hagyományok komoly értékek és ezeket ápolnunk kell. Ugyanakkor kritikára is okot engednek, ha hiányzik belőlük az igazság és az őszinteség: „Ez a nép ajkával tisztel, ám a szíve távol van tőlem” (Mk 7, 6) – fedte meg Jézus kortársait hamis hagyományosságuk miatt. Sokak számára a vallási ténykedések csak külsőségek. Imádságaink közben hányszor előfordul, hogy ajkunk mozog, de a lelkünk, a szívünk egészen másutt jár? Ilyenkor nincs összhangban a külső és a belső.

A mai evangéliumban Jézus rámutat, hogy minden hagyomány értéke a belső tartalomtól függ, „a szívtől”, amellyel azt gyakoroljuk. Nagy szükségünk van a hagyományokra, de „szív és lélek” nélkül nem sok hasznukat vesszük.

A külső és belső összefügg, akárcsak a vérségi és szellemi rokonság. Egyik nélkül sincs a másik. Vérségi rokonságban születünk. Nélküle nem létezünk. A szellemi és lelki rokonság előfeltétele a vérségi rokonság. Előbb léteznem kell (húsból, csontból és vérből), hogy aztán lelki életet élhessek.

Szükségesek a hagyományok, a parancsok, a rituális keretek és előírások. Nélkülük nem élhetünk emberi módon. Istenhez segítenek és elősegítik megistenülésünket. A hit jelei és szimbólumai kapcsolatot teremtenek Istennel. Isten azonban nem külsőséges és látványos áldozatot vagy istentiszteletet akar, hanem az ezekben megnyilvánuló szeretetet és engedelmességet: élő szeretetet és eleven hitet.

Évközi 23. vasárnap

Olvasmány: Iz 35, 4–7a;

Szentlecke: Jak 2, 1–5;

Evangélium: Mk 7, 31–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Isten a világot jónak teremtette, mégis rengeteg rosszat és gonoszságot találunk benne. Vajon miért van mindez így? Miért engedte meg Isten a bűnbeesést, a teremtett világ elfajulását és az ezzel kapcsolatos szenvedéseket?

A kérdésekre Isten feleleténél kielégítőbb választ eddig még nem találtunk: Jézus Krisztus. Isten egyszülött Fiát küldte el benne hozzánk. Velünk szenvedett és vállalta velünk az élet összes nyomorúságait. Ismerte ezek hátterét és elmondta, hogy a világ rútsága eltűnik, az élet legyőzi a halált. A szenvedések után a beteljesedés vár ránk.

Jézus gyógyításai előre jelezték, hogy Isten egykor letöröl a szemünkről minden könnyet, nem lesz többé sem gyász, sem fájdalom.

A mai evangélium arra utal, hogy Jézus jeleit többen megértették. „Szerfölött csodálkoztak, és hangoztatták: Csupa jót tett, a süketeknek visszaadta hallásukat, a némáknak beszélőképességüket” (Mk 7, 37).

Ha szavaira figyelünk és követjük, akkor hozzájárulunk ahhoz, hogy egyre inkább megtapasztalja a világ: mi az igaz, a jó és a szép. Vajon tetteink elősegítik-e az élet teljes kibontakozását környezetünkben?

Szentbeszéd

Effata, azaz: Nyílj meg

Mk 7, 34

Magas szintű ismereteink és fejlett technikánk ellenére sok nyomorral, szerencsétlenséggel és szenvedéssel találkozunk a világban. Ezért nemegyszer erőt vesz rajtunk a csüggedés. Ilyenkor alig látunk értelmet az életben.

Hasonló érzések foglalkoztatták a zsidókat, amikor kb. 2500 évvel ezelőtt fogságukból hazatértek és otthonaikban kietlen pusztaságot, romokat és nyomort találtak. Ebben az általános kilátástalanságban Isten elküldte hozzájuk saját emberét, Izajás prófétát, hogy hitre, bizalomra és kitartásra buzdítsa csüggedő kortársait és hirdesse nekik: Isten meggyógyítja a vakokat és sántákat, a süketeket és a bénákat, sőt még az egész természetet is virágzó tavaszi pompába öltözteti (vö. Iz 35, 4–7a).

A mai ember általában bólogat az ilyen vigasztaló igékre. Illuziorikus, hiábavaló és csalóka hitegetéseknek tekinti Isten vigasztaló szavait. Azt mondja, hogy keserű csalódásokhoz vezetnek.

A názáreti Jézus mégis valóra váltotta Izajás jövendöléseit. Akár a történelemből is megtudhatjuk, amit a Szentírás feljegyzett róla: „csupa jót tett, a süketeknek visszaadta hallásukat, a némáknak beszélőképességüket” (Mk 7, 37).

Nagy művét azonban nem fejezte be. Folytatására tanítványokat választott. Meghagyta nekik, hogy ezentúl ők gyógyítsák a betegeket és hirdessék az Isten országát. A tanítványok vállalták a nagy feladatot és nyomban nekiláttak az emberfeletti munkának: gyógyították a betegeket, hirdették az evangéliumot, Jézus Krisztus örömhírét. Rövidesen eljutottak „a föld végső határáig” és mindenütt gyülekezeteket, közösségeket, egyházakat alapítottak. Ezekben hirdették és gyakorolták a kereszténység sajátosan tudományos gyógyászati módszerét.

Orvoslási módszerük többekben visszatetszést keltett. Nem a krisztusi hit igazságaitól, hanem drága klinikáktól és rafinált gyógyszerektől várták az emberi nyomorúságok megszűnését. Szerintük nem a hit nyitja meg a süketek fülét, hanem a hallókészülékek. Nekik nem kellenek Isten törvényei, sem az imádság és a szentmise. Nézettük szerint fölösleges az istendicséret és a hála.

Néha úgy látszott, hogy hit és Isten Igéje nélkül is meggyógyulnak a süketek és a némák, és Isten nélkül teremtenénk meg a földi paradicsomot. Újkori tapasztalataink rácáfoltak téves emberi hiedelmünkre: Isten nélkül nem vált virágos édenkertté a Föld. Ellenkezője történt. Az istentelenség következtében milliók váltak földönfutókká, veszítették el szabadságukat és lettek a földi pokol martalékává. Az emberi babonás hiszékenység mégsem halt ki teljesen. Többen ma is a tudomány és technika fejlődésétől várják a földi paradicsomot. Elfelejtjük, hogy tudásunk mennyi sebet ütött emberi természetünkben és az egész teremtett világban. Pusztulnak az erdők. A savas eső tönkre tette kertjeinket. A mezőgazdasági monokultúra sztyeppévé változtatta termőföldjeinket. Folyóink szennycsatornává váltak. Otthonainkat ellepték a fertőző szemétdombok. Az Adrián sem üdülhetünk többé gondtalanul. Az ember látszólagosan okos tudományával felforgatta a természet egyensúlyát. Még leplezzük a rombolást, de szervezetünk már tiltakozik ellene. A szervezetünkbe került ártalmas vegyi anyagok kikezdték testi épségünket és lelkünket veszélyeztetik a búskomorság, az életuntság és a céltalanság. Hogyan olvastuk a  Prometheusról és Pandóráról szóló görög mondában? A ravasz ember ellopta az Olymposzról az istenek tüzét, megteremtette a hatalmas technikai fejlődés lehetőségét, de egyúttal a szépséges és ostoba Pandóra szelencéjéből kiszabadult esztelenségek, terhek, betegségek és csapások martaléka lett. A okosnak képzelt ember önerejéből és Isten nélkül sohasem lesz képes megváltani önmagát.

A keresztényeknek ismerniük kell a szebb jövőbe vezető utat. Az evangéliumban Jézus, minden hátsó üzleti csalafintaság nélkül, felkínálja az emberi nyavalyák gyógyírjét. Benne az üdvösség. Mellettünk áll, ha szükséget szenvedünk. Nem nézi politikai hovatartozásunkat, még csak azt sem, hogy megérdemeltük-e segítségét. Az sem érdekli, hogy nem tud mindenkin segíteni, minden nyomort és betegséget kiirtani a világból. Isten országának végleges megvalósulását Atyjára bízta. A Lélek erejével működik és a legprimitívebb eszközökkel – ujjbeggyel, finom ujjheggyel, ujjhegyén és nyálával gyógyít. Módszerei olyan primitíveknek tűnnek, hogy alig merjük azokat nevükön nevezni. Mégis ezek által váltja meg a világot. Ez nem azt jelenti, hogy az emberi ujjhegy és nyál a modern nagykórházak alternatívája. Ujjheggyel és nyállal senki se merjen gyógyítani, hacsak nem Isten újra megtestesült fia, hacsak nem „alter Christus”, Krisztus képmása, akinek beszéde, cselekedete és élete valóban Krisztus Urunk beszéde, cselekedete és élete. Csak az ilyenek kapják meg Isten testet-lelket gyógyító erejét.

Az evangélium tanítását ismerve nem kis együgyűség kell ahhoz, hogy valaki korunk civilizációjának és rendszerének betegségekből való kigyógyulását a technika fejlődésétől, árbefagyasztó intézkedésektől, politikai rendszerváltozásoktól vagy őrült falurombolási intézkedésektől várja. Üdvösség és gyógyulás ugyanis ott történik, ahol az emberek Jézus egyszerű jóságát gyakorolják, ahol nemcsak egyszerűen pár fillért vetnek a nyomorgó kalapjába, hanem úgy tesznek mint Péter a jeruzsálemi templom közelében a nyomorult kéregetővel. Kereste vele a személyes kapcsolatot: nézz rám! Felhívta figyelmét a materiális gondolkodásra: pénzem nincs! Így üdvözítette: Amim van, azt adom neked. A Názáreti Jézus nevében mondom: állj fel és járj! Itt a személyes találkozás állt az első helyen! Szemtől-szembe! Emberi és testvéri kapcsolat keletkezett. A szükséget szenvedő számára nem valamilyen jótékonykodási akció tárgya volt, hanem a méltóságában megbecsült eleven valaki. Elkezdődött a gyógyítás. Tulajdonképpen így kezdődik minden gyógyulás, amely Jézus nevére hivatkozva történik: meggyógyulnak a betegek ott, ahol a krisztushívők Jézushoz hasonlóan állandóan és önzetlenül keresik a gyógyítás lehetőségeit, ahol Kalkuttai Teréz anyával állandóan azt keresik, hogy a hozzájuk érkezők boldogabban távozzanak, mint ahogyan hozzájuk jöttek.

Az emberi nyomorból való kigyógyulás gyorsabban halad, ha munkánkat és fáradozásainkat újra az imádság kíséri. Ahol imádkoznak, ott újra egészségesek lesznek a szívek, ott megoldódnak nemcsak a nyelvek és a fülek, de az emberi szívek is. Ott elközelgett Isten országa és rövidesen hangosan zengik Isten dicséretét mindannyiunk javára.

Évközi 24. vasárnap

Olvasmány: Iz 50, 5–9a;

Szentlecke: Jak 2, 14–18;

Evangélium: Mk 8, 27–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

A hívő emberek Istentől várják az üdvösséget: az égi és földi boldogságot. Reményük nem alaptalan. A Biblia számos helyen Istenatyánk jóságos közelségéről és atyai szeretetéről biztosítja őket. Isten azt akarja, hogy már a földön is boldogok legyünk és jólétnek örvendjünk.

Ugyanakkor a Biblia azt sem hallgatja el, hogy Isten elgondolásai és tettei olykor merőben különböznek az emberétől. Előfordul, hogy Isten még barátait is próbára teszi, mint ahogyan ez a mai olvasmány beszámolója alapján Izajással megesett.

Hallhatjuk az olvasmányban, hogy Isten szószólójává választotta Izajást, különös barátságába fogadta. Mégsem óvta meg sem a megaláztatásoktól, sem a megkínzatásoktól.

Jézus életéből kitűnik, hogy Isten saját Fiát sem kímélte meg a földi szenvedésektől. Még Isten Fia is csak a szenvedések és a halál árán juthatott dicsőségébe. A keresztút az egyetlen dicsőségbe vezető út.

Nekünk sincs más lehetőségünk, ha hozzá akarunk jutni. Vállaljuk-e vele a keresztutat? Mit mutatnak tetteink?

Önmegtagadások és áldozatok nélkül nincs szép és sikeres élet. A kereszt az élet velejárója. Általa üdvösség.

Szentbeszéd

Aki elveszíti életét értem és az evangéliumért, megmenti azt

Mk 8, 35

Ki nem ütközött még meg Jézus életfelfogásán és stílusán? Ki nem háborodott még fel a keresztről szóló tanításán? Ki nem méltatlankodott még az élet sorscsapásai miatt?

A keresztet nemcsak korunk Istentől eltávolodott és kényelemhez szokott nemzedéke találja botrányosnak. Botrányosnak érezték azt még Jézus legközelebbi tanítványai is.

A mai evangélium beszámolójában Péter a keresztények képviseletében jelentkezik és tesz tanúságot Jézus mellett. Bátran megvallja, hogy Jézus a Messiás, de mindenképpen vonakodik attól, hogy elismerje a keresztet, a jézusi élet velejáróját. Nem képes elfogadni, hogy az Isten Fiát keresztre feszítik és halálra kínozzák. Botrányos érthetetlensége miatt, ezért Jézus szokatlan keménységgel rója meg Pétert: „Távozz tőlem, sátán, mert nem az Isten dolgaival törődsz, hanem az emberekével” (Mk 8, 33).

Nemcsak Péternek szóló kemény figyelmeztetés ez. Minden kor emberének kísértése, hogy az emberi okosságot és bölcsességet előnybe részesíti a jézusi keresztút bölcsességével.

Elevenbe vágó tanítás: „Ha valaki követni akar, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét és kövessen. Mert aki meg akarja menteni életét, elveszíti. Aki elveszíti értem és az evangéliumért, az megmenti életét” (Mk 8, 34–35). Jézus nem titkolja, hogy követése kereszthordozás és önátadás. Olykor még vértanúságot is követel. Az igazi élet csak szenvedések árán nyerhető el.

Jézus tanítását vérével pecsételte meg: nemcsak tanította, de maga is a kereszt útját járta. Szolidaritást vállalt velünk és így kinyilvánította szeretetét irántunk. Ezért Isten Fia elvárja, hogy tanítását megértsék és vállalják vele a kikerülhetetlen szenvedések útját. Nincs más kivilágított és fényes út. A sikerek parádés útja csak tiszavirág életű látszatboldogságba vezet, nemegyszer hatalmaskodásba és erkölcsi fertőbe.

Joggal vetődik fel a kérdés: Miért kell a keresztényeknek mindig az élet nyomorúságos és siralmas oldalán állniuk? Miért kell a keresztet választaniuk? Egyáltalán ezt kell-e tenniük? Kizárja-e egymást a keresztvállalás és a sikeres életre való törtetés? Vajon a keresztényeknek el kell nyomniuk énjük kívánságait? Szabad-e céltudatosan tervezniük és szervezniük? Bele kell-e nyugodniuk minden szenvedésbe?

A mai evangéliumban nem erről van szó. Jézus nyomatékosan kihangsúlyozza, hogy ne veszítsük el fejünket, ha sikertelenségek érnek. Ne essünk kétségbe, ha céljaink nem úgy valósulnak meg, mint ahogyan azt éppen szerettük volna. Azt tanítja, hogy ne kapituláljunk a legfenyegetőbb keresztek előtt sem, mert velünk az Isten, aki a legnagyobb veszélyben és nyomorban sem hagy el minket. Ez hívő meggyőződésünk kell hogy legyen.

Többeket kegyetlenül megviselt az élet. Vannak gyógyíthatatlan betegségek. Sokan csalódtak hivatásukban, vagy még inkább hitvestársukban. Ilyenkor úgy érezték, hogy tönkrement az életük. Mások egész életükön át gyerekeikért éltek-haltak, aggódtak és dolgoztak, mégis hálátlanságot kaptak viszonzásul. Többször a gyermekek idősödő szüleikre sem akarják nyitni az ajtót. Hányakat sújtott már baleset és kudarc? Hányan kényszerültek hazájuk elhagyására? És mi várt rájuk az új hazában? Legtöbbször kínlódás és szenvedés. Lehet-e ilyenkor megbékélni a keresztekkel? Ki ne tudná? Csak nehezen.

Mégis voltak, akik a szenvedések közepette megtalálták helyüket és megbirkóztak a betegséggel, a sok csalódással, a szegénységgel és minden sorscsapással. Tudták, mi az élet, mégsem veszítették el kedvüket, mert elfogadták, hogy a kereszt az élet szerves része.

Vannak, akiknek életében egyik ballépés a másikat követte, szenvedés szenvedést követett, kereszt keresztet ért, mégis mindig újra erőt merítettek Istenből és talpra álltak. Nem csüggedtek és nem veszítették el reményüket.

Hányszor hallottunk már bénákról, vakokról, testi fogyatékosokról és gyógyíthatatlan betegekről, akik később mégis művészi tudtak módon dolgozni és tudtak vidáman élni. Sőt, készen álltak, hogy megvigasztalják az „egészségeseket”. Tudtak örömet szerezni és erőt adni. Megértették a kereszt jelentőségét és már a földön megízlelték Isten üdvözítő tanításának evangéliumi örömét.

A kereszthordozás lehet súlyos vagy könnyű. Ez legtöbbször kereszthez fűződő lelki beállítottságunktól függ. Jézus mondja: Aki utánam akar jönni, vegye fel keresztjét, különben nem lesz igazán boldog élete. Aki átöleli saját keresztjét, annak Istennel könnyebb lesz a kereszthordozás. Az megtapasztalja a hit örömét és vigaszát.

Évközi 25. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 2, 12. 17–20;

Szentlecke: Jak 3, 16k–4, 3;

Evangélium: Mk 9, 30–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagyravágyó, becsvágyó és törtető emberekkel mindig találkozunk: az egyházban, a politikai pártokban, az üzemekben, a gyárakban, az irodában. Róluk szokták mondani: „felfelé hízeleg, lefelé tapos”. Vajon rólunk elmondható?

Jézus a mai evangéliumban teljesen más viselkedési módra hívja fel figyelmünket: „Ha valaki első akar lenni, legyen a legutolsó, mindenkinek a szolgája”. Kijelentése arra utal, hogy minden méltóság, cím és rangfokozat mércéje a szolgálat. Tanítása elgondolkodtató. Vajon napjainkban lehet-e még életelv? Boldogulhatunk-e még vele tülekedő és törtető világunkban?

Szentbeszéd

Ha valaki első akar lenni, legyen mindenki között az utolsó, és mindenkinek a szolgája

Mk 9, 35

A szociológusok azt hirdetik, hogy mindenkinek szüksége van elismerésre és megbecsülésre. Ahol az emberek nem részesülnek a nekik kijáró méltóságban, ott hamarosan problémák, nézeteltérések és betegségek lépnek fel. A munkanélküliséggel vagy testi fogyatékossággal küzdő ember gyakran kisebbségérzettel viaskodik és fölöslegesnek érzi önmagát.

Mindenki lenni akar „valaki”. Kicsi kortól kezdve megbecsülésre és elismerésre törekszik: önmegvalósításra. Szolgálatellenes beállítottságunk pici kortól megfigyelhető: a gyereknek nehezére esik a legegyszerűbb szolgálat a családban.

Korunkban az emancipációs mozgalmak jelzik, hogy kedveljük az első helyeket. A világ a legerősebbeknek, a legszebbeknek, a legügyesebbeknek tapsol. Az élet küzdőterén olimpiai jelszó: magasabbra, gyorsabban és távolabb. Mindenki első akar lenni. Hogyan értenénk Jézus tanítását a mai evangéliumban: „Ha valaki első akar lenni, legyen mindenki között az utolsó, és mindenkinek a szolgája” (Mk 9, 35).

Próbáljuk meg elmélyíteni.

A rangsorolás minden társadalom egyik legkézenfekvőbb velejárója. Minden társadalomban és csoportban szétosztják a feladatokat és a megbízatásokat, vannak vezetők és vezetettek, még akkor is, ha mindenki csak felfelé akar karriert befutni.

Jézus a rangsorolások társadalmát nem akarta felforgatni. Az emberek sem egyformák. Emberi méltóságuk egyenértékű.

Jézus valóban tanította: „Ha valaki első akar lenni, legyen mindenki között az utolsó, és mindenkinek a szolgája”. Maga viszont mégsem volt utolsó valaki. Ő az első, az egyház és az egész teremtett világ Feje. Tanította, hogy nem azért jött a világra, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ő szolgáljon, mégis volt idő, amikor kiszolgáltatta magát. Nem szüntette meg a társadalmi fokozatokat és rangsorolásokat: az osztálykülönbségeket, mégis helyes irányba terelte magatartásunkat. Kifogásolta, hogy a világ és korának vallási vezetői, első emberei túlzottan kiszolgáltatják magukat és mértéktelen tiszteletet követelnek.

Jézus saját életével mutatott rá, hogy a krisztusi magatartásban az uralkodás és a szolgálat nem ellentétek, hanem egyazon éremnek két oldala. Tanítása szerint keresztény magatartásunkban nem társadalmi helyzetünk a döntő, hanem a pozíciónknak és feladatunknak megfelelő szolgálat. Ez azt jelenti, hogy minél nagyobb méltósággal, ranggal, pozícióval rendelkezik valaki, annál jobban és odaadóbban kell szolgálnia. Jézus szavaival élve: „Ha valaki első akar lenni, legyen mindenki között az utolsó, és mindenkinek a szolgája” (Mk 9, 35). Ezzel a lelkülettel képesek leszünk közösség és az egység szolgálatába állni. Képesek leszünk arra, hogy a nagy karriervadászat hatalmas tülekedésében le ne tapossuk egymást.

Jézus tanítása teljesen feje tetejére állítja elvilágiasodott emberi gondoskodásmódunkat. Mégis minden különösebb okoskodás nélkül rájöhetünk, hogy Jézus szeretetszolgálatra intő tanítása nélkül emberi hiénákká változunk és egymás ellen hadakozunk, amíg csak tönkre nem tettük egymást. Ádáz küzdelem folyik az élet kicsi és nagy területein. Alázatos szolgálat nélkül nem találjuk meg sem szívünk, sem családunk, sem nemzetünk, sem a világ békéjét.

Jézus útja nem könnyű. Amikor Jézus tanítását az alázatosságról és a szolgálatról hirdette, éppen útban volt Jeruzsálem felé, ahol várt rá a világ legutolsó, leggyalázatosabb helye, a kereszt. Keresztútja mégis a megdicsőülésbe vezetett, amint ezt előre megmondotta: „de azután, hogy megölik, harmadnapra föltámad” (Mk 9, 31). Keresztje tanúbizonyság arra, hogy aki szeretetének szellemében szolgál, annak az első és az utolsó hely egybeesik: keresztény tanúságtételének helye saját megdicsőülésének színtere.

Jézus a mai evangéliumban nem szólított fel bennünket arra, hogy követése érdekében feladjuk pozícióinkat. A történelem több magas rangú embert ismer, akit nem kellett lefokozni azért, hogy a szolgálat szellemében Jézus tanítása szerint éljen. Szent István királyunk tudta szolgálni népünket, egyházunkat, Istenünket anélkül, hogy lemondott volna az ország trónjáról. A keresztény élethez nem lefokozás kell, hanem készség, amellyel valaki a rábízott feladatot, a neki kijelölt helyen, mindig odaadóan tudja szolgálni. Így a király éppúgy szent lehet mint a pápa, a koldus vagy a kolduló barát, mint az altöttingi kapus testvér, Szent Konrád. István és Konrád pozíciójuk tekintetében nagyon különböznek, de a keresztény szolgálatban mindkettő egyformán hatalmas volt.

Krisztus követése nem zárja ki, hogy valaki megfelelő képességgel a megfelelő helyre ne kerüljön, és az Istentől kapott képességeivel a legmagasabb helyen a legjobban szolgáljon. Elért méltósága miatt viszont senki sem lehet öntelt. A maga helyén mindenkinek el kell végeznie a szolgálatot, amellyel Isten megbízta. Úgy kell élnie, hogy a föltámadásnak részese legyen.

Ma az embertárs krisztusi szolgálatáról sokat beszélnek a tömegtájékoztatási eszközök. A diakónia és caritas keresett cikk. A keresztény embernek viszont azt is tudnia kell, hogy az embertárs-szolgálat nemcsak sikerekre számítható televíziós téma, hanem mindennapi verejtékes küzdelem a szegénység és elnyomás ellen. Ebben a küzdelemben nem lehet szószátyárkodni. A szeretetszolgálat komoly és véres áldozatot követel. Ezt mutatja Jézus példája. Kiüresítette önmagát és feláldozta érettünk életét. Keresztútja mégis élete végleges kiteljesedéséhez vezetett: az örök dicsőségbe.

Évközi 26. vasárnap

Olvasmány: Szám 11, 25–29;

Szentlecke: Jak 5, 1–6;

Evangélium: Mk 9, 38k–43. 45. 47–48.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus a mi barátunk. Azért jött, hogy feloldja magányosságunkat és elhagyatottságunkat: a betegek, a munkanélküliek, a nyomorékok, az öregek és a jövevények elszigeteltségét. Követőinek ugyancsak meghagyta, hogy ápolják a közösségi és a felebaráti szeretetet.

Nem elégedhetünk meg csak azzal, hogy ajkunkkal mormoljuk a „Hiszekegyet”. Hitünkről tetteinkkel kell tanúskodnunk. Jótetteinkkel válunk mások igazi felebarátaivá.

Templomainkban gyűjtést rendezünk szegényeink javára. Szentmisénken, anyagi lehetőségeinkhez mérten, szíves adományainkkal tegyünk tanúbizonyságot felebaráti szeretetükről.

Szentbeszéd

Ha a kezed megbotránkoztat, vágd le

Mk 9, 43

Jézus gyakran lépett fel radikális követelésekkel. A mai evangéliumban megdöbbentő képekkel óvott a bűnre vezető alkalmaktól. Emlegette a malomkövet, a pokol tüzét, a levágott lábat, a megcsonkított kezet és a kiszúrt szemet. Irtózatos képek. Borzongást keltenek és elevenbe vágnak, mégis ragyogóan érzékeltetik a téves és helytelen keresztény magatartás káros következményeit. Jézus radikális keresztény elkötelezettséget sürgetett: ha valaki keresztény létére magatartásával másokat megbotránkoztat, annak jobb volna, ha malomkövet kötnének a nyakára és a tengerbe vetnék – mondotta. Itt azokra a hívőkre utalt, akik életpéldájukkal másoknak kárt okoznak, a jónak útjában állnak, másokat megbotránkoztatnak és a hittől eltérítenek. A rossz példát adó keresztények Isten útjának útonállói, akik alig érdemelnek irgalmat. Ismerünk ilyen embereket, de itt most nem őróluk van szó, hanem rólunk. Vajon biztosak vagyunk benne, hogy életvitelünkkel mások javát szolgáljuk?

A keresztény magatartás komoly éberséget igényel. Mások javát kell szolgálnunk. Életünk nem lehet botrányos és kétszínű. A krisztusi élethez éleslátás és olyan szív kell, amely mindig Isten ügyét tartja szem előtt. Jézus mai felszólítása azt célozza, hogy legyen érzékünk Isten országának szolgálatára és mindig vegyük észre, ha magatartásunkkal annak kárára vagyunk.

Jézus felhívásainak komolyságát emelik ki a mai evangéliumban felsorolt képek: „Ha kezed megbotránkoztat, vágd le... Ha lábad megbotránkoztat, vágd le... Ha szemed megbotránkoztat, vájd ki...” (Mk 9, 43–47). Jelzik, hogy a keresztények semmi körülmények között sem köthetnek kompromisszumokat az önmagukban felfedezett gonosszal. Nem bízhatnak a gonoszban, mert az tönkre teszi és kárhozatba dönti életüket, a férgek és a tűz martalékává teszi őket.

Jézus szemléletesen tárja föl, hogy a gonosz ellen folytatott harc súlyos következményekkel jár. A győzelem érdekében a keresztényeknek még saját magukból is fel kell áldozniuk: esetleg a kezüket, a lábukat vagy a szemüket. A keresztény élet áldozatokkal jár és nemcsak mellékes, felületes játék a szavakkal és a jámbor képekkel. Megköveteli életünk jelentős részének feláldozását és feladását a teljes élet elnyerésének érdekében.

A mai evangéliumban a keresztény tanúságtétel két gyakorlati követelményére figyelhetünk fel:

1. Jézus toleranciát vár követőitől: „Aki nincs ellenünk, az velünk van” (40). Gyakori jelenség, hogy a buzgó keresztények megbélyegző kritikával illetik a templomtól távolmaradók seregét, mintha minden „kívülálló” és „távolálló” eleve és automatikusan embertelen lehetne. Pedig hányszor megtapasztaljuk ennek éppen az ellenkezőjét! Mennyi emberséggel és felebaráti szeretettel, felszabadító vidámsággal és örömmel találkozunk az egyházon kívül! Sok ún. „kívülállóban” több munkatársi kedvesség, szeretet és magától értődő segítőkészség lelhető fel, mint némely ún. gyakorló katolikus hívőben. Új utakat kereső fiataljaink sem elítélendők csupán azért, mert megkérdőjelezik értékítéleteinket és nem mindig hajlandók vélt hagyományos keresztény nyelven beszélni. János apostol emlékeztet: „a Lélek ott fú, ahol akar” (Jn 3, 8) és neki sem intézmény, sem hivatal, de még a vallási élet gyakorlatai sem szabhatnak határt. Feladatunk, hogy másokban felfedezzük a jót, felkaroljuk azt és örvendjünk neki. Napjainkban a világ nagy vallásai és a társadalmak fundamentalizmusra hajlamosak. A krisztusi magatartás mindig toleráns kell hogy legyen.

2. A jócselekedetekben megnyilvánuló keresztény tanúságtétel nélkül nem nyerjük el a teljes életet: „Ha csak egy pohár vizet ad is nektek valaki inni azért, mert Krisztuséi vagytok, igazán mondom nektek, megkapja érte a jutalmat” (42). A keresztény élet tettek nélkül sánta és csonka. Az ember felhasználhatja kezét arra is, hogy vele agyonvágjon valakit. A kéz így megbotránkoztat. De az ember felhasználhatja kezét arra is, hogy összetegye azt másokért, békejobbot adjon vele,  megsimogasson és átöleljen. A lábak megbotránkoztatnak, ha széttaposnak embereket, állatokat és növényeket. Ugyanakkor felhasználhatjuk azokat arra is, hogy elmenjünk velük a szükséget szenvedő testvérhez. A szemekkel botrányosan lehet ölni és gyilkolni, de egészen másként fest a dolog, ha Isten szemével nézzük önmagunkat, a világot és embertársainkat. Isten az életet akar és nem pusztulást, közösséget és nem önző egyéneket, szeretetet és nem erőszakot. A mai evangélium tanításából láthattuk, hogy Jézus útja nem könnyű és az kényelmesnek sem nevezhető. Megérezhettük a Szentírás igazát: erőszakosoké a mennyek országa. Elnyerése erőlködések és kínlódások által lehetséges. Mégsem leszünk szegényebbek. Általuk elnyerjük az életet.

Évközi 27. vasárnap

Olvasmány: Ter 2, 18–24;

Szentlecke: Zsid 2, 9–11;

Evangélium: Mk 10, 2–16.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma a házasság felbonthatatlanságának szigorú törvényéről hallunk. A szentségi házasságban élő hitvestársaknak minden körülmények között tilos a válás.

A teremtő Isten akarata, hogy a házastársak a szentségi házasság kizárólagos és felbonthatatlan kötelékével örökre egyesüljenek.

Napjainkban sokan a szentségi házasság felbonthatatlanságát emberfeletti és embertelen törvénynek tartják.

Isten mégis az ember javát szolgálja vele, a házastársak kölcsönös biztonságát és a hitvestársak teljes boldogságát, amelynek mindig a szeretet tartós köteléke, a kölcsönös hűség és bizalom az előfeltétele.

Aki ezt figyelmen kívül hagyja, az önmagának árt. A válással tulajdonképpen házasságtörést követ el.

Szentbeszéd

Amit tehát Isten egybekötött, azt ember ne válassza szét

Mk 10, 9

A Jézus korabeli zsidósággal ellentétben ma a válások gyakoriságát az erkölcsök romlásával hozzuk kapcsolatba. Jézus korában a zsidóknál szokás volt a válás és senki sem ütközött meg, ha egy férfi, olykor akár kicsiségek miatt is, elbocsátotta feleségét. A válás a mózesi törvény értelmében megengedett volt. „Tegyük föl, hogy valaki feleséget vesz, együtt hál vele, de aztán nem talál tetszésre nála az asszony, mert valami taszítót fedez föl rajta. Válólevelet ír hát neki, kezébe adja és elbocsátja házából” (MTörv 24, 1). A férfinek csak arra kellett ügyelnie, hogy betartsa a törvényes előírásokat. A nők hátrányos megkülönböztetésével akkor keveset törődtek. Legfeljebb arról folyt a vita, hogy a férfi milyen nyomós okok miatt bocsáthatja el feleségét.

Ezzel szemben egészen másként hangzik Jézus szigorú tanítása a válással kapcsolatosan: „Aki elküldi feleségét és mást vesz el, házasságtörést követ el ellene. Ha pedig a feleség hagyja el férjét és máshoz megy, házasságot tör” (Mk 10, 11–12).

Jézus itt egyáltalán nem bocsátkozik bele az írástudók által felvetett válási okokról szóló vitákba. Válaszában a „teremtés kezdetére” utal és a teremtő Isten ősi akaratára, amely egész életre szóló szeretetet és hűséget sürget, mert másképpen az ember nem érheti el vágyai beteljesedését és boldogságát. Akarata: amit Isten összekötött, azt ember ne válassza szét (Mk 10, 9).

Mózes azért bocsátott ki újabb válási törvényt, hogy legalább ilyen módon enyhítsen a nők kiszolgáltatott helyzetén és megvédje őket a férfiak önkényétől.

A házasságok az emberi önzések és keményszívűségek miatt mennek tönkre. Isten a hitvestársaktól életre szóló szeretetet és hűséget vár, az ember viszont önző és szívtelen magatartásával ellenszegül Teremtője akaratának és önmagának ártva szüntelenül kibúvókat keres.

Napjainkban szembeötlő a párhuzam. Mózes egykor megengedte a válást, Isten mindig tiltotta. Ma az állam Mózeshez hasonlóan úgyszintén szabályozza és megengedi a válást, mert az emberi keményszívűségek miatt nem marad más számára. Isten akarata viszont mindig következetes és többet kíván: az Isten férfinak és nőnek teremtette az embert, aki csak akkor találja meg teljes kiteljesedését, ha „feleségével tart és ketten egy test lesznek” (Mk 10, 8). Isten ezt a kapcsolatot akarja és erre a kapcsolatra adja áldását.

Jézus törvénye minden szigorúsága ellenére igazságos és méltányos. Azonos jogokat biztosít mindkét félnek, a nőnek és férfinak egyaránt. Egyformán hűségre kötelezi mindkét félt, nem juttatja előnyhöz sem a férfit, sem a nőt.

Jézus tanítása több a válási törvénynél. Amikor életre szóló hűséget kíván a hitvestársaktól, javukat akarja a kölcsönös és személyes bizalom alapján. Azt akarja, hogy a hitvestársak komolyan vegyék a házasélet kezdetére jellemző valóságot: a szerelmet. Ekkor a házastársak minden valószínűség szerint komolyan szerették egymást és az volt a szándékuk, hogy egész életükön át együtt maradjanak. Bíztak egymásban és ez a bizalom a szeretetük lényegéhez tartozott. A bűn viszont egy idő után megfertőzte ezt a bizalmat. Ennek következtében, akik egykor igazán szerették egymást, megengedik, hogy a bűn tönkretegye szerelemben fogant, szépen induló házasságukat.

Ellentétben a polgári társadalom irányzatával, a katolikus egyház szilárdan kitart a házastársak életre szóló szeretet és hűség ideálja mellett. Isteni Mesterére hivatkozva tiltja a válást: „Amit tehát Isten összekötött, azt ember ne válassza szét” (Mk 10, 9).

Napjainkban sokan Jézus és egyháza szemére vetik, hogy a házasság felbonthatatlanságával emberfeletti és embertelen törvényeket rak a hitvestársak vállára. Olyan terhet, amelyet képtelenek elviselni. Mások arra hivatkoznak, hogy a mai fiatalok nem szeretik a kötöttségeket és képtelenek ezek vállalására. Ugyanakkor mégis tapasztaljuk, hogy sok fiatalban megvan a hűségre törekvő akarat és egyáltalán nem az egoizmus vezérli a fiatalok teteit. Inkább azért bizalmatlanok önmaguk iránt és gondolják, hogy képtelenek egy életen át hűségben élni, mert környezetükben sok negatív példával találkoztak. Bizalmatlanságukat a környezet váltotta ki, és az valóban nem alaptalan: a középkorúak és az idősebbek sok boldogtalan és tönkrement házassága. A sok válás és szétzilált házasság láttán lehet-e még bátorságuk a fiataloknak életre szólóan szeretni? Vajon ki felelős az ilyen kételyekkel küzdő fiatalokért, fiúkért és lányokért?

Hűségben és szeretetben csak úgy lehet élni, ha a hitvestársak minden körülmények között bíznak egymásban, elfogadják egymást és egymásra hagyatkoznak. Megvalósítható, ha Isten szeretetéből élünk. A keresztény házasság nem polgári intézmény. Szentség, amely Isten rendjébe kapcsol. Ennek a rendnek át kell járnia még legintimebb szféránkat is. Ha Istenből élünk, képesek vagyunk a sírig tartó szerelemre és hűségre.

Isten rendjében ismeretes a kölcsönös megbocsátás. Enélkül nincs boldog házasélet. Az összeütközésektől a házasság sem ment meg senkit. A házasságban előfordulnak sértegetések, megaláztatások és megbántások. Ezek által hamarosan tönkremehet még a legjobbnak induló házasság is. A házasság tönkremehet a bűnök miatt, de annak mégsem kell szükségképpen tönkremennie. Egymás hibáinak elviselése, a kölcsönös megértés és megbocsátás által nemcsak megmenthetjük házasságunkat, de általuk sokszor még hitvestársi kapcsolatainkat és szeretetünket is elmélyíthetjük és megerősíthetjük. Közös erővel mindenféle romboló erő kiküszöbölhető és mindig megszilárdítható a kölcsönös szeretet.

Erre leginkább az képes, aki maga is Isten szeretetében él és tudja, hogy irgalmasságra szorul. Az ilyen ember hamarosan képes lesz hitvestársát olyannak elfogadni, amilyen. Istennek nincsenek különös elvárásai és fenntartásai velünk szemben. Képes bennünket olyannak elfogadni, amilyenek vagyunk. Ezért aki a hitben és Isten szeretetében elmélyül, abban elmélyül és fokozódik a hitvestársi szeretet és hűség. Számára nemcsak szigorú törvény, de isteni ígéret: „Amit tehát Isten összekötött, azt ember ne válassza szét”. Életszövetségében „Isten a harmadik fél”, akinek szövetségi hűsége megingathatatlan és az emberi hűség szétverhetetlen fundamentuma. A hívő reá épít és így mindig nagy szerelemmel kezdődő hatalmas vállalkozását a házasságban siker koronázza. Beteljesül a kölcsönös hűség és szeretet reménye: a „holtomiglan holtáiglan”.

Évközi 28. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 7, 7–11;

Szentlecke: Zsid 4, 12–13;

Evangélium: Mk 10, 17–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

Régóta foglalkoztat a kérdés: Miért van az, hogy amíg a világ szegény országaiban a papi és szerzetesi hivatások száma nő, addig a gazdag, ipari és jóléti társadalmakban a hivatások száma csökken? Miért van az, hogy a szegény országokban magas a templomlátogatók száma, a gazdag országokban alacsony?

A kérdésre még nem találtam kielégítő választ, de bizonyosnak látszik, hogy a jómód az áldozatos keresztény szellem egyik legádázabb kerékkötője.

A mai szentmise olvasmányai szeretnének hozzásegíteni, hogy jóléti társadalmunkban megtaláljuk az Istenhez vezető helyes utat.

Szentbeszéd

Nehezen jut be a gazdag az Isten országába

Mk 10, 23

A jóléti társadalomhoz szokott ember megütközve hallgatja Jézus szavait: „Menj, add el amid van, oszd szét a szegények közt, és így kincsed lesz az égben, aztán gyere és tarts velem” (Mk 10, 21). A kijelentésen megütközünk, mert a legtöbben hozzászoktunk, hogy rendezett anyagi körülmények között élünk: pénzzel, autóval, öröklakással stb. rendelkezünk. Többen ezekben látjuk létünk biztosítékát és boldogságát.

Önmagában véve a jómódban semmiféle kivetni való sincs. A legtöbben verejtékes munkával keressük kenyerünket és vagyonukat sem loptuk. Egyébként, hová jutna a világ, ha az evangéliumi felhívásnak megfelelően, mindenki eladná vagyonát? A pápák szociális kérdésekkel foglalkozó dokumentumaiból kitűnik, hogy ezt még az egyház legfelsőbb tanítóhivatala sem várja senkitől. A II. vatikáni zsinat síkra szállt a magántulajdon védelmében: „Igen fontos tehát akár az egyeseket, akár a közösségeket arra segíteni, hogy valamilyen mértékben anyagi javakhoz jussanak” (GS 71). A vagyon az emberi szabadság és kibontakozás előfeltétele. Tapasztaljuk, hogy „ha pénzünk van, vagyunk valakik, ha nincs pénzünk, nem vagyunk senkik”. Mindenki akar valaki lenni. Boldogulni akar és igyekszik elismerést szerezni önmagának.

Az evangéliumi gazdag ifjú esete arra utal, hogy a gazdagok, vagyonuk ellenére megtarthatják Isten parancsait: „Mester... ezeket mind megtartottam kora ifjúságomtól fogva” (20). Jézus minden gazdagsága ellenére megkedvelte ezt az ifjút, de ez a szimpátia mégsem akadályozta meg abban, hogy rá ne világítson a gazdagság fenyegető veszélyére: „Milyen nehezen jut be a gazdag Isten országába” – mondotta és hozzáfűzte: „Könnyebb a tevének átmenni a tű fokán, mint a gazdagnak bejutni Isten országába” (23, ill. 25).

Jézus kijelentése arra utal, hogy a gazdagság mégsem olyan ártatlan dolog, mint ahogyan az első pillantásra látszik. A gazdag könnyen beleesik a pénz bálványistenének imádatába és megfeledkezik az igaz Istenről. Fenyegeti a veszély, hogy a pénz igézetébe esik, a szenvedélyek és élvezetek hatalmába kerül, a pazarlás és kizsákmányolás rabjává válik. A gazdagság bálványisteneket termel, amelyeket az ember aztán úgy imád, mint egykor a zsidók az aranyborjút a pusztában. A gazdag hamar megfeledkezik Isten első parancsolatáról: „Senki mást ne tekints Istennek, csak engem!” (Kiv 20, 3). Jézus ezt a parancsolatot egészítette ki, amikor így szólt: „Senki sem szolgálhat két Úrnak: vagy gyűlöli az egyiket, a másikat pedig szereti, vagy ragaszkodik az egyikhez, a másikat pedig megveti. Nem szolgálhattok az Istennek is, a Mammonnak is” (Mk 6, 24). Itt a Mammon nyilvánvaló, hogy a pénzt, mint „isten”-t jelenti!

A gazdagság önmagában véve nem rossz, sőt, jó dolog. Mégis komoly veszélyekkel jár: „aki gazdagságában bízik, az elbukik” – olvassuk a Példabeszédek könyvében (11, 28). A jómód kikezdi az ember Isten iránti hűségét. Vajon nyugati jóléti társadalmunk nem erről tanúskodik? Míg a második világháború után Németországban templomaink telve voltak, addig jóléti társadalmunkban a templomok padjai többfelé üresen tátonganak. A nyomorban érezte az ember, hogy szüksége van Istenre, de később, amikor kezdett jól menni sora, elfelejtette, hogy mindenét Istennek köszönheti.

Mózes Törvénykönyve bölcsen óv a pogány népek emberfaragta isteneitől, a gazdagság veszélyétől: „Bálványaikat égesd el tűzbe vetve, ne kívánd meg s ne tartsd meg az aranyat vagy ezüstöt, ami borítja őket, nehogy bajba juss, hiszen az ilyesmi utálat tárgya az Úr, a te Istened szemében” (MTörv 7, 25). Az ószövetségi Manasszából származó istenfélő bölcs Agur mondásai és imái ugyancsak józanságra intenek és az anyagiakkal való bölcs magatartásra szólítanak: „Csak két dolgot kérek tőled, ne tagadd meg tőlem, mielőtt meghalok” – olvassuk Agur imáját a Példabeszédek könyvében – : „Csalást és hazug szót tarts távol tőlem, s ne adj nekem se nyomort, se gazdagságot! Hadd egyem kimért kenyeremet, nehogy jóllakva megtagadjalak, azt mondjam: Ki az az Úr? Ne menjek lopni sem, mivel szegény lettem, ne gyalázzam meg Istenemnek nevét” (Péld 30, 8–9).

Jézus az evangéliumi gazdag ifjúról szóló példabeszédével a gazdagság veszélyére irányította figyelmünket. Jézus nem tiltotta meg a gazdagságot. De annak, aki birtokába jutott, fokozatos éberséggel kell őrködnie, nehogy a pénz hatalmába kerítse és ez elfoglalja szívében az Isten helyét.

Akinek szívében Isten az Úr, az tudja, hogy élete többet ér minden vagyonnál és drága kincsnél. A pénz elvakít, vakká tesz mások nyomora iránt. A szeretet megnyitja szemünket, hogy embertársainkban meglássuk a felénk közeledő Istent. Akinek szívében Isten lakik, az tud adakozni és lemondani, meglátja a gyengét és segítségére siet. Megérzi azt az örömet, amelyről Szent Pál Milétoszban beszélt, amikor Urunk Jézus szavaira emlékeztetett: „Nagyobb boldogság adni, mint kapni” (ApCsel 20, 35).

Évközi 29. vasárnap

Olvasmány: Iz 53, 10–11;

Szentlecke: Zsid 4, 14–16;

Evangélium: Mk 10, 35–45.

Bevezető a szentmise kezdetén

Mindenütt találkozunk törtető és nagyravágyó emberekkel, még az Egyházban is. A keresztény összejöveteleken és csoportokban is vannak, akik idegesen keresik az első helyeket. Emiatt többen megbotránkoznak, bosszankodnak és méltatlankodnak.

Jézus tanítványainak körében sem volt másként. Jakab és János a legelőkelőbb helyre pályázott Jézus oldalán. A többi tíz ezért irigykedett a két testvérre.

A törtetés mások kárára semmiképpen sem keresztény erény. Isten országában nincsenek előjogok. Ott nem számítanak az érdemrendek, sem az emberi címek. Isten országában a szolgáló szeretet a mérvadó. A szeretet gyakorlásában versenyezhetünk egymással és mindenki törekedhet az első helyre.

Szentbeszéd

Ha valaki közületek ki akar tűnni, legyen a szolgátok

Mk 10, 43

Mindenki más. Mások feladataink. Vannak közöttünk felettesek és alattvalók, munkaadók és munkavállalók. Egyeseknek a parancsolás jutott osztályrészül, másoknak az engedelmesség. Vajon a kettő közül melyik könnyebb? Néhányan elismerésben és tiszteletben részesülnek, rangokkal és címekkel rendelkeznek, méltóságok és tekintélyek. Mások átlagosan, szerényen és feltűnés nélkül élnek. A legtöbben mégis egyformán áhítozunk a kitűntetések, a címek és rangok után. Földi előnyöket és főleg magasabb jövedelmet remélünk tőlük. Sokan betegesen és görcsösen vadásszák az előkelő helyezéseket. Akik viszont nem küzdenek ilyen kirívó módon az elsőbbségért, azok betegesen irigykednek törtető társaikra, megütköznek rajtuk és bosszankodnak miattuk. A törtetés és irigység Jézus tanítványainak körét sem kímélte. Az egyházban éppúgy megtalálható, mint a politikai és a gazdasági, az üzemi és a hivatali körökben. Annak idején Zebedeus két fia, a két testvér, Jakab és János igyekezett Jézusnál rangbeli előnyökhöz jutni többi tíz társával szemben. „Add nekünk” – mondották –, „hogy egyikünk jobb oldaladon, másikunk bal oldaladon üljön dicsőséged országában” (37). Ma sokszor a munkatársak és csoportok versengenek egymással a kimagasló helyekért. Érvényesülésük érdekében egyesek megrágalmazzák egymást, a törvénytelenségektől és az emberi gonoszságoktól sem riadnak vissza. Az érvényesülés életünk egyik legmeghatározóbb mozgató rugója. A törtetés rányomja bélyegét életünk legtöbb területére.

A mai evangéliumban Jézus figyelmeztet: „a ti körötökben ne legyen úgy, mint a világ nagyjainál, akik a népeken zsarnokoskodnak” (43). „Ha valaki közületek ki akar tűnni, legyen a szolgáltok és ha valaki közületek első akar lenni, legyen mindenkinek a szolgája” (44). Jézus ezzel nem ítélte el az emberi címeket és rangokat. Tanítása szerint bárki lehet kiváló és kitűnő. Bárki megpályázhatja az első helyeket. De megbélyegzi azokat, akik hatalmukkal visszaélnek és zsarnokoskodnak. Eleve nem elítélendő minden dicsőség, elismerés, rang és cím. Miért ne érdemelhetné meg valaki az elismerést és miért ne járhatna az ki neki, ha rászolgált? Vannak emberi teljesítmények, amelyeket jutalmaznunk kell. A kiváló emberek nem címekért és rangokért küzdöttek, hanem mindannyiunk érdekében: a társadalmi életben, munkahelyen és az egyesületekben. Éveken át önzetlenül fáradoztak a szegényekért és a többi elesettekért. Talán nem érdemlik meg az emberi elismerést, még akkor is, ha ez számukra némi előjogokat biztosít? Másokért nem sajnáltak szabadidőt, kényelmet és olykor még pénzt sem, csakhogy megkönnyíthessék életüket és örömet szerezhessenek nekik. Áldozatos helytállásukért illő, hogy megkapják az emberi elismerést. Ugyanakkor előfordul, hogy valaki egyáltalán nem tolakodott, mint a két testvér, Jakab és János, mégis előre toltuk őket. Olyan szükséges feladatokat ruháztunk rájuk, amelyekre senki sem vállalkozott szívesen. Becsületes helytállásukért aztán kitűntettük őket. A vértanúk életüket áldozták valamilyen jó ügyért. Nekik Krisztushoz hasonlóan és vele nemegyszer ki kellett inniuk a keserűség poharát és részesedniük kellett a szenvedések fürdőjében. Elismerésüket Jézus nem kifogásolta.

Isten mércéje nem mindig azonos az emberek mércéjével. A mai evangéliumban hallottuk: „A kehelyből, amelyből én iszom, ti is isztok, s a keresztséggel, amellyel engem megkeresztelnek, ti is megkeresztelkedtek. De hogy jobb és bal oldalamon ki üljön, afelől nem én döntök. Az a hely azokat illeti, akiknek készült” (40), azaz, akik nem a test és vér szerint, hanem Isten Lelke szerint élnek és Istenből újjászülettek. A dicsőségről nem az emberek döntenek, hanem az Isten, Lelkének mércéje szerint.

Jézus relativizált mindenféle emberi méltóságot, címet, rangot, elismerést, hatalmat és tekintélyt. Mindezek elillannak, akárcsak a füst. Ami az emberek előtt kimagasló, nem biztos, hogy Isten előtt is az. Ezért mondja Szent Pál apostol: „Szólhatok az emberek vagy az angyalok nyelvén, ha szeretet nincs bennem, csak zengő érc vagyok vagy pengő cimbalom... Szétoszthatom mindenemet a nélkülözők közt, odaadhatom a testemet is égő áldozatul, ha szeretet nincs bennem, mit sem használ nekem” (1 Kor 13, 1 ill. 3). Lehet bármilyen ragom vagy címem, ha szeretet nincs bennem, mit sem érek.

Magatartásunk kettős síkon mozog: az egyiken érvényesülhet a külsőség – a cím, a gőg, a büszkeség, a látszólagos siker vagy sikertelenség. A másik síkon Isten mércéje, a tiszta szeretet. Ebben nincs helye az alattomos számításnak és az önző törtetésnek. Jézus megmutatta, hogy ez mit jelent: „az Emberfia nem azért jött, hogy szolgáljanak neki, hanem hogy ő szolgáljon és életét adja váltságul sokakért” (45). Igazi elismerést érdemel, aki képességeit és Istentől kapott adományait mások javára és nem csak saját előmenetelére használja.

A keresztény lelkület mindig áldozatokat követel. Önző, hataloméhes és becsvágyó világunkban Jézus lelkületével található meg a béke és az enyhülés. A törtetés és féktelen nagyravágyás legtöbbször hatalmaskodásba, kizsákmányolásba, elnyomásba, zsarnokságba és megaláztatásba torkollik.

A ti körötökben ne így legyen – mondja Jézus. Ne könyököljetek, ne büszkélkedjetek, ne fölényeskedjetek és ne szégyenítsetek meg senkit.

Jézus tanítványainak hosszú időbe tellett, amíg útját megértették. Állandóan szükségük volt Mesterük figyelmeztetésére és bátorítására. Isten józanságra intő szavát mi sem nélkülözhetjük. A világ elmúlik és ezzel annak minden dicsősége. A szeretet viszont örökre megmarad: örök dicsőség.

Évközi 30. vasárnap

Olvasmány: Jer 31, 7–9;

Szentlecke: Zsid 5, 1–6;

Evangélium: Mk 10, 46–52.

Bevezető a szentmise kezdetén

Szép kifejezés a születés folyamatának jelölésére: a gyermek világra jött, meglátta a napvilágot. A kép a keletkezés egyéb területeire is átvihető.

Valójában létünk minden pillanata újrakezdés, újabb világrajövés; mélyebb értelemben és még inkább hitéletünk, amely keresztségünkben fogant, szüntelenül a világosság, az isteni fény felé törekszik, ebben megújul és újjászületik: világra jön.

A mai evangéliumban a vak Bártimeusról hallunk, akinek hite miatt Jézus visszaadta látását, szeme világát, világosságát.

Evangéliumi történetünk rávilágít arra, hogy a keresztények hite és Isten iránti bizalma sok embernek megnyithatja szemét, világosságot teremthet, mégpedig olyan világosságot, amelynek következtében alaposan megváltozik élete.

Ennek az ellenkezője is érvényes: hitetlenségünk vakságot, sötétséget, gyűlöletet és végeredményben pusztulást okoz.

Ezért szentmisénk kezdetén önvizsgálatot tartunk és bűneink miatt Isten megbocsátó irgalmáért könyörgünk.

Szentbeszéd

A hited megmentett téged

Mk 10, 52

Evangéliumi szakaszunk középpontjában egy kérdés, egy kérés és egy megjegyzés áll: Jézus kérdése: „Mit tegyek veled”; Bártimeus kérése: „Mester – kérte a vak –, hogy lássak” és Jézus megjegyzése: „Menj, a hited meggyógyított”.

Elbeszélésünk legsajátságosabb pontja, nem a vak koldus meggyógyításában, sem Jézus iránta való könyörületében vagy szeretetében rejlik. Ezek a mozzanatok, bármennyire a bibliai történet előterében állnak, mégsem fejezik ki az evangéliumi szakasz legsajátságosabb mondandóját. Számításba jöhetne még a jerikói vak koldus Istenbe vetett bizakodó hitének megvilágítása. Ez a részlet sem áll elmélkedésünk középpontjában. Nem ez történetünk elsődleges témája.

Elbeszélésünk legsajátosabb mozzanata Bártimeus különleges hite, azon elszánt akarata és igyekezete, amely környezete legnagyobb ellenállása ellenére sem hajlandó megváltoztatni abbeli szándékát, hogy Istentől kérje azt, amire szüksége van. Itt elsősorban nem a vak bizakodása áll előtérben, hanem elszánt igyekezete, erőlködése és törekvése, amelynek végül is jutalma a csodálatos gyógyulás. Bártimeus az isteni segítség tudatában minden erejét összeszedte és ezzel kivívta Jézus közelségét. Hite kérlelhetetlen tolakodásában és saját erőfeszítésében nyilvánult meg. Úgy tűnik, mintha történetünkben a csoda abból állna, hogy Isten életre kelti az emberben azt az erőt, amely által a beteg meggyógyul. Jézus maga jelenti ki: „Menj, a hited meggyógyított”. Jézus a gyógyítás elsősorban a beteg erejének, kitartó igyekezetének, hitének tulajdonítja.

Bártimeus igyekvésben kinyilvánuló hite figyelemre méltó. Nemcsak meg akarta magát gyógyíttatni, hanem mindenképpen meg akart gyógyulni. Megtörtént a Jézussal való találkozás révén.

Bártimeus nem úgy járt el, mint Bertold Brecht gyámoltalan gyerkőce, akitől ellopták a mozijegy árának felét és nem kiabált, csak lehorgasztotta fejét, magába zárkózott és tétlenül várta a segítséget. Végül azt is elvették tőle, amilye volt: a jegy árának másik felét. Neki utolsó erejét összeszedve még hangosabban kellett volna kiabálnia és toporzékolnia ahhoz, hogy jogorvoslásban részesülhessen (Bertold Brecht: Der hilfslose Knabe, in Gesammelte Werke 12, Suhrkamp, Frankfurt 1967, 381. o.). Ha így jár el, Bártimeushoz hasonlít, aki Brecht gyámoltalan gyerkőcével ellentétben valóban hangosan kiabált és orvoslást nyert. Bártimeus kiabált és összeszedte minden erejét. Segítségért esdekelt, de nemcsak úgy általában. Jézustól, Dávid fiától várt orvoslást, gyógyulást, üdvösséget és segítséget: „Jézus, Dávid fia, könyörülj rajtam”. Tudta, mit akar és ezt Jézus előtt világosan és érthetően megfogalmazta: Mester, látni akarok. Hitének ez a különlegessége. A vak mindenképpen látni akart és ezt az akaratot igyekezett Jézus elmélyíteni benne.

Ezt az emberi igyekezetet Jézus másutt is szorgalmazta. Ne féljetek! Ne csüggedjetek! Térjetek meg! Keressetek és zörgessetek! Imádkozzatok és kérjetek! Jézus valahányszor felfedezi az emberi igyekezetet (feléje) és látja, hogy az emberek tőle akarnak valamit és ezt előtte bátran és világosan megfogalmazzák, Jézus ezt a magatartást mindannyiszor hitként fogadja el és jutalmazza meg, mert ő kegyes és irgalmas Isten. Semmi olyat nem tesz, amire képesek vagyunk. Nem gázol szabadságunkba és emberi méltóságunkba. Elvárja, hogy magunk törekedjünk. Kiszedi belőlünk még a bennünk lappangó legparányibb hitet is, de sérthetetlenül hagyja szabad akaratunkat. Nem erőlteti rá kegyelmét senkire. Azoknak adja, akik törekszenek utána.

Bártimeus igyekezett. Istentől várt gyógyulást, de maga is mindent megtett annak érdekében, hogy visszanyerje látását. Hitt, és ez a hit arra képesítette, hogy vállalja Jézus útját, a keresztutat, a megdicsőülés útját, az utat Jeruzsálem felé: „visszakapta látását és vele tartott az úton” (Mk 11, 52). Jézus megjutalmazta elszánt akaratát: vágya teljesült, látott és ezért Jézus nyomába szegődött, vele tartott az úton, amelyen ezentúl neki is Üdvözítőjéhez hasonló megértést kell tanúsítania embertársai iránt.

Sokan Bártimeushoz hasonlóan ugyancsak a kérő, esdeklő imában fedezik fel igazán, hogy mit akarnak. Rájönnek, hogy Isten közelükben jár. A vele való szembesülés révén önmagukba szállnak, felismerik nyomorúságukat és képesek azt Isten elé tárni. Felnyílik a szemük és őszintén felismerik Istentől függő helyzetüket. Így velük is megtörténik a csoda. A végtelen Isten nekik is megáll az úton, akárcsak egykor Bártimeusnak, csupa szem és fül lesz irántuk, a vak meggyógyul és lát.

Isten azonban nem mindig úgy hallgatja meg kéréseinket, ahogyan azt szeretnénk. De mindig megengedi, hogy ügyes-bajos dolgainkkal útját álljuk, feltartóztassuk. Ha hozzá fordulunk, nem megy el mellettünk és életünk se olyan lesz, mint annak előtte. A kérő imádság által Isten nyomorúságos vakságunkban megpillant bennünket és meglátjuk őt. Ez a nagy csoda, amely ma is megesik.

Évközi 31. vasárnap

Olvasmány: MTörv 6, 2–6;

Szentlecke: Zsid 7, 23–28;

Evangélium: Mk 12, 28b–34.

Bevezető a szentmise kezdetén

Életünk egyik legnagyobb bölcsessége önmagunk, adottságaink, képességeink és gyengeségeink elfogadásában rejlik. Néhányan sohasem képesek erre, és így saját maguk keserítik meg önmaguk életét. Nem bírják elviselni saját magukat. Hogyan bírhatnának másokat? Az embernek tudomásul kell vennie, amit a nagy francia gondolkodó Blaise Pascal mondott: „Vagyunk valakik, de nem mi vagyunk a minden”. Aki ezt nem fogja fel és még önmaga hiányosságait sem képes elviselni, hogyan lesz képes mások egyéni szabadságát, jogát és sajátosságát elfogadni és tiszteletben tartani?

Enélkül nem szerethetünk, de főleg nem úgy, ahogyan Krisztus Urunk tanította: „Szeresd embertársadat, mint saját magadat” (Mk 12, 31). Szerinte a felebaráti szeretet fokmérője önmagunk szeretete. Ha önző vagyok és önzően viselkedem magam iránt, mennyivel inkább az leszek másokkal szemben!

Szentbeszéd

Melyik az első a parancsok közül

Mk 12, 28b

Ismerjük Jézus főparancsolatát: „Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedből.... Szeresd felebarátodat, mint önmagadat” (Mt 12, 30). Néha talán még bosszankodunk is miatta. Azt a látszatot kelti, mintha parancsra is lehetne valakit szeretni. Érezzük, hogy a főparancs követelménye felülmúlja erőnket. Megtartására alig látunk esélyt a hétköznapi életben.

Néhány pszichológus állítása szerint az ilyen erőnket felülmúló parancsok veszélyesek, mert gátlásossághoz, esetleg skrupulussághoz vagy fellegekben járó idealizmushoz vezetnek, elősegítik az agresszió, a tömegiszony, az ellenségeskedés és gyűlölet kifejlődését lelkünkben. A megállapítások gondolkodóba ejtenek és nem egyszerű dolog azokra megfelelően válaszolni.

A pszichológusok mégis figyelmen kívül hagyják, hogy a szeretet főparancsolata tulajdonképpen nem parancs, hanem isteni ajándék.

Ha valaki azt állítja, hogy nem tud úgy szeretni, ahogy ezt a főparancsolat sürgeti, igazat kell adnunk neki, mert a szeretet a hittel és reménnyel együtt isteni és belénk öntött erény, amelyre az ember saját magától sohasem lenne képes. Ezek az erények megkövetelik Isten közreműködését. Isten ajándék. Kegyelem.

A szeretet főparancsolatának gyakorlására, ha magunk nem is vagyunk képesek, de Isten feltétlenül képes arra általunk. Ez azt jelenti, hogy Isten előbb szeret és szeretett minket. Szeretetünk nem más, mint válasz arra a szeretetre, amellyel Isten előbb szeretett minket. „A szeretetnek nem az a lényege, hogy mi szeretjük Istent, hanem hogy ő szeret minket és elküldte fiát bűneinkért engesztelésül” – írja János apostol (1 Jn 4, 10) és hozzáfűzi – „Szeretteim, ha az Isten így szeretett minket, nekünk is szeretnünk kell egymást” (1 Jn 4, 11). Erről van itt szó.

A felebaráti szeretet számunkra csak Istentől, és Istenre vonatkoztatva kap igazi értelmet. Ez a szeretet kettős parancsa. Isten szeretetét nem lehet elválasztani a felebaráti szeretettől, mert „ha valaki azt állítja, hogy: „Szeretem az Istent”, de testvérét gyűlöli, hazudik. Mert aki nem szereti testvérét akit lát, nem szeretheti az Istent sem, akit nem lát” – olvassuk ugyancsak János apostol levelében (1 Jn 4, 20).

Az Isten- és emberszeretet szoros összekapcsolódása ismert volt már a zsidó törvény- és szentírás-magyarázók előtt is. Írásaikat a Talmud őrizte meg. Ez a könyv a törvény gyakorlati megközelítéséről tudósít és rávilágít arra, hogy az embernek tulajdonképpen csak Urát kell követnie magatartásában, mint ahogyan ezt Mózes 5. könyvében olvassuk: „Az Urat, a ti Isteneteket kövessétek” (MTörv 13, 5). A Talmud több más hasonló párhuzamot is felállít. Isten ruházza a mezteleneket: „Az Úristen pedig bőrből ruhát készített az embernek és feleségének, sőt felöltöztette őket” (Ter 3, 21). Hozzá hasonlóan az embernek is ruháznia kell a ruhátlanokat. Isten meglátogatta a betegeket: „Az Úr megjelent neki – Ábrahámnak, körülmetélése után szenvedése idején – Mamre terebintjenél” (Ter 18, 1). Hozzá hasonlóan nekünk is fel kell keresnünk a betegeket. Isten megvigasztalta a szomorkodókat: „Ábrahám halála után Isten megáldotta a fiát, Izsákot”. Így nekünk is vigasztalnunk kell egymást. Az Úr Moáb földjén a völgyben eltemette Mózest (MTörv 34, 6). Nekünk hasonlóan kell gondoskodnunk halottainkról.

Ezek a talmudi párhuzamok talán a mai ember számára idegenül hangzó magyarázatok és buzdítások, de mégis szemléletesen mutatnak rá a főparancsolat lényegére, az Isten- és emberszeretet összefonódására. Az embernek csak azt kell tennie, amit az Isten már előbb tett. Isten kudarcaink és nyomorúságos mivoltunk ellenére is elfogadott bennünket: hitvestársunkat, munkatársainkat, sőt, főnökünket is, még akkor is, ha azok idegeinkre mennek.

Feladatunk ezen isteni magatartás kialakítása: nem elítélni másokat, hanem megbocsátani, az igazságtalan megjegyzéseket fülünk mellett elengedni, másoknak szívünkből, időnkből és javainkból megfelelő mértékben juttatni. Keresztény életünk csak úgy igazi, ha áthatja azt az őszinte Isten- és emberszeretet, és Isten szeretetének eszközévé válunk. Különben hivatalosan keresztények, de valójában anonym ateisták vagyunk, mert megtagadtuk Istent, aki a Szeretet.

Évközi 32. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 17,10–16;

Szentlecke: Zsid 9, 24–28;

Evangélium: Mk 12, 38–44.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények számára belső kötelezettség és lelki szükséglet az első parancsolat megtartása: Uradat, Istenedet imádd és csak neki szolgálj. Egyöntetű elfogadásán túl viszont, még a hívő és gyakorló keresztények között is vitatott a parancs megtartásának módozata, a vallásosság formája.

Sokan a templomi istentiszteleteket tartják fontosnak, és úgy vélik, hogy a vasárnapi szentmisehallgatással eleget tettek vallási kötelezettségeiknek. Mások ezt nem tartják elsődlegesen szükségesnek. Ők úgy vélik, hogy Isten törvényeinek eleget tettünk, ha zárt ajtók mögött összetettük kezünket és így ájtatoskodtunk egyénileg és titokban. Ismét mások a Mária-tiszteletet helyezik vallásosságuk középpontjába. Többen közéleti síkon buzgólkodnak Jézus szellemében. Ők így vélnek eleget tenni Isten iránti kötelezettségüknek és az első parancsolatnak.

Mindenik Urát, Istenét szolgálja saját módján.

A mai szentmise olvasmányai arra emlékeztetnek, hogy a vallásos élet alapfeltétele az Istenre való ráhagyatkozás, az a bizalom, amellyel Istentől várjuk életünk sikerét a jelenben és a jövőben. Két özvegyről hallunk. Egyik is, másik is lemond földi élete egzisztenciális alapjairól és mindketten teljes bizalommal hagyatkoznak a gondviselő Istenre. Az igazi vallásosság képviselői. Egyedül Istent választották létük alapjául. Tőle vártak mindent, önfeledten, őszintén és igazán.

Szentbeszéd

Óvakodjatok az írástudóktól

Mk 12, 38

A mai evangéliumban elhangzó, írástudóknak szánt figyelmeztetések kétségtelenül a papokra és az egyházi személyekre vonatkoztathatók a leginkább. Jézus korának vallási vezetőit komoly szemrehányásokkal illette. Hiúsággal és címkórsággal vádolta az írástudókat. Kifogásolta hivatalnoki viselkedésüket és külsőséges vallásosságukat. Megbélyegezte őket. Pénzéhesek és anyagiasak: „felélik az özvegyek házát” – mondotta szószerint.

Ezeket a vádakat hallva, ma előszeretettel vonatkoztatjuk az egyházi személyekre. Felhánytorgatjuk, hogy míg Isten törvényeire tanítják a népet, addig viselkedésük nemegyszer nincs összhangban a maguk által hirdetett krisztusi tanítással. Míg néhányan nagy lábon élnek, addig közösségeikben nyomorognak az árvák és az özvegyek. A templomban talán még eleget buzgólkodnak, de kevesebbet a nyomortanyákon és a társadalmi periférián az elhagyottak között.

Ilyen és hasonló szemrehányásokkal Isten szolgáinak napjainkban éppúgy számolniuk kell, mint minden időben. A fonák élet őket is veszélyezteti, akárcsak sokakat közülünk, akik nemegyszer a farizeusi magatartás martalékaivá váltunk. Jól jön, ha Isten szava lelkiismeretvizsgálatra szólítja az igehirdetőket. Erre nekik éppúgy szükségük van, mint nekünk.

Jézus tanítása mindig általános érvényű. Amit mond Péternek, abból Pálnak is értenie kell. Ki mondhatja el magáról őszintén, hogy eleget tett keresztény hivatásának és küldetésének?

A farizeusi magatartás és vallásosság mindenkit fenyeget. Legtöbbször sajátos módon, állapotunknak és adottságainknak megfelelően érint bennünket. Még a legbuzgóbbaknál is fennáll a veszély, hogy tanúságtételükkel kudarcot vallanak. A fonák életmódtól nem ment meg sem gazdagság, sem szegénység, sem az előkelőség, sem az egyszerűség.

Jézus írástudókhoz intézett figyelmeztetése mindenkihez szól, mert mindannyian elmaradunk keresztény küldetésünk mögött: a szolgálat, a felebaráti szeretet, a nagylelkűség terén... A keresztény tanúságtétel nem presztízskérdés. Címtől, rangtól függetlenül mindenkit egyformán kötelez. A keresztény tanúságtétel nemcsak valamely tekintéllyel rendelkező réteg előjoga, hanem minden megkeresztelt ember kötelessége: Nyílt versenyben kibontakozó önátadás Istennek. Amit tőlük elvárunk, nekünk is gyakorolnunk kell.

A hívők imájának és istentiszteletének komolysága éppúgy összefügg mindennapi viselkedésükkel és magatartásukkal, mint a papok és írástudók igeszolgálata és tanúsága.

A mai evangélium két egymással ellentétes magatartást tár fel: az írástudók és az özvegy magatartására irányítja figyelmünket. Jézus az egyik példázatban óva inti az írástudókat, a másikban példaként állítja elénk az özvegyet. Csupán két fillért dobott a perselybe. Említésre sem érdemes, Jézus mégis nagyra értékeli ezt a kis adományt és az asszony tettét: „Bizony mondom nektek, ez a szegény özvegy többet dobott mindenkinél, aki csak dobott a perselybe. Mert ők a feleslegükből adakoztak, ez pedig mindent odaadott, ami csak szegénységéből telt, egész megélhetését” (Mk 12, 43–44).

Jézus felmagasztalta az asszonyt, mert adománya révén kifejezésre juttatta Isten iránti rendíthetetlen bizalmát és ragaszkodását. Teljesen ráhagyatkozott Istenre és kiszolgáltatta magát neki. Jézus elsősorban nem az asszony teljesítményét mérlegelte, hanem jóravaló szándékát. Számára a szándék volt a fontos és az Istenbe vetett bizalom: az önátadás, a ráhagyatkozás Istenre. Így lett Isten ígéreteinek várományosa: „Boldogok a lélekben szegények, mert övék a mennyek országa” (Mt 5, 3).

Ma számunkra jó eső érzés elítélni a képmutató farizeusokat és felmagasztalni az Istenre hagyatkozó özvegyet. A képmutatók azonosítása nem esik nehezünkre. Előszeretettel alkalmazzuk Jézus fenyegetését az egyházi személyekre. Hivataluk, lehetőségeik és kiváltságaik révén valóban nagy veszély fenyegeti őket, hogy magatartásukkal az álnok írástudók szintjére süllyednek. Sáfárkodásukról egyszer mindenképpen számot kell adniuk Isten előtt.

Ugyanakkor arról se feledkezzünk meg, hogy mi sem vagyunk felvértezve az esendőség ellen. Vagy talán képesek vagyunk elkerülni a hiúságot és a külsőséges vallásosságot? Hányszor helyezzük egyéni érdekeinket minden más elé és mit sem törődünk mások kárával? Az írástudók bűneibe magunk is beleesünk minden síkon és különféle formában. Vajon semmi kivetni valót sem találunk életünkben? Tetteink semmi kívánni valót sem hagynak maguk után? Vajon nem kérdőjelezhető meg „igaz” jámborságunk, imánk és istentiszteletünk?

Az egész megélhetését elajándékozó özvegy magatartása tulajdonképpen saját mivoltunk, keresztény tanúságtételünk őszinteségét teszi próbára. A jámbor özvegy nem címekben, karrierben, pénzben vagy vagyonban bízott, hanem egyes-egyedül az üdvözítő Istenben. Tőle várt mindent.

Vajon ez rólunk is áll? Az őszinte vallásosság területén Krisztus evangéliuma még sokat kívánhat tőlünk! Ezért mielőtt másokat megszólnánk, seperjen előbb mindenki a saját háztáján.

Évközi 33. vasárnap

Olvasmány: Dán 12, 1–3;

Szentlecke: Zsid 10, 11–14. 18;

Evangélium: Mk 13, 24–32.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az egyházi év utolsó vasárnapjai az elmúlásra, biztos léptekkel közeledő halálunkra és a világ végére irányítják figyelmünket. Így a mai szentmise olvasmányai is. Különösen az evangélium ragadja magával képzeletünket. Amit a természettudományos kutatások számokkal és felmérésekkel igyekeznek igazolni, azt evangéliumi szakaszunk meggyőző, drámai képekkel ábrázolja. Rettenetes valóságot tár elénk: elkerülhetetlen az emberiség és a világmindenség pusztulása.

A természettudományok és a Szentírás egyformán biztosra veszik a világ jelenlegi rendjének összeomlását. Egyöntetűen vallják, hogy a világ pusztulásának órája teljesen bizonytalan.

A katasztrófa és a vég mindenesetre közeleg. Isten vigasztaló igéje nélkül meglehetősen aggasztólag és bénítólag hat.

A hívő ember számára a vész nem kilátástalan valóság. Bátorságot és vigaszt nyújt neki Jézus ígérete: „Az ég és föld elmúlnak, de az én szavaim nem múlnak el” soha (Mk 13, 31). Az istenfélő ember elpusztul, de meg nem semmisül. Isten a halálon át az örök életbe vezeti.

Szentbeszéd

Meglátjátok az Emberfiát, amint eljön a felhőkön, nagy hatalommal és dicsőséggel

Mk 13, 26

Az utóbbi időben sokszor leírták és elmondták, hogy korunk embere halhatatlansági őrületben szenved. A pszichoanalitikusok az ember istenkomplexusáról beszélnek. Azt állítják, hogy komoly gátlásaink vannak Istennel szemben. Mégis úgy tűnik, mintha korunk embere levetette volna elődei kisebbségi érzését Istennel szemben. Sőt, nagyzási mániába és mindenhatósági őrületbe esett. Azt gondolta, ha keresztrefeszíti Istent, máris örökölni fogja mindenhatóságát. Megpróbálta letaszítani trónjáról Urát, hogy könnyebben kisajátíthassa isteni tulajdonságait. Őrületes kalandjának nem maradtak el következményei. Az ember mesterkedései révén válságos állapotba került az egész teremtett világ. Az istenné kikiáltott ember szétrombolta a Föld védő légrétegét. Pusztítja a fákat, a növényeket és az állatokat. Durván belekontárkodik az élet továbbadásának törvényeibe. Manipulálja a géneket. Gyilkos fegyvereket gyárt, csillagháborúval fenyeget. Az éggel és földdel el akarja pusztítani önmagát.

A tudósok időnként riadót fújnak. Vészkiáltásuk legtöbbször süket fülekre talál. Aggasztó kijelentéseiket legtöbbször esti híradónak vagy napi újságcikknek tekintjük, amolyan napi műsornak, amelyet holnap másik követ és hamar elfeledünk. Hozzászoktunk a fenyegető veszélyekhez. Nem vesszük komolyan.

Hogyan szólhatunk ezek után bizakodóan a végítélet napjáról, „ama rettenetes napról”?

A keresztények mégis reményekkel néznek a nagy nap elé. Számukra a várható világégés és katasztrófa nem a vég.

Erről hallottunk a mai evangéliumban. Krisztus dicsőséges eljöveteléről a világ végén. Vajon érdekel ez bennünket? Talán már el sem képzelhető a végpusztulás Krisztus Urunk végső győzelme nélkül? Miért ne lehetne ez a vég az emberiség történelmének végső kudarca, az önmagunk által előidézett katasztrófa és végső pusztulás?

Dániel könyve írójának idején (Kr. e. 167–164) egyszerű volt ezekre a kérdésekre válaszolni. Ő még könnyen lelket verhetett az istenfélő csüggedőkbe. Bátorította őket, hogy tartsanak ki az üldözések és megpróbáltatások idején, mert Istennél a győzelem. Ő megmenti mindazokat, akik beírták nevüket az élet könyvébe. Isten igéjével vigasztalta a megváltás után sóvárgó népet: Az érteni tudók ragyogni fognak örökkön örökké, miként a csillagok (vö. Dán 12, 1–3).

Tagadhatatlan, hogy ezekkel az igékkel a történelem folyamán többször visszaéltek. Akadtak tudálékosak, főleg szektás körökben, akik a világ végét, Isten országának végső eljövetelét, a szabadulás napját, sőt, még a megmenekültek számát is pontosan tudni vélték.

Jézus mindezek ismeretét egyedül az Atyának tartotta fenn: „Ám azt a napot vagy órát senki sem tudja, az ég angyalai sem, sőt még a Fiú sem, csak az Atya” (Mk 13, 32).

Ugyanakkor „az érteni tudóknak” megerősíti a Dániel próféta által hirdetett isteni ígéretet és emberségre inti őket (Mk 13, 35). Példabeszédet mondott nekik a fügefáról. Helyenként Palesztinában egyedüli fa, amely télre lehullatja levelét. Rügyezése itt egyértelműen a nyár érkezését jelzi. „Amikor hajtása már zsendül és levelet hajt, tudjátok, hogy közel van a nyár” – mondja Jézus (Mk 13, 28). Ugyanezt a figyelmességet és gondosságot várja el tanítványaitól. Föltámadása óta tudniuk kell következtetéseket levonni Isten országának és az isteni életnek csalhatatlan előjeleiből. Jézus föltámadása óta a tanítványok, a világ legnagyobb katasztrófájának ellenére, joggal remélhetik a világ végső beteljesedését és az új élet kezdetét Isten országában.

Az európai féltekén ma a hanyatlás és pusztulás sok jelével találkozunk. Növekszik a nihilisták és életuntak száma. Sok az eltelt és mindenből kiábrándult ember, akik senkit és semmit sem kedvelnek. Lehetetlen nem észrevenni a jeleket, amelyek az ember és egész környezete elpusztítására irányulnak. Kik értelmezzék ezeket, ha nem a keresztények? Nekünk értenünk kell az idők szavát és válaszolnunk kell azokra. Ezért síkra szállunk az élet védelméért és felvesszük a harcot mindennemű rombolással szemben. Nem mintha a földön biztosíthatnánk végső kiteljesedésünket és örökre itt szeretnénk sátrat verni, hanem azért, mert hisszük, hogy életutunk végén üdvözítő Istenünkkel találkozunk, aki megígérte, hogy eljön nagy hatalommal és dicsőséggel, és összegyűjti választottait a szélrózsa minden irányából, a föld szélétől, az ég határáig (vö. Mk 13, 26–27).

Számunkra Jézus föltámadása óta a világ elmúlása szorosan összekapcsolódik az új éggel és az új földdel, a beteljesült élet nagy reményével. Nem csatlakozunk sokak mindenhatósági őrületéhez, mert tudjuk, hogy Isten nélkül semmik vagyunk. Hiszünk végtelen szeretetében. Tőle várjuk az üdvösséget életünk minden napján és azon a végső órán, amelyet Istenen kívül senki sem ismer.

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

Olvasmány: Dán 7, 13–14;

Szentlecke: Jel 1, 5–8;

Evangélium: Jn 18, 33b–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Századunk elején Európában számos királyság dőlt össze. A legtöbb országból elzavarták az uralkodót. Sokhelyütt kikiáltották a köztársaságot és a nép vette át a hatalmat. A nép nevében aztán az új uralkodók elkobozták a királyok vagyonát, megfosztották őket korábbi jogaiktól és kiváltságaiktól. Sárba taposták a királyi koronákat és romba döntötték a királyi trónusokat. Minden jel arra mutatott, hogy a népek kiábrándultak a királyságokból és keveset törődnek a királyi méltósággal és címekkel.

XI. Piusz pápa 1925-ben mégis ezt az alkalmatlannak látszó időt választotta Krisztus király ünnepének elrendelésére az egyházban. A pápai intézkedés időzítése arra mutatott, hogy Krisztus király és országa semmiképpen sem függ össze a múlandó földi hatalmasságokkal és egyáltalán nem áll összefüggésben a változó korok társadalmi rendszereivel. Ezek jöhetnek és mehetnek. Krisztus király birodalma független és az örökké fennmarad, mert országa nem e világból való.

Krisztus királysága egyes egyedül abban nyilvánul meg, hogy szüntelenül tanúságot tesz az igazságról: „Arra születtem, s azért jöttem a világba” – mondja Jézus –, „hogy tanúságot tegyek az igazságról”. Ehhez követőinek ennyit fűzött: „Aki az igazságból való, hallgat szavamra” (Jn 18, 39).

Szentbeszéd

Aki az igazságból való, az hallgat a szavamra

Jn 18, 37

Nem divatosak a királyi címek. Őfelségének sem szívesen szólítunk senkit. Az egykori udvari címek használata maradi gondolkodásra vall.

A keresztények mégis Uruknak és Királyuknak vallják az Isten Fiát. Krisztus királynak szólítják, még akkor is, ha ez a cím nem modern és többen megütköznek rajta.

A legtöbb kereszt felső részének kis táblácskáján felirat van, amely fennkölt egyszerűséggel hirdeti, hogy Krisztus királysága nemcsak jámbor hagyomány, hanem valóságos történelmi tény. Az egykori latin nyelvű felirat négy nagy kezdőbetűje, az INRI, a modern történetírás megdönthetetlen dokumentumai közé tartozik. Lapidáris latinsággal közli: Jesus Nazarenus Rex Judaeorum. Ez magyarul így hangzik: A Názáreti Jézus a zsidók királya. Történelmileg vitathatatlan, hogy a Názáreti Jézust valóban mint a zsidók királyát feszítették keresztre. Jézus a rómaiak helytartója előtt hivatalosan magára vállalta ezt a címet, jóllehet rögtön hozzáfűzte, hogy országa nem e világból való.

Királyi címe ellenére Jézus sohasem hordott igazi koronát. Tövisből font koronát is csupán csúfságból tettek fejére, meghurcoltatásának idején, a szórakozásra éhes katonák. Sohasem volt földi királysága és sohasem rendelkezett az uralkodók földi hatalmával. Ilyen irányú szándékai sem voltak. Nem hordott királyi palástot, de mindig szívesen viselte a szegény emberek ruháját. Külsejét tekintve senki sem sejthette magasztos hivatását, de mindenki felfedezhette azt rendkívüli tanításában. Tanítása valóban elárulta, hogy Jézus az Isten fölkentje és prófétája, az Ég királyi követe. A történelem nem ismer hozzá hasonló királyt.

A mai evangélium szemléletesen állítja szembe Pilátust és Jézust. Egymástól merőben különböző világot és uralkodói stílust képviselnek. Pilátus számára a „zsidók királya” kifejezésnek csakis földi és politikai értelme lehet. Jézus vállalja a földi királyoktól kölcsönzött címet, de azonnal helyesbíti ennek igazi tartalmát: országa nem e világból származik és annak semmi köze a földi királyságokhoz. Ha így lenne, fegyveres katonái lennének. Neki azonban nincsenek katonái, csak követői és tanítványai, akiknek viszont abban az órában még csak eszükbe sem jutott, hogy Mesterük védelmére keljenek. Jézusnál az erőszak alkalmazásának legkisebb jelét sem tapasztaljuk. Üldözőinek is ellenállás nélkül adta át magát.

Mindez semmiképpen sem akarja azt a látszatot kelteni, mintha Jézus ebben a világban egyáltalán nem akarná isteni uralmát érvényre juttatni.

János evangélista beszámolójából hallottuk, hogy Jézus király, akinek fő feladata, hogy tanúságot tegyen az isteni igazságról és ezáltal felépítse közöttünk az Isten országát. Ugyanakkor az evangélista azt is jelezte, hogy Krisztus király által maga Isten fordul hozzánk és általa kinyilatkoztatja az igazságot, mint ahogyan ezt Jézus kijelentette: „Arra születtem és azért jöttem a világba, hogy tanúságot tegyek az igazságról” (Jn 18, 37). A vallomáshoz Jézus komoly jelentőségű toldalékot fűzött: „Aki az igazságból való, hallgat szavamra”. Pilátus képtelen volt felfogni ezt az igazságot és ezért halálra ítélte Jézust.

Krisztus király tanúságtételét az igazságról nemcsak Pilátus ismerte félre. Közel 2000 év óta sokan félreismerték Őt.

Krisztus király tanítása állandó kihívás. Állásfoglalásra sarkall és arra ösztönöz, hogy felülvizsgáljuk hűségünket az igazság koronájához és a töviskoronás Krisztus királyhoz. Koronája választás elé állítja nemcsak a keresztényeket, de az egész emberiséget. A döntést mégis mindenkinek személyesen kell meghoznia. Egyéni döntésünktől függ, hogy melyik táborhoz csatlakozunk: a csúfolódókhoz vagy az Isten előtt hódolókhoz.

A szentmisék résztvevői valójában már döntöttek. Ismételten hódolatra gyűlnek össze Krisztus király előtt és meggyőződéssel vallják, hogy az emberiség számára nem az aranyozott koronák, nem a hatalom és a dicsőség jelentik a legfőbb jót, hanem a hit, remény és szeretet, amelyről Jézus közöttünk tanúságot tett. A hitüket gyakorló keresztények nem a nagytanácsosok és pilátusok oldalán keresik helyüket, hanem Krisztus Urunk oldalán. Isteni tanítómesterükhöz hasonlóan nem hisznek az erőszak, a civakodás, az okosnak vélt ügyeskedések győzelmében és mások csalafinta kijátszásában. Arra törekszenek, hogy saját környezetükben elősegítsék az igazság és igazságosság győzelmét, Isten birodalmának, Krisztus király országának megvalósulását a Földön.

Ez a döntés nem könnyű. Sokan nagy előszeretettel sütkéreznek az igazság fényében. Szeretik Krisztus király udvarának pompás ragyogását. Legtöbbször mégis semmi közük a töviskoronás Krisztus király küzdelmes életéhez. Amikor Urukat szidják és gyalázzák, ők sehol sem láthatók. Tűrik Mesterük becsmérlését és csendben lapulnak. Sokszor kötnek ún. életrevaló kompromisszumokat, ha kell, még Istenük ellenségével is. Külsőleg úgy tűnik, mintha Krisztus király seregében állnának. Valójában rég dezertáltak. Elhagyták imáikat, vasár- s ünnepnapi szentmiséiket, megfeledkeztek szentgyónásaikról és szentáldozásaikról, Isten legfőbb parancsolatáról, a szeretet gyakorlásáról. A dezertálás jelei. A szökés hajlandóságát önmagunkon is megvizsgálhatjuk, ha megválaszoljuk a kérdést: Hol, mikor és milyen módon távolodtunk el Krisztus király zászlójától?

A mai vasárnap alkalom arra, hogy felülvizsgáljuk és felújítsuk a keresztség, az elsőáldozás, a bérmálás és a többszöri szentgyónások alkalmával tett ígéreteinket Istennek. Krisztus király ünnepe bátor keresztény tanúságtételre szólít. Felidézi Jézus figyelmeztetését: „Azokat, akik megvallanak engem az emberek előtt, én is megvallom majd mennyei Atyám előtt. De aki megtagad az emberek előtt, azt én is megtagadom mennyei Atyám előtt (Mt 10, 32).

C év

Előszó

Hitébresztőnk a szentmise olvasmányok „C” sorozata alapján főleg Szent Lukács evangéliumára támaszkodik és szervesen kapcsolódik a szentmise olvasmányok „A” és „B” sorozata alapján készült előző két Hitébresztőnkhöz. Mindhárom kötet sajátossága, hogy a korszerű témáktól sem idegenkedő szentbeszédek mellett, ünnepre hangoló és előkészítő jellegű bevezetőket kínál a szentmisék megnyitó szakaszához. Az általános liturgikus rendelkezések és irányelvek értelmében a bevezetőknek az a célja és feladata, „hogy az egybegyűlt híveket közösséggé formálják, és előkészítsék Isten igéjének figyelmes hallgatására, az Eukarisztia méltó ünneplésére” (vö.: A Római Misekönyv Általános Rendelkezései, 24. p.). Gyakorlati hasznukat az új evangelizáció szolgálatában és az eucharisztikus közösségek kialakításában az igehirdetők többfelé felismerték.

A sorok írója Kis Szent Terézzel vallja: minden kegyelem. Jól tudja, hogy munkája gyümölcséért mindenek előtt a mindenható és irgalmas Úristen szent nevét kell áldania. Ugyanakkor hálás köszönettel tartozik mindazoknak, akik munkáját elősegítették: megértő híveinek és munkatársainak, de kiváltképpen dr. Kada Lajos bonni nuncius és c. érsek úrnak Hitébresztőnk elé írott bevezető szép soraiért és Msgr. Valentiny Géza prelátus úrnak a könyvek kiadatásához nyújtott erkölcsi és anyagi támogatásáért valamint a Szent István Társulat igazgatójának és munkatársainak a könyvek technikai kivitelezéséért. Hálásan köszönöm szíves támogatásukat és Isten fizesse meg minden jótéteményüket.

Cserháti Ferenc

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Olvasmány: Jer 33, 14–16;

Szentlecke: 1 Tessz 3, 12–4, 2;

Evangélium: Lk 21, 25–28. 34–36.

Bevezető a szentmise kezdetén

A kereszténység ma világszerte hangosan hirdeti az idei advent kezdetét. Még négy hét és itt a karácsony. A szabad demokratikus államok keresztény polgárai és a közélet általában szívesen veszi tudomásul ezt a hírt.

Az egyházi igehirdetés mégis komoly nehézségekbe ütközik, ha a keresztény állampolgárokat megpróbálja ráébreszteni az adventi időszak tulajdonképpeni lényegére, értelmére és céljára.

Általában elenyésző azok száma, akiknek advent, igazi céljának megfelelően, komoly felkészülést jelent a Jézus Krisztussal való találkozásra. Advent arra hivatott, hogy életváltozást idézzen elő, elősegítse és előmozdítsa a hívő emberek személyes és bensőséges találkozását Jézus Krisztussal a keresztény közösségekben és a társadalomban: előkészítsen a nagy találkozásra Jézus Krisztussal halálunk óráján és a világ végén. Advent évente visszatérő egyházi program, amelynek megvalósítása növekvő nehézségekbe ütközik.

A keresztények többsége közömbös környezetben és szórványban él. Adventi magatartásukat legtöbbször materiális tényezők, a karácsonyi bevásárlások és készülődések határozzák meg. A legtöbben advent lelki vonatkozásával mit sem törődnek, a testi javak és anyagiak után futnak. Ők a legkevésbé sem fogták fel advent valódi értelmét.

Az igazi adventi hangulat és magatartás képletét a zsoltáros már évezredekkel korábban összeállította. Fohásza valódi karácsony előtti program:

„Uram, mutasd meg nekem útjaidat,

taníts meg ösvényeidre!

Vezess igazságod szerint és taníts engem,

hiszen te vagy az én Istenem és gyámolom,

minden időben benned bizakodom!” (Zsolt 25, 4–5).

Szentbeszéd

Nézzetek fel, és emeljétek föl fejeteket

Lk 21, 28

Újra itt az advent. A keresztények számára ez a Krisztusra való várakozás és a Vele való találkozás előkészítésének szent időszaka. Advent hallatára eszünkbe jutnak a Roráté misék, a mikulásnapi ünnepségek, az adventi koszorúk pislákoló gyertyái, a „Szállást keres a Szent Család” szomszédoló és imádságos összejövetelei. Hallatára néhányunkban emlékek idéződnek: a krampuszok játéka és a kántálásra készülő ártatlan gyerekek várakozása, a csillagjárás és betlehemezés szövegeivel és énekeivel kínlódó serdülők izgalma. Emlékszem, hogy ez idő tájt már gyerekkoromban is valamiféle megmagyarázhatatlan izgalom és láz fogta el az embereket. Azóta ez a láz csak fokozódott és időközben bevásárlási rohanássá fajult. Adventben korábban is nyüzsgött a nép: az asszonyok szaporán mostak és takarítottak, közbe-közbe jókat veszekedtek, a férfiak az udvaron nagyokat ittak és vitatkoztak. Már akkor eltűnődtem: ez lenne az adventi várakozás szent ideje? Ebből állna az adventi előkészület? Így egyengetjük az Úr útját?

Tulajdonképpen kire vagy mire várakozunk adventben? Mire készülődünk ilyen lázasan? A hívő keresztények adventben Urunk Jézus Krisztus eljövetelét várják és a vele való találkozásra készülődnek. Szépen hangzó program. Mit mondanak tapasztalataink? Egyáltalán bekapcsolódhatunk-e még a keresztények évente visszatérő adventi programjába? És ha igen, hogyan?

Először úgy, hogy éber hittel várjuk Urunk Jézus Krisztus eljövetelét és hittel valljuk, amit földi életében megígért: „újra eljövök, és magammal viszlek benneteket, hogy ti is ott legyetek, ahol én vagyok” (Jn 14, 3). Szavai ma is érvényesek, és mindenkire vonatkoznak. Arra utalnak, hogy egykor mindenkinek meg kell jelennie az élő Isten ítélőszéke előtt. Ez a nagy találkozás mindenki számára elérkezik, és a halál pillanatában következik be. A Szentírás tanúsága szerint számunkra ekkor újra eljön Urunk, Jézus Krisztus, hogy magával vigyen az örök hazába. A hívő keresztények bizalommal vallják, hogy ezen a nagy találkozáson Jézus Krisztussal valóra válik, amit Jézus a végítélettel kapcsolatosan mondott: „elérkezik az óra, amikor a sírokban mindnyájan meghallják az Isten Fia szavát, és előjönnek. Akik jót tettek, azért, hogy feltámadjanak az életre, akik gonoszt tettek azért, hogy feltámadjanak a kárhozatra” (Jn 5, 28–29). Az isteni ígéret komolyságát hivatottak kihangsúlyozni azok a végítélet napján bekövetkező változások, amelyekről szentmisénk evangéliumában olvastunk: „Jelek lesznek a Napban, a Holdban és a csillagokban, a földön pedig kétségbeesett rettegés a népek között a tenger zúgása és a hullámok háborgása miatt. Az emberek megdermednek a rémülettől, és a világra zúduló szörnyűségek várásában. A mindenség összetartó erői megrendülnek. Akkor majd meglátjátok az Emberfiát, amint felhőn jön, nagy hatalommal és dicsőséggel. Amikor ez teljesedésbe kezd menni, nézzetek fel, és emeljétek föl fejeteket, mert elérkezett megváltásotok ideje” (Lk 21, 25–28).

Szentírási szakaszunkból kitűnik, hogy a hívő ember várakozása a nagy találkozásra nem hiábavaló. Érdemes készülődnie az Úr eljövetelére, mert megváltása ideje bekövetkezik: Isten valóra váltja ígéretét és eljön. Evangéliumi szakaszunk jelzi, hogy Jézus Krisztus a világmindenség Ura és Fejedelme. Neki engedelmeskednek a természet erői. Ő a teremtett világ fenséges királya és Ő bármikor eljöhet az ég felhőin, nagy hatalommal és dicsőséggel. Hogy ez mikor következik be, nem tudjuk, de bizonyos, hogy egyszer mindenki számára elérkezik a nap, amelyen kétséget kizáróan bárki beláthatja a Krisztus-hívők igazát. Akkor majd sokan rájönnek, hogy a hívők nem voltak olyan buták, mint ahogyan azt néhányan gondolták. Hitük sem volt ostobaság. A keresztények nem tévedtek, amikor imádkoztak, bíztak és reméltek. Megbocsátó jóságuk és irgalmas szeretetük nem volt ostobaság, sem a sok áldozat és szenvedés, amelyet Istenükért és embertársaikért vállaltak az életben. Akkor majd kiderül, hogy a hívek egyáltalán nem fecsérelték el életüket és nem pazarolták el fölöslegesen idejüket és energiájukat, amikor az igazságért és igazságosságért, a szeretet és béke országának megteremtéséért fáradoztak. Ez a nap majd kinyilvánítja, hogy a keresztények nem voltak ostobák, amikor áldozatokat vállaltak életükben. Kiderül, hogy a betegek szenvedése sem értelmetlen és a jócselekedetek örök értékűek. A Krisztus-hívők mind ezeket már életükben tudták, számoltak Jézus Krisztus eljövetelével és szorgalmasan készülődtek érkezésére. Ők ismerték Urunk intő szavát: „Vigyázzatok, nehogy elnehezedjék szívetek a mámorban, a tobzódásban, meg az élet gondjaiban és készületlenül érjen benneteket az a nap” (Lk 22, 34).

„Virrasszatok hát és imádkozzatok szüntelenül” (Lk 21, 36) – figyelmeztet Jézus. Akik hangját komolyan veszik, advent igaz programjának megvalósításából kiveszik részüket: az eddigieknél több időt szakítanak az imára, Szentírás-olvasásra, és néha még egy vallásos könyvet is kezükbe vesznek, nem hanyagolják el a közös családi imát, rendszeresen és buzgón látogatják a szentmiséket és élnek a szentségek adta lehetőségekkel.

A legbuzgóbb adventi lelkigyakorlat sem sokat ér, ha nem párosul hozzá az irgalmasság testi-lelki cselekedeteinek gyakorlása. „Tegyetek jót” (Lk 6, 35) – üzeni Jézus különösen az adventi hetekben. Az utolsó napon számon kéri: mennyiben teljesítettük parancsát? Adtunk-e az éhezőknek és szomjazóknak? Segítettünk-e a jövevényeken és a szükséget szenvedőkön? Felkerestük-e a betegeket, a magányosokat és a foglyokat? Nem felejtkezik meg egyetlen mulasztásunkról sem, de ugyanakkor emlékezni fog még legkisebb jótéteményünkre is, amellyel valaha megörvendeztettünk valakit: „Bizony mondom nektek, amit a legkisebb testvéreim közül eggyel is tettetek, velem tettétek” (Mt 25, 40).

Advent első vasárnapjának evangéliuma félelmetes képekkel ábrázolja az Úr érkezésének napját. Ugyanakkor arra is utal, hogy Krisztus Urunkkal még a legkatasztrofálisabb világégés közepette sem kilátástalan az életünk. Istennel joggal remélhető a teljes emberi kibontakozás. Így a keresztények számára az Úr érkezésének napja igazi örömünnep. Nem félnek, mert félik az Istent, aki mindig velük van, és kimenti övéit minden bajból (Zsolt 18, 34). A zsoltáros szavaival bizakodnak:

„Lelkünk remél az Úrban.

Ő a mi segítségünk és pajzsunk.

Szívünk őbenne ujjong,

szent nevében bizakodunk” (Zsolt 33, 20–21).

Advent 2. vasárnapja

Olvasmány: Bár 5,1–9;

Szentlecke: Fil 1,4–6. 8–11;

Evangélium: Lk 3,1–6.

Bevezető a szentmise kezdetén

Mindig voltak, akik Isten jó hírét közvetítették. Közéjük tartozott Szent Pál, a nemzetek fáradhatatlan apostola és Keresztelő Szent János, a Jordán-melléki aszkéta életű bűnbánati prédikátor.

Szentmisénk szentírási szakaszai által ma ők hirdetik Isten jó hírét, azt, hogy Isten üdvösséget ígért az embernek.

Ezt az üdvösséget mi is elnyerjük, ha saját életünkben és közösségünkben Isten útjának építésén fáradozunk.

Az adventi napokban erre több lehetőség kínálkozik. Az Úr útját építjük, ha beismerjük hibáinkat, kibékülünk haragosainkkal vagy megfékezzük harácsolási szenvedélyünket és fokozzuk Istenhez fűződő kapcsolatunkat. A próféta ígérete alapján így mindannyian meglátjuk Isten üdvösségét.

Szentbeszéd

Készítsétek az Úr útját

Lk 3, 4

1982 nyarán a svájci tv többször beszámolt a közel 20 km hosszú Szent Gotthard alagút építésének munkálatairól. Az emberi géniusz szinte emberfeletti teljesítményéről volt itt szó: a természet vad erői ellen folytatott küzdelemről és győzelemről. Ez az alagút a svájci Alpok egyik legmagasabb és legmasszívabb hegyvonulatát töri át, a Szent Gotthard hegységet. Ez a sziklák mélyét átszelő hatalmas mű könnyed összeköttetést teremt Svájc egyik legszebb kantonjával, a tavairól és meleg időjárásáról, a déli virágairól és festői tájairól híres Tessin tartománnyal, az üdülők svájci paradicsomával. A televízió többszörösen beszámolt az alagútépítés sokszor legyőzhetetlennek tűnő akadályairól, a lépésről-lépésre előbukkanó fenyegető veszedelmekről: a földcsuszamlásokról, beomlásokról és vízszivárgásokról, a levegő hiányáról és a gránitkemény kőzetrétegekről. Akik a riportok képeit látták, hamarosan meggyőződtek az útépítési munkálatok tömérdek akadályáról és a legyőzésükhöz szükséges emberfeletti küzdelemről.

A Jordán-melléki Keresztelő János a maga idején még nem nézhette végig az autópályák keletkezését. Sziklákat átfúró hatalmas alagutakat sem láthatott. Ezzel szemben jól ismerte Júdea sivatagos pusztáit, Jerikó kietlen környékét, a kiégett sziklahegyeken átvezető úttalan utakat. Ezek egyébként az elmúlt 2000 év folyamán alig változtak valamit.

1980-ban még szemtanúja lehettem annak a két beduin útépítő munkás kínlódásának, aki Jeruzsálem és Jerikó között megpróbálta egyengetni kétkezi munkával a sziklák mentén kígyózó, inkább csapásnak mint ösvénynek tűnő kacskaringós utat. Kezdetleges, lapátra emlékeztető kézi alkalmatossággal törte a követ, a törmeléket vesszőből font saroglyán hordta a nagyobb gödrökbe az alig kivehető hegyi úton. Valószínű, hogy 2700 évvel korábban Izajás prófétának hasonló élményben volt része. Krisztus Urunk korában Keresztelő János ugyancsak végignézhette a két útépítő beduin elődjeinek verejtékes fáradozását. A közös élmény hatására Izajás korábbi szavaival hívta fel kortársai figyelmét az Ég követének eljövetelére és a vele kapcsolatos előkészületekre. A mai szentmise evangéliumában olvastuk: „Készítsétek az Úr útját, egyengessétek ösvényeit. A völgyeket töltsétek fel, a hegyeket, halmokat hordjátok el, ami görbe legyen egyenessé, a göröngyös változzék sima úttá, és minden ember megláthatja az Isten üdvösségét” (Lk 3, 4–6).

A munkáséletből vett képek Isten útjára irányítják figyelmünket, az isteni kapcsolatok úthálózatára, amely kiépítése a keresztény ember számára állandó feladat és mindig komoly nehézségekbe ütközik. Isten útjának akadályai nemcsak képek, konkrét valóságok: az emberi magatartások olyan sajátos formái, amelyek folytonosan megzavarják Istenhez és embertársainkhoz fűződő kapcsolatainkat. Isten útjának akadályait legelőször önmagunkban kell keresnünk, aztán közvetlen környezetünkben és a társadalomban. Ennek megfelelően a gátak elhárítási munkálatai is különbözőek. Annyi viszont bizonyos, hogy Isten útjának egyengetését elsősorban nem valamiféle speciális egységektől és különleges alakulatoktól, kívülről és másoktól kell várnunk, hanem azt mindenekelőtt saját magunkon és személyesen kell elkezdenünk. Az állami törvényhozás, a rendőrség, az iskola, az egyházi intézmények és az egyházak sokat tehetnek Isten útjának kiépítése érdekében, de a valóságban Isten sima és egyenes útjának megteremtése elsősorban az egyének megtérésétől és hozzáállásától függ.

Isten úthálózatának építési terveit és a hozzá szükséges eszközöket bizonyára sokan ismerik. A szeretet, az egység és egyetértés, az igazság és az igazságosság útjának kiépítéséről van itt szó az Istenre hagyatkozó istenfélelem által. Ami bennünk ezt a célt megakadályozza, az gát, sorompó, szakadék, utunkat álló sziklatömb. Lelki életünk egyéni akadályai ezeknél még sokkal változatosabbak, olyannyira, hogy azok Isten előtti felmérésére mindenki saját maga képes a leginkább.

Az Isten előtti felmérés megkönnyítése érdekében itt csak néhány utalással szeretnék az adventi önvizsgálódó „útépítők” segítségére sietni.

Korunkban elharapódzott az ember, önmagunk istenítésének bűne. Többen úgy gondolják, hogy Isten nélkül is nagyszerűen kijönnek az életben. Ők legtöbbször valóban jó állással, pénzzel, biztosítással és nyugdíjjal rendelkeznek. Így vélik, hogy semmi szükségük többé Istenre. Azt gondolják, hogy az ember önmaga Istene és bármikor megteremtheti magának mindazt, aminek szükségét érzi. Ki csodálkozhat azon, ha számukra fölösleges hiábavalóságok a szentmisék, a szentségek és az imádságok? Hiszen ők valójában magukat tekintik a világmindenség fönséges urának. Olykor állítólagos mindenhatóságuk révén, emberileg nézve a dolgot, valóban elérnek „mindent”, csak éppen az igazi boldogságot nem. Őket is nyugtalanítja a jövő, a betegség, a sikertelenség, a nincstelenség, főleg a halál és az elmúlás gondolata.

Adventi számvetésünk második gondolata az ember fokozódó zárkózottságából indul ki. Többfelé odáig jutottunk, hogy akár tőszomszédunkat is megütheti a guta s erről legfeljebb az újságból, de innen is csak napok vagy hetek múlva értesülünk, vagy csak akkor, ha már a lépcsőházat elárasztotta a kibírhatatlan hullaszag. Az emberek zárkózottak lettek, mert elhatalmasodott a kényelemszeretet és az embertársak mit sem törődnek egymással. A szülőnek teher lett a gyermek, aki később apjára s anyjára se nyitja az ajtót.

Az adventi idő alkalmas arra, hogy az emberi szállakat a krisztusi szeretet alapján szorosabbra fűzzük. Ennek érdekében ki kell lépnünk önmagunk zárkájából, fel kell keresnünk egymást és meg kell mutatnunk mások iránti szeretetünket. Az egyéni vállalkozás ezen a téren is hamarosan kudarcba fullad. Közös összefogásra, társas és kollektív munkára van szükség, amelyben mindenkinek el kell végeznie a ráeső feladatot: a mértéktelen fékezze meg szenvedélyeit, a civakodó és veszekedő nyelvét, a haragosnak ki kell békülnie társával, a kapzsi ember legyen megelégedett, a pazarlók gondoljanak a szegényekre.

Szentmisénk evangéliumában a próféta többes számban szólított fel minket: Készítsétek az Úr útját! Azaz valamennyien készítsétek azt, egymást bátorítva, kéz a kézben támogassuk egymást a jóban, és főleg mutassunk jó példát egymásnak.

„A völgyeket töltsétek fel,

a hegyeket, halmokat hordjátok el,

ami görbe legyen egyenessé,

a göröngyös változzék sima úttá,

és minden ember meglátja az Isten üdvösségét”

(Lk 3, 5–6)

– bíztat bennünket a két próféta: Izajás és János.

Isten útjának építői még a szívek páncélburkolatját is képesek áttörni. Isten- és emberszeretetük útja az örök üdvösségbe vezet, akárcsak a híres Szent Gotthard alagút a zord hegyek hűvös árnyékából a délvidéki napsütésbe.

Advent 3. vasárnapja

Olvasmány: Szof 3, 14–18a;

Szentlecke: Fil 4, 4–7;

Evangélium: Lk 3, 10–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

Advent 3. vasárnapjának szentmiséjében látszólag egymásnak ellentmondó szentírási szövegekkel találkozunk. Amíg Szent Pál a szentleckében örvendezésre szólítja a filippiei híveket, addig Keresztelő Szent János az evangéliumban komoly bűnbánatra és megtérésre inti a Jordán folyó környékének lakóit. Az ellentmondásosnak tűnő szövegek mégis összetartoznak. Mondanivalójuk egyazon felismerésből fakad: Isten törvényeinek megtartása boldogságra vezet, még akkor is, ha ez néha komoly áldozatba kerül. A zsoltárosok többször kifejezték: A bölcsesség kezdete az Úr félelme. Ennél világosabban a 19. zsoltárban olvassuk:

„Az Úr törvénye tökéletes, enyhíti a lelket...

Az Úr parancsai egyenesek, földerítik a szívet...” (8–9).

Ha a karácsonyt megelőző időben azon leszünk, hogy Isten akaratának, törvényeinek és parancsainak megfelelően éljünk, akkor megtapasztaljuk azt az örömet és békét, amelyre szívünk oly annyira vágyakozik.

Szentbeszéd

Mit tegyünk

Lk 3, 10

Hallottuk az evangéliumi szakaszt, amely Lukács beszámolója alapján részleteket közöl Keresztelő Szent János, a Jordán menti aszkéta életű prédikátor dörgedelmes bűnbánati beszédéből. Ebben a Megváltó előhírnökének és előfutárának nevezett próféta egyáltalán nem fukarkodott a faragatlan és egyenes kijelentésekkel. Minden udvariaskodás és diplomatikus köntörfalazás nélkül hallgatói elé tárta elkövetett bűneiket, és komoly megtérést sürgetett. Ugyanakkor előterjesztette a Megváltóval való találkozás előkészítésének félreérthetetlen követelményeit: „akinek két ruhája van..., az egyiket adja oda annak, akinek egy sincs. S akinek van mit ennie, ugyanígy tegyen... a vámosok ne szedjenek be többet, mint amennyi meg van szabva, ... a katonák... ne zsaroljanak, ne bántsanak senkit, hanem elégedjenek meg zsoldjukkal” (vö. Lk 3, 10–14). Beszédében a fenyegetésektől sem riadt vissza. Kijelentette, hogy Isten, ha tűzzel-vassal is, de mindenképpen igazságot szolgáltat: „Szórólapátja már kezében, hogy rendet teremtsen szérűjén, a búzát csűrébe gyűjtse, a pelyvát meg olthatatlan tűzzel elégesse” (Lk 3, 17).

Az evangéliumi szöveg félreérthetetlen. Évenkénti közzététele azt az érzést kelti bennünk, mintha az egyház röviddel karácsony előtt János serkentő szavaival még egy utolsó népmissziós kísérletet akarna tenni hívei megtérésének érdekében. Az elhangzott beszéd által, advent táján, a többen valóban tudomásul veszik a Jordán környéki bűnbánati prédikátor szigorú intelmeit, csak éppen a legkevésbé sem zavartatják vele magukat. Az elszálló évek során még a hívő keresztények is annyira hozzászoktak János kemény erkölcsi prédikációihoz, hogy valójában már képtelenek azt komolyan venni. Pedig a mai evangéliumban nemcsak egy akármilyen néplázító vagy népuszító prédikátorral van dolgunk, hanem Isten igazi küldöttjének közvetlen előfutárával. Szavai olykor valóban csiszolatlanok és durvák, sértőek és bántóak, ugyanakkor azok tartalmából mégis kitűnik, hogy ez a pusztába kiáltó komoly mondanivalóval rendelkezik. Valamikor a nép megérezte ezt és János mennydörgő prédikációjának hallatára töprengve kérdezte: „Mit tegyünk hát?” (Lk 3, 10).

Ők tudták, hogy János sok időt töltött a pusztában, ahol egyedül Istennek élt, böjtölt és imádkozott. A nép megsejtette, hogy az Istennel folytatott beszélgetések sok mindenre megtanították. Tudta, hogy a puszta és a magány egyáltalán nem alkalmas a szószátyárok képzésére. Hitt szavainak, mert ezekből meggyőződött, hogy János a pusztában valóban Istennel találkozott és ott éveken át vele társalgott. Tanítása tiszta forrásból táplálkozott, Istentől eredt, és saját élete is Benne gyökerezett. János a pusztai elmélkedések idején magáévá tette Isten igazságait és ezért a későbbiek folyamán szilárd meggyőződéssel beszélhetett azokról. A nép elfogadta tanúságtételét és meghallgatta megtérésre hívó szavát. „Mit tegyünk hát?” – kérdezték a Messiásra várakozók.

János nem maradt adós a válasszal. Köntörfalazás nélkül tudomásukra hozta, hogy a keresztség egész életre szóló kötelezettséggel jár. Az nemcsak rítus és nemcsak formaság! János nem ötöl-hatol, hanem egyenesen kimondja, hogy a megtérés szívbéli átalakulás, egyáltalán nem merülhet ki az emberiesség általános követelményeinek teljesítésében, csak egyedül az igazi szeretet tényleges megnyilatkozásaiban.

Így volt ez János idejében. Így van ez ma is. Annak idején a zsidók közül sokan tévedtek. Az eljövendő Messiás karhatalmilag végrehajtott szigorú rendelkezéseitől várták a dekadens vallási és társadalmi élet átalakulását: a külsőséges változásoktól. Ezért többen feltűnő önfegyelmi és vallási gyakorlatokkal, szívbéli megújulás nélkül készítgették a Megváltó útját. Amikor aztán eljött Jézus az irgalmas és megbocsátó szeretet parancsát hirdette, a megtérést az igazi szívbéli átalakulásokkal sürgette, sokan annyira csalódtak Benne, hogy még Jánossal is megkérdeztették: „Te vagy az eljövendő, vagy mást várjunk?” (Mt 11, 3).

Karácsonykor a Megváltó Jézus születését ünnepeljük. Nincs többé kire várnunk. Számunkra Ő az eljövendő. Ebben a tekintetben János és kortársainak helyzete még más volt. Ők még kételkedhettek. Számunkra viszont Jézus Krisztusban már eljött a Messiás, embertársunk és barátunk lett, megmutatta magát.

Ez a felismerés komoly előnyt jelent a Keresztelővel és kortársaival szemben. Ezért prédikációját is egészen másként kell hallgatnunk mint kétezer évvel korábban élt elődeink. Nyilvánvaló, hogy egészen más körülmények között élünk, mint ők. Vajon lehet-e ebből arra következtetni, hogy János bűnbánati prédikációja számunkra többé már nem időszerű?

Vajon Isten Igéjének hallatára nem tehetjük fel éppúgy a kérdést, mint egykor a Jordán völgyének lakossága: „Mit tegyünk hát?” Bizonyos, hogy nem veszhetünk el csupán külsőségekben. Szívszaggató és szívbéli átalakulásra van szükségünk, mert a kézrázogatás még nem kibékülés, az odavetett fillérek még nem adományok, a templomba járás még nem istenes élet. Bizonyos, hogy az igazi Istenhez fordulás egész szívvel történik és a legtöbbször érezhető következményekkel jár.

János tudta ezt és éles intelmeivel kifejezésre juttatta. Mindenekelőtt a szívek átalakulását sürgette nagyon is konkrét követelményeivel: Osszatok meg másokkal mindent, amit csak tudtok, olyannyira, hogy jóságos szeretetek következményeit saját bőrötökön érezzétek. A pénzéhes emberek leglényegesebb és legérzékenyebb személyi tulajdonára irányítja a figyelmet, és a zárt erszények kinyitásával együtt elsősorban szívbéli átalakulást sürget. Nem kíméli a katonák erőszakoskodásait és kegyetlenkedéseit sem. Olyan megtérést vár tőlük, amely csak megfeszített küzdelem árán lehetséges.

„Mutatis mutandis” – a megfelelő tényezők megváltoztatásával – amint ezt a tömör latin kifejezés megfogalmazza – talán lehetetlen János buzdításait saját életünkre alkalmazni? Úgy gondolom, hogy ez nem is olyan nehéz. Csak egy kis jóakarat kell hozzá!

Advent 4. vasárnapja

Olvasmány: Mik 5, 2–5a;

Szentlecke: Zsid 10, 5–10;

Evangélium: Lk 1, 39–45.

Bevezető a szentmise kezdetén

Lukács evangélista előszeretettel foglalkozott Jézus születésének rendkívüli körülményeivel és meglepő elbeszéléseket közölt Jézus gyermekségének időszakából.

Jézus gyermekségének bibliai történetében gyakran esik szó találkozásokról: Zakariás égi küldöttel találkozik a templomban, Máriát názáreti otthonában keresi fel Gábor főangyal. Mária meglátogatja Erzsébetet, Zakariás feleségét, idős rokonát. Lukács beszámol a betlehemi pásztorok és a gyermek Jézus, majd az agg Simeon, Anna prófétaasszony és Üdvözítőnk találkozásáról is.

Ezek a bibliai elbeszélések rámutatnak arra, hogy Isten nem feltűnő módon és díszkísérettel közeledik felénk, hanem egyszerűen társaink személyében, csendesen és bensőséges találkozások által.

Advent utolsó vasárnapján Üdvözítőnk fogadására készülődünk. Nem feledjük, hogy Isten társainkban közeledik felénk. Bennük kell felfedeznünk az Urat. Ha Istent nem vesszük észre társainkban, akkor elhalad mellettünk.

Karácsonyi előkészületünk meddő, ha kitérünk mások elől, kerüljük embertársainkat, nem vagyunk hajlandók egymásnak megbocsátani és haragosainkkal kibékülni.

Mária találkozása Erzsébettel rokonainkra, barátainkra és ismerőseinkre irányítja figyelmünket, azokra, akikkel már rég ki kellett volna békülnünk, de mind ez ideig még nem volt bátorságunk kezet szorítani.

A mai szentmiséből bátorságot és erőt akarunk meríteni még a kényelmetlen találkozásokhoz is. A jó szándékú és békés találkozásokban megmutatkozik az Isten.

Szentbeszéd

Útnak indult

Lk 1, 39

Az adventi szentmisék résztvevői ezekben a napokban sok színes szentírási történetet hallanak a megváltás kezdeti időszakában közreműködő személyek különféle találkozásáról. Ezek az elbeszélések leginkább Lukács evangéliumából származnak, látogatásokról tudósítanak és közben szemléletesen mutatják be Isten közeledését Jézus Krisztusban az ember felé.

Lukács szentírási beszámolójában a találkozásokról szóló történetek valóban központi helyet foglalnak el és az evangéliumi örömhír továbbadásának szolgálatában állnak. Lukács beszámol Gábor főangyal és Zakariás pap találkozásáról az Úr jeruzsálemi templomának szentélyében és az angyal későbbi látogatásáról Mária lakásán Názáretben. A mai evangéliumban arról tudósít, hogy Mária, az Úr édesanyja meglátogatta Erzsébetet, Zakariás várandós feleségét, akihez rokoni szálak fűzték. Ugyancsak Lukács adja tudtunkra a betlehemi pásztorok és az isteni Kisded találkozását a helyi rongyos istállóban, hogy aztán rövidesen beszámolhasson az agg Simeon és Anna prófétaasszony találkozásáról Mária karján közeledő isteni Üdvözítővel a jeruzsálemi templom előcsarnokában.

Lukács elbeszélései különböző találkozásokról szólnak, de történetei egyazon cél érdekében keletkeztek. Rámutatnak arra, hogy Isten találkozni óhajt az emberrel. Közeledésének azonban előfeltételei vannak. Isten szándéka az emberrel akkor sikerül igazán, ha képesek vagyunk az egymással való találkozásra.

Istennel találkozunk, ha meglátogatjuk, felkeressük és támogatjuk egymást. Az ilyen találkozásokban Isten mutatja meg magát és közeledik felénk. Erre utal evangéliumi szakaszunk története. „Mária... útnak indult, és a hegyekbe sietett” (Lk 1, 39), hogy meglátogassa Erzsébetet, előrehaladott korú rokonát, aki öregsége ellenére gyermeket várt.

Isten megbízása alapján az angyal csak éppen néhány pillanattal korábban ruházta fel Máriát az istenanyai méltósággal. És mit tett erre a nagyméltóságú Szűz? Elsietett rokonához, hogy szeretetszolgálata révén megossza vele az evangéliumi örömhírt. Beképzeltségnek, büszkeségnek vagy gőgnek nyomát sem találjuk nála. Pedig vele igazán nagyot tett az Isten. Szíve alatt hordta Isten egy Fiát, a Királyok Királyát, az Uralkodók Urát. Minden oka meglehetett az elzárkózásra, és ez által tekintélye megőrzésére és fokozására. Az Isten anyja azonban másként cselekedett. Nem járt el emberekhez hasonlóan. Kilépett emberi méltósága elefántcsonttornyából és meglátogatta isteni Fia szolgájának édesanyját.

Nem tett úgy, mint sok emberi nagyméltóság. Nem bástyázta körül önmagát önteltséggel. Hozzáférhető maradt. Akik nem így járnak el, arról panaszkodnak, hogy sivár az életük, elhagyottak és magányosak. Nehéz nekik megmagyarázni, hogy elszigeteltségük okát önmagukban kell keresniük: öntelten begubóztak, míg jól ment soruk. Vajon sok házastársi és baráti kapcsolat elhidegülésének okát vagy számos élet sikertelenségét nem éppen az ilyen gőgös magatartásokban, a sértő büszkeségben és a taszító fennhéjázásban kell keresnünk? Az élet talán nem igazi kapcsolatok gyümölcse? Szoros kapcsolatok nélkül nincs teljes élet.

Szentírási szakaszunk második főszereplője Erzsébet, Zakariás felesége, Keresztelő János édesanyja. Máriához hasonlóan viselkedik. Meg sem várja, hogy fiatal rokona befejezze üdvözlő szavait, máris lelkendező örömmel beszél róla. Elősegíti fiatal rokona látogatásának sikerét. A találkozás pillanataiban mindketten felismerik Isten közeledését és áldják szent nevét.

Emberileg tekintve a dolgot, Erzsébetnek elég oka lehetett arra, hogy kiszolgáltassa és körültáncoltassa magát a fiatal és szegény názáreti leányzóval. Isten Erzsébettel nagy dolgot művelt. Öregségére meghallgatta imáit, és gyermekkel ajándékozta meg, olyan korban, amikor ezt már senki sem remélhette joggal. Erzsébet Máriánál sokkal idősebb. Férjnél van és nem valamiféle hoppon maradt lány. Tisztességes asszony, aki ráadásul még egy köztiszteletben álló paplak úrnője is. Ennek ellenére mégis meghajlik a feléje közeledő fiatal leány és rokon előtt. Mindenféle illemszabály és elvárás ellenére kedvesen és előzékenyen köszönti az Úr szolgáló leányát.

Ez lenne két Szentlélekkel eltelt ember példás találkozása? Mária és Erzsébet az igazi nagyság, méltóság, és a kimagasló élethivatás ellenére megőrizte emberséges mivoltát.

Lehetséges, hogy korunkban az ilyen finom magatartás kiment a divatból és többé nincs szükség a közvetlen, egyszerű, nyílt és előzékeny lelkületre? Vajon a két bibliai asszony emberséges magatartása ma már nem követendő eszmény? A fagyos emberi kapcsolatok világában talán már az elzárkózottság, a visszavonultság, az egymástól való eltávolodás és elidegenedés is közelebb vihet a felénk közeledő Istenhez?

A két asszony találkozója mást mutat. Isten a Lelkét hordozó emberek által közeledik felénk, és a szerető találkozások révén nyilatkoztatja ki azt az örömet és békét, amelyet Rajta kívül senki más nem adhat. Ezt látjuk, olykor mégis megkeményítjük szívünket, és nem közeledünk felebarátaink felé. Konokul ellenállunk a Lélek indításainak. Olykor elég lenne egy jó szó, egy meleg kézszorítás vagy csak egyszer előre köszönni a haragot tartó testvérnek, rokonnak vagy szomszédnak, és máris megtapasztalnánk a szeretet örömét. Gőgös büszkeségünk mellett többször utunkat állja a zsarnoki határidőnapló és a sok-sok mindennapi gond. Néha gátlásosak vagyunk, máskor szertelen kívánságainkkal, irgalmatlan törtetésünkkel és könyökölésünkkel, féktelen kapzsiságunkkal és mohóságunkkal akadályozzuk meg a szeretet térhódítását a világban. Az ilyen emberekhez lehetetlen közeledni és ők sem igen képesek kimozdulni életük sivár zárkájából.

Sohasem tapasztaltuk még meg a közvetlen és előzékeny szeretet örömét? Nem vettük még észre, hogy mekkora öröm, ha lemondunk előnyeinkről, kitárjuk szívünket mások felé, hozzáférhetőkké válunk, megosztjuk gondjainkat, bánatunkat és örömünket másokkal? Nem tapasztaltuk még, hogy ilyenkor megmagyarázhatatlan öröm és béke tölti be szívünket? Istennel találkoztunk.

A mai evangélium Mária és Erzsébet örömujjongásáról beszélt. Hozzájuk hasonlóan a meghitt látogatások, találkozások és barátságok felett érzett megmagyarázhatatlan örömről beszélnek ma az egyre inkább terjedő egyházi csoportok és bázisközösségek, amelyekben fiatalok és idősek nem egyszer örömmel tapasztalják Jézus kijelentésének igazát: „Ahol ugyanis ketten vagy hárman összegyűlnek a nevemben, ott vagyok közöttük” (Mt 18, 20). Ezekben a csoportokban az istenkereső hívek bátran elmondják hitbeli tapasztalataikat és gyakran megérzik Isten közeledését társaikban. Az ilyen köröknél csak azok a családok irigylésre méltóbbak, amelyekben a hitbeli beszélgetések napirenden vannak és amelyek az ilyen beszélgetésekből soha ki nem fogynak. Az ilyen családokban elmélyül a házastársi kapcsolat és a többi családtag sem unja magát.

Hány családban előfordul, hogy hiányzik a közös téma, a felek szótlanul és mogorva arccal haladnak el egymás mellett és a hosszú estéken csak akkor húzódnak kissé össze, ha már amúgy is mozdulatlanul és szótlanul bámulhatják a televízió lebilincselő képernyőjét. Talán a karácsony előtti idő kedvező alkalom arra is, hogy megtörjük ezt a hideg némaságot.

Karácsonykor Isten közeledik felénk. Jézus Krisztus személyében Ő látogat el hozzánk. Őáltala létrejött az Isten és ember igazi nagy találkozója. Ezért a találkozásért Isten kiüresítette önmagát, leszállt mennyei trónusáról, feltárta szerető szívét az ember előtt, hittel és bizalommal kiszolgáltatta magát neki.

Vajon a keresztény ember hogyan válaszol a feléje közeledő Isten szeretetére? A Mária és Erzsébet találkozójáról szóló bibliai elbeszélés ebben a kérdésben is eligazít. Ahol az emberek semmiképpen sem közelednek egymás felé, ott elszigetelődnek, legfeljebb békés egymásmellettiségben élnek, de leginkább ellenségeskedések közepette. Isten nagylelkűen közeledik felénk és mindig vállalja az emberrel való találkozás kockázatát. Karácsony a találkozások ünnepe. Akkor lesz sikeres és boldog, ha mindig készek leszünk lépéseket tenni Isten és embertársaink felé.

Karácsonyi idő

Karácsony – Ünnepi mise

Olvasmány: Iz 52, 7–10;

Szentlecke: Zsid 1, 1–6;

Evangélium: Jn 1, 1–18.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az elmúlt napokban és hetekben minden jel arra mutatott, hogy rohamosan közeledik a karácsony. A templomokban megjelentek az adventi koszorúk, a kirakatokban a zöld ágacskák és a karácsonyi díszek. Az utcákon kis fenyőfákkal a kezükben siettek a felnőttek, adventi ünnepségeket rendeztek az egyesületekben és az üzemekben.

Az igazi karácsony mégis az éjféli szentmisével kezdődik. Másutt ezt sehol sem lehet méltóbban megünnepelni mint a fényesen kivilágított templomokban, a fenyőfákkal díszített oltárok és betlehemek elé sereglett hívő nép körében, amely ezen az éjszakán vidám énekléssel és buzgó imával, örvendezve hódol Isten Fia előtt, aki Emberré lett a földön.

Urunk Jézus Krisztus születésére emlékezünk, és a korabeli beszámolók alapján felidézzük ennek a világraszóló eseménynek üdvözítő jelentőségét.

Az ünnepi alkalomból szeretettel köszöntöm gyülekezetünk minden tagját, kedves vendégeinket, a velünk együtt ünneplő másvallású vagy nem keresztény barátainkat.

De mit ér ez a pompás születésnapi megemlékezés élő hit nélkül? Mit ér az éjféli és karácsonyi mise, ha a Betlehemben született Jézus, isteni üdvözítőnk és tanítása már nem befolyásolja mindennapi életünket, döntéseinket és tetteinket?

A szentmise kezdetén pár pillanatra elnémulunk és megpróbálunk lelkileg felkészülni megváltó Istenünk és tanítása fogadására. Készséges lelkületünkről bűnbánati imánkkal tanúskodunk.

Szentbeszéd

Az emberek világossága

Jn 1, 4

A legtöbb keresztény ismeri Jézus születésének történetét. Hallott a júdeai puszta és a betlehemi barlang eseményeiről. Ismeri a szegény názáreti ifjú pár, Mária és József betlehemi utazásának viszontagságos körülményeit, a róluk szóló bibliai elbeszéléseket.

Az első századbeli feljegyzések arról tudósítanak, hogy Augusztus császár népszámlálási rendeletének értelmében Máriának és Józsefnek időszámításunk kezdetén jelentkeznie kellett Betlehemben, hogy itt összeírják őket. Mária és József az egyik napon kötelességszerűen megérkezett Betlehembe, de a városban nem talált szállást és ott senki sem fogadta be őket. Ezért József gyermeket váró fiatal jegyesével arra kényszerült, hogy egy városszéli barlangban töltse az éjszakát, egy sziklamélyedéshez hasonló üregben, ahová időnként a környékbeli pásztorok szokták beterelni a nyájat.

Ebben az istállószerű barlangban még azon éjjelen Mária világra hozta gyermekét, aztán pólyába takarta és jászolba fektette.

A környéken nagy fényesség támadt. A pusztában tanyázó pásztoroknak égi küldött jelentette: „Ne féljetek, mert nagy örömet adok tudtul nektek és majd az egész népnek. Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr, Dávid városában. Ez lesz a jel: Találtok egy jászolba fektetett, bepólyált gyermeket” (Lk 2, 10–12).

A pásztorok hittek az égi küldöttnek. Gyorsan útra keltek és megtalálták Máriát, Józsefet és a jászolban fekvő gyermeket, a zsidók újszülött Királyát, és hódoltak előtte.

A történet ismerős. Mégis kevesen gondolnak arra, hogy ez a bibliai beszámoló a betlehemi események csak egyik fajta leírása. A népies elbeszélés mellett a Szentírás más formában is megörökítette Jézus születésének történetét. Feltűnő, hogy ebben szó sincs angyalokról és pásztorokról, betlehemi barlangról és a fényes csillagról. Ez a bibliai elbeszélés mégis ugyanazt az igazságot közvetíti, mint a színes és népies leírás Lukács evangéliumának alapján, csak éppen másképp, a lényegre szorítkozva.

Jézus születésének történetét János evangélista így örökítette meg: „Kezdetben volt az Ige, az Ige Istennél volt, és Isten volt az Ige, Ő volt kezdetben Istennél. Minden általa lett, nélküle semmi sem lett, ami lett. Benne az élet volt, s az élet volt az emberek világossága. A világosság világít a sötétségben, de a sötétség nem fogta fel” (Jn 1, 1–5). Jánosnál ez a betlehemi éjszaka története: „S az Ige testté lett, és közöttünk élt” (Jn 1, 14).

Az evangélista nem látta fontosnak a Lukács evangéliumából ismert romantikus külsőségek feljegyzését. Úgy tűnik, mintha számára ezek nem léteztek volna. Ennek ellenére János mégis ugyanazt az evangéliumot hirdeti, mint amelyet Lukács színes elbeszélésével, csak éppen tőle eltérő módon. János Isten Fiát, a betlehemi gyermeket Világosságnak nevezte, amely közénk jött a sötétségbe, a sötétben tapogatódzó emberekhez. János beszámolójában különösen kiemeli, hogy Jézus övéi közé jött, de övéi nem fogadták be. Ám akik befogadták, akik hisznek nevében, azoknak hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek (vö. Jn 1, 10–13).

A karácsonyi történetek lényege mindegyik evangélistánál ugyanaz: Jézus Krisztus személyében a világ Megváltója lépett Földünkre, Isten Fia, aki meghozta az igaz hit világát – amint ezt egyik karácsonyi énekünkben zengjük – és megnyitá szent Atyánk mennyországát égen s földön.

Ez az örömhír kezdettől fogva elfogadhatatlannak tűnt, ellenállásba ütközött, de mégis igaz. János evangélista kortársainak egykor éppúgy nehézséget jelentett az igaz hit világának befogadása, mint nekünk. A sötétség mindig irtózott a világosságtól. Így alig csodálkozhatunk azon, ha napjainkban többen elutasítják a Fényt és nem fogadják a Világ Világosságát. A sötétség ma is küzd a világosság ellen és ezt mi is tapasztaljuk. A világ elutasítja Isten Fényét. Nem akar tudni Isten törvényeiről és parancsolatairól. A gazdasági hanyatlás, az áremelkedés, a munkanélküliség, a fegyverkezési hajsza, az éhínség és a terrorizmus talán nem a világosság elutasításának következménye? Isten világosságának elutasításából származik a szeretetlenség, a kegyetlenség és a gyilkosság. Ezek megfékezésére óriási erőfeszítéseket teszünk. Az eredmény mégis elmarad, mert nem fogadjuk a Világ Világosságát. Az államférfiak, a filozófusok, okos gazdasági szakemberek és tudósok fáradoznak a világosság terjesztésében, többen konferenciákat vagy tüntetéseket szerveznek, a sötétség mégis meghiúsítja terveiket, ha elutasítják a Világ Világosságát és nem fogadják az Isteni Gyermeket.

Nem állítjuk, hogy a világ összes gonoszsága miatt egyedül a Világ Világosságának elutasítása, a hit megfogyatkozása a felelős. De azt mindenképpen valljuk, hogy néhány kontinens gazdasági nyomorához és az ún. civilizált országok katasztrofális erkölcsi romlásához nem kis mértékben hozzájárult a hitetlenség. A bajok oka legtöbbször arra tényre vezethető vissza, hogy sokan elutasítják a betlehemi csillagot és ennek tündöklő fényességét.

Talán különleges prófétai tehetség kell ahhoz, hogy megállapítsuk: Megváltó Istenünk reformelvei nélkül ma sincs üdvösség? Melyik rendszer képes egészséges és boldog társadalmat kialakítani a keresztény felebaráti szeretet nélkül? Az üdvösség a betlehemi Kisded tanításának fényességével érhető el igazán. Égi és földi boldogságunk, boldogulásunk érdekében el kell fogadnunk a betlehemi Gyermekben közénk szállt Isten Fiát és evangéliumi örömhírét.

Márton Áron püspököt 1937 szentestéjén nevezte ki XI. Pius pápa Erdély püspökévé. A miénknél rettenetesebb időkben Krisztus világosságától várta az új életet, a boldog kibontakozást: „Ha tehát azt akarjuk – írta a II. világháború közepette -, hogy Isten parancsait kötelező törvényként a társadalommal is elfogadtassuk, nekünk, a társadalom tagjainak kell elsősorban keresztény módon élnünk, gondolkoznunk és cselekednünk. Állítsuk vissza Krisztus uralmát a családi életben, tartsuk tiszteletben törvényeit mindennapi munkánkban, hivatali és hivatásbeli kötelességeink teljesítésében, neveljük a gyermekeket és az ifjúságot Isten szeretetére és törvényeinek tiszteletére személyes példával, nagyobb felelősségtudattal és féltőbb gonddal, mint a múltban. Különösen legyünk nagyok, vállaljuk, mint legszentebb tudatot és fokozzuk a hősiességig a szeretetet felebarátunk iránt”.

Ezzel eszünk ágában sincs azt hangoztatni, hogy többé már nincs szükségünk okos rendszerekre vagy bölcs törvényekre, reformokra (– divatos kifejezéssel élve – glásznosztyra és peresztrojkára) és emberi erőfeszítésekre, csak azt kívánjuk nyomatékosan hangsúlyozni, hogy mindezeken túl a mai embernek leginkább Krisztus igazságára és igazságosságára, szeretetére és békéjére, Krisztus evangéliumára van szüksége. Enélkül minden erőfeszítésünk csak zengő érc és pengő cimbalom (1 Kor 13). A Szentírásban olvassuk: „a kegyelem és az igazság... Jézus Krisztus által lett osztályrészünk” (Jn 1, 17).

Az első karácsony éjszakáján Isten kiolthatatlan fényessége ragyogott fel. Jézus születése óta elmondhatja a világ: láttuk Isten dicsőségét... az Atya egyszülöttének dicsőségét... Ma rajtunk a sor, hogy elfogadjuk az Ég küldöttjét, a Világ Világosságát. Ebben a fényben legkisebb emberi cselekedeteink is örök értékre tesznek szert. A hit világosságának fényében még mindennapi gondjaink és bajaink, a betegségek és szerencsétlenségek is üdvösségünket és gyógyulásunkat szolgálják. A csapás áldás, ha Isten fényében fogadjuk és vállaljuk azt. Az evangéliumi örömhír fényében tudatosodik bennünk az Istengyermekség és a testvériség tudata Krisztusban. Benne nem vagyunk többé idegenek egymásnak!

Karácsonykor ezt érezzük, és a legtöbben valóban testvérnek tekintik egymást és így megtapasztalják a Krisztus által hozott üdvösség előízét.

A kívánatos csak az lenne, hogy a mindannyiunk közös Atyjának gyermekei ne csak néhány karácsonyi órára vagy napra, hanem mindig és minden körülmények között higgyenek Benne és az Ő szeretetének győzelmében a gonoszság fölött. Krisztus világosságának fényében hamarosan megtapasztalja a világ a szeretet civilizációjának áldott gyümölcseit. Éljen hitből a szegény és gazdag, az államférfi és az állampolgár és akkor mindannyian meglátjuk „az Atya Egyszülöttének dicsőségét, akit kegyelem és igazság tölt be” (Jn 1, 14). Így nemcsak egy-két napra leszünk boldogok. Mindennap élvezni fogjuk isteni üdvözítőnk jóságát és megtapasztaljuk, hogy Krisztus világossága elűzi a világ összes árnyát.

Befejezés a szentmise végén

Megünnepeltük Urunk Jézus Krisztus születését. Az egybegyűlt keresztény hívek testvéri közösségében felidéztük megváltó Istenünk megtestesülésének szent titkát és meghallgattuk üzenetét. Hívő lélekkel, buzgón és zengő énekléssel hódoltunk előtte.

Szentmisénk rövidesen véget ér.

Mielőtt elbúcsúznánk megköszönöm énekkarunk és ministránsaink, lektorunk és karvezető orgonistánk szíves közreműködését az ünnepi istentiszteleten.

Befejezésül kívánok mindnyájuknak, szeretteiknek, a jelenlévőknek és a hiányzóknak békés és boldog, áldott és szent karácsonyi ünnepeket.

A Szent Család ünnepe – Vasárnap, Karácsony nyolcada alatt

Olvasmány: Sir 3, 3–7. 14–17a;

Szentlecke: Kol 3, 12–21;

Evangélium: Lk 2, 41–52.

Bevezető a szentmise kezdetén

A názáreti Jézus, Mária és József hármas együttesét a kereszténység Szent Család néven tiszteli. A szent jelző miatt többen úgy gondolják, hogy ebben a családi közösségben sohasem fordult elő nézeteltérés, probléma és konfliktus.

A Szentírás néhány utalásából könnyen rájövünk, hogy a Szent Család is problémákkal küzdött. Jézusnak, Máriának és Józsefnek éppúgy kijutott a küzdelmes családi életből és a családi élet nehézségeiből, mint a legtöbb családnak napjainkban. Mária idegenben és kiábrándító körülmények között szülte gyermekét. József csak rongyos istállócskában nyújthatott oltalmat és menedéket az Isten Fiának és édesanyjának. Jézusnak nem volt hova lehajtania fejét. Mindhárman megízlelték a menekültek keserű kenyerét.

A Szent Család a belső feszültségektől sem volt mentes. József csak nehezen fogta fel, hogy hűséges jegyese a Szentlélek mátkája. Feszültséget okozott a tizenkét éves Jézus elmaradása a templomban és később a kánai menyegzőn tett megjegyzése.

A mindennapi gondok és nehézségek ellenére a Szent Családban mégis olyan szellem uralkodott, amely lehetővé tette, hogy a gyermek Jézusból jellemes ifjú fejlődjék. Megváltó Istenünk emberi jelleme ebben a családban formálódott. Jézus itt sajátította el az emberszerető jóságot, az imádságos és istenfélő lelkületet. A gyermek Jézus nem kérkedett isteni méltóságával. Egyszerű halászok közül válogatta barátait és magára vállalta a szegények sorsát. Elsősorban nekik hirdette az igazság, a szeretet és a béke országát.

Ez a szentcsaládi lelkület és szellem ma is lehetséges. A megváltozott körülmények, a mai bajok és gondok ellenére is lehetséges az a keresztény családi szellem, amelyben az istenfélő, hűséges és szerető szülők példáját követve a gyermekek jellemes, derék emberekké és felnőtt keresztényekké válnak.

Szentbeszéd

Atyám dolgaiban kell fáradoznom

Lk 2, 49

A fiatalok új utakat keresnek. Nemegyszer megvetik a hagyományos kereteket, nehezen alkalmazkodnak és engedelmeskednek. Igyekeznek minél hamarabb lerázni magukról a szülői gyámkodást és önállóságot követelnek. Azt gondolják, hogy az aggódó szülők útmutatásaiból hátrányuk származik. Nem tűrnek beleszólást a pályaválasztásba, sem élettársaik kiválasztásába. Elég okosnak hiszik magukat ahhoz, hogy egyedül és önállóan döntsenek saját ügyeikben.

Mégis azt kell vallanunk, hogy a legtöbb szülő gyermeke javát akarja. Arra törekszik, hogy gyermekének jobb sorsa legyen, mint amilyen az övé volt. Ezért nem sajnál sem pénzt, sem áldozatot gyermekéért.

Mit kap mindezekért cserébe? Ritkán köszönetet és gyakran szemrehányást.

Napjainkban a családi problémákat az elégtelen és zilált szociális körülmények is elősegítik: a kicsi lakás, a szigorú házirend, az elidegenedés, a tévézés, a szótlanság és a veszekedések. Hiányzik a meghitt családias légkör. Sok családban nincs őszinte beszélgetés. Mindenki saját módján és külön szórakozik. Konfliktusokat okoz a női emancipáció, a válás, az ún. vadházasság és a tekintélyellenes nevelés. Íme néhány címszó és mozaik a mai családi élet problémái és ezek okai közül. Hosszan lehetne és egyenként is beszélni kellene róluk. Megannyi megoldásra váró nehézség.

Szentmisénk evangéliuma egészen más körülmények közé és másfajta családi életbe engedett betekintést. Ennek ellenére a Szent Család életében mégis megtaláljuk a mai családok problémáit. A mai házastársakhoz hasonlóan Józsefnek és Máriának is bőségesen kijutott a családi élet gondjaiból. A tizenkét éves Jézus alighogy felserdült, máris komoly aggodalmat okozott szüleinek.

Tapasztalniuk kellett, hogy Jézus, aki eddig hűségesen követte szülei vallásos gyakorlatait és készséggel engedelmeskedett, alighogy kitette a lábát hazulról, a jeruzsálemi zarándoklat idején kiszakadt a családból és a maga utját járta, akárcsak több mai fiatal napjainkban, ha kilép a családból. A jeruzsálemi zarándoklat után a Szent Családban is kitör a gyermek és szülők közötti konfliktus. Úgy látszik, mintha Jézus mit sem törődött volna apja-anyja aggodalmával, önállósította magát és csak saját magának, saját hivatásának élt. A bibliai történetet ismerjük. A tizenkét éves Jézus szülei engedélye és minden szó nélkül a jeruzsálemi templomban maradt. Józsefnek és Máriának ez nem kis meglepetést okozott, hiszen fiatal fiúk eddig még mindig odaadóan követte apja-anyja utasítását. Most nem kért sem tanácsot, sem engedélyt. Nem törődött aggódó szülei érzésével. Háromnapos idegölő keresés után, amikor a szent szülők örültek, hogy megtalálták gyermeküket, még neki állt feljebb. Meglepően válaszolt. Válasza azonban örök időkre szóló útmutatás: „Miért kerestetek? Nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell fáradoznom?” (Lk 2, 49). Itt elsősorban Isten Fiaként nyilatkoztatta ki magát, ugyanakkor arra is rámutatott, hogy élete felett egy „kell” lebeg és ez a „kell” irányítja tevékenységét.

Ez a kell: „Atyám dolgaiban kell fáradoznom” nem csak Mária kérdésére adott feleletet. Válasz ez a mai családi konfliktusra is. Jézus rávilágított arra, hogy nem csak az Isten emberré lett Fiának sorsa van az Isten kezében, hanem a miénk is. Isten gyermekei vagyunk és az a feladatunk, hogy teljesítsük akaratát.

Sok szülő csak akkor ébred rá erre, ha már gyermeke rossz útra tért, pórul járt, tönkre ment vagy börtönbe került. Akkor kérdez Isten akarata után, ha már késő, és Isten nélkül hozott életterve kudarcba fulladt. Ilyenkor Máriához és Józsefhez hasonlóan a szülők sem értik Jézus válaszát: Nem tudtátok, hogy nekem Atyám dolgaiban kell fáradoznom? A tizenkét éves gyermek Jézus kérdése válasz, és Istenre irányítja minden szülő figyelmét. A családi életben és ennek minden konfliktusában elsősorban Istenre kell szegeznünk tekintetünket. Vajon hány szülő tartja szem előtt Istent és törvényeit a nevelésben? Hányan irányítják szóval, tettel és jó példával gyermekeik figyelmét Istenre? Egyáltalán hallanak-e a gyermekek napjainkban szüleiktől hűségről, megbocsátásról, tisztességről és imáról? Több mai gyermek számára ezek a kijelentések csak iskolai fogalmak, a tanítótól vagy hitoktatótól hallott idegen szavak, amelyeknek látszólag semmi közük sincs a mindennapi családi élethez.

Szent Pál a Kolosszeiekhez írt levelében a boldog családi élethez szükséges eszközökre irányítja figyelmünket. A mai szentleckében olvastuk: „Krisztus tanítása éljen bennetek elevenen, s teljes bölcsességgel tanítsátok és intsétek egymást” (Kol 3, 16). Szent Pál olyan értékekre hívta fel itt figyelmünket, amelyekről manapság hajlamosak vagyunk megfeledkezni: az irgalmasság, a jóság, a szelídség, a türelem, a megbocsátás és legfőképpen a szeretet, amely „a tökéletesség köteléke” (Kol 3, 14). „Akár mondtok, akár tesztek valamit, tegyetek mindent Urunk Jézus nevében” (Kol 3, 17).

A szentleckében felsorolt keresztény erények a mai megváltozott körülmények között is gyakorolhatók, és azokat gyakorolnunk is kell, ha azt akarjuk, hogy családjainkban újra helyre álljon a béke, kevesebb legyen a meg nem értés és több a szeretet. Krisztus tanításával újra egymásra találnak a hitvesek, egymásra talál testvér és testvér, szülő és gyermek. A családi béke és boldogság alapja az állandó és közös fáradozás Atyánk dolgaiban.

Január 1., Szűz Mária, Isten anyja ünnepe – Újév

Olvasmány: Szám 6, 22–27;

Szentlecke: Gal 4, 4–7;

Evangélium: Lk 2, 16–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Minden szentmisét keresztvetéssel kezdünk. Az új év első napján keresztvetésünket különös figyelemmel és áhítattal végezzük, mert egész újesztendőnket is ezzel a hitvalló jellel akarjuk kezdeni: Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.

Az új év első liturgikus jókívánságával köszöntöm gyülekezetünk minden tagját: Az Úr legyen veletek. Az Úrral újesztendőnk minden jókívánsága új értelmet kap. A zsoltárossal valljuk: „ha az Úr nem építi a házat, az építők hiába fáradnak” (Zsolt 127, 1).

„Az Úr legyen veletek” liturgikus jókívánság, és jellegzetessége, hogy biztosan beteljesedik. Jézus maga ígérte: „Én veletek vagyok mindennap, a világ végéig” (Mt 28, 20).

Szeretete közelségének bizonyítéka a mai szentmise. Ebben Jézus utat mutat és étkül adja magát. Őáltala és Ővele hittel és bizalommal tekintünk az újesztendő minden meglepetése elé, hiszen „ha Isten velünk, ki ellenünk” (Róm 8, 31)? A hit ma döntés elé állít. Döntenünk kell, hogy továbbra is Istennel haladunk-e az élet útján. Ha vele akarunk haladni, akkor meg kell szabadulnunk az elmúlt idők fölösleges terhétől, bűneink súlyos poggyászától. Ezért most megvizsgáljuk lelkiismeretünket és megbánjuk bűneinket.

Ma az Istenanya ünnepét üljük. Szűz Mária, égi Édesanyánk oltalmába és pártfogásába ajánljuk magunkat, egész évünket és minden cselekedetünket.

Szentbeszéd

Lássuk, ami történt, amit az Úr tudtunkra adott

Lk 2, 15

Elmúlt az óév és előttünk az új esztendő. Ami volt, azt ismerjük. Egyesek örömmel pillantanak vissza az elmúlt esztendőre, mások szomorúan és sóhajtozva emlegetik a mögöttük hagyott tizenkét hónap sok baját és búját. Bizonyára akadnak közöttünk elégedett és boldog emberek is. Családjukban nagyobb lett az összetartás, fokozódott a szeretet és megszilárdult a béke. Másutt ennek ellenkezője történt: szétzüllött a család. Máshol a szülő gyermeke előmenetelének örvend. Diplomát szerzett és jó állást kapott. Mások a szép nyári szabadságra tekintenek vissza nagy örömmel, az otthoni látogatásokra és kirándulásokra. Ismét mások jó egészségnek örvendnek. Többen vidáman, sikeresen és szerencsésen zárták a múlt évet. Ők látszólag semmiben sem szenvedtek hiányt.

Az elmúlt év minden sikere és öröme mellett mégis tudjuk, hogy a földi jólét és boldogság mögött állandóan ott leselkednek a sötét árnyak. Igazán szerencsések vagyunk, ha ezek az árnyak az elmúlt időben megkímélték közvetlen környezetünket és rajtunk kevésbé éreztették könyörtelen hatalmukat. De elég figyelmesen körültekintenünk a szomszédok és a rokonok között, a templomban és a munkahelyen és máris felfedezzük a gonosz garázdálkodását körünkben. A sok megszokott és ismerős arc közül jó néhány örökre eltűnt szemünk elől. Pár hete vagy hónapja talán még egy asztalnál ültünk velük, a templomban együtt imádkoztunk, a munkahelyen együtt dolgoztunk és a kávézóban együtt szórakoztunk. Ma hiányoznak közülünk. Helyük örökre üres marad. Hazaköltözött a jó barát, a rokon, az ismerős, a hitves, a gyermek, a szülő. Ha az elmúlt évben nem is érezte mindenki ilyen kegyetlenül az élet árnyoldalát, azért látott elég betegséget és szenvedést.

Tapasztalataival mögöttünk az óév, és most itt állunk Isten házában, és nem sejtjük mit hoz a jövő. Az új esztendő lehet jobb is, szebb is, mint amilyen az óév volt, de valójában senki sem tudja, hogy mit rejteget számára.

Az új év küszöbén feltörnek bennünk az óév emlékei, de tekintetünk már a jövőt fürkészi. Kíváncsiak vagyunk: Vajon mit hoz a jövő? Hova vezetnek a béketárgyalások? Lesz-e elegendő pénzünk és megélhetésünk? Lesz-e egészségünk? Mi vár ránk az iskolában és a munkahelyen, a járdán vagy az úti forgalomban? Hogyan alakul családi életünk? Kilábalunk-e az adóságból?

Az új év hajnalán gondolkodóba ejtenek ezek a kérdések. Ezek hangját még a szilveszteri mulatságok zaja sem képes elnémítani. Eszünkbe juttatják életünk mulandóságát, a zsoltáros szavait az életről, amely szerinte olyan:

„mint a reggeli álom,

mint a sarjadó fű:

reggel kihajt, kizöldül,

estére lekaszálják és elszárad...

Éveinknek száma legföljebb hetven,

s ha erősek vagyunk, eljutunk nyolcvanig.

Ebből is a legtöbb betegség, hiú fáradozás;

gyorsan elszállnak, hamar végük szakad” (Zsolt 90, 5–6. 10).

A hívő ember mégsem reked meg az esendőség és mulandóság puszta felismerésénél. A zsoltárossal bízik és okosan bölcsességért könyörög Istenhez: „Taníts meg számba venni napjainkat, hogy eljussunk a szív bölcsességére” (Zsolt 90, 12).

Mi, keresztények nemcsak kérjük ezt a bölcsességet, de meg is találjuk Isten Igéjében. Ebből megtudjuk, hogy nem vagyunk kiszolgáltatva a vak véletlenek és a kiszámíthatatlan sorscsapások szeszélyeinek. Isten Igéje alapján hisszük, hogy a gondviselő Isten kezében vagyunk, Isten kezében, aki fiaivá fogadott, és szívünkbe árasztotta Szent Fia Lelkét. Így Istent Atyánknak szólítjuk. Megtaláltuk és benne nyugalmat talált lelkünk.

A mai szentmise evangéliuma egyszerű, de igazán bölcs emberek példáját állította elénk. Nem koptatták kiváló egyetemek padjait, mégis elsajátították a legnagyobb bölcsességet és felismerték Jézusban az Istent. Egyszerű pásztorok voltak, Isten üzeneténél alig ismertek többet, de ez elegendő volt nekik ahhoz, hogy a legparányibb jelekből is megtanuljanak olvasni. A legparányibb jelekből ismerték fel az isteni üdvözítőt. Megértették azok üzenetét és nem is akárhogyan, hanem sietve mentek Betlehembe, hogy mihamarabb láthassák a jászolban fekvő Kisdedet. A betlehemi barlanghoz érve ők sem láttak halandó embereknél többet, de a jászolban fekvő Kisdedben mégis felismerték Isten küldöttjét. Jézusban felismerték az Isten Fiát, Isten dicsőséges képmását és az üdvösséget, mert ismerték a kinyilatkoztatásokat.

Hozzájuk hasonlóan, az isteni kinyilatkoztatás fényénél és a világban található jelek által a jóakaratú és az Isten bölcsességét kereső emberek ma is felismerik a betlehemi Gyermekben a világ világosságát és az üdvözítő Istent.

Az újévi szentmise evangéliuma a betlehemi pásztorok magatartása által szemlélteti a bölcs Istenkeresés útját. A pásztorok miután megtalálták Jézust, hazatértek, dicsőítették és magasztalták Istent mindenért, amit csak hallottak és láttak. Mindent úgy találtak, ahogyan hírül adták nekik. Ezért örültek. Ők megértették Jézus nevét: Isten a Megmentő, az Üdvözítő, akiről joggal jegyezték fel később: „Jézus jót cselekedve járta be az országot, meggyógyítva mindenkit, aki az ördög hatalmában volt, mert vele volt az Isten” (ApCsel 10, 28).

Jézus ebben az újesztendőben is körüljár jót cselekedve. Az evangéliumi örömhír, az egyház, az Istennel megbékélt lelkek és a jó emberek által idén is körüljár és meggyógyítja azokat, akiket hatalmában fogva tartott az ördög. Bárhogyan alakuljon sorsunk az újesztendőben, arról mindig meg lehetünk győződve, hogy ha Jézussal járunk, akkor Istenhez és emberhez méltó lesz az életünk. Az elmúlt évekhez hasonlóan ez az új esztendő is az Úr esztendeje lesz, a gondviselő Istené, akinek tudta és akarata nélkül semmi sem történik.

Ma Mária Istenanyaságának ünnepe van. A hívő embernek jól eső érzés, hogy van pártfogója a mennyben, szószólója és édesanyja, akinek Istenhez fűződő kapcsolata örök eszménykép. Erről az édesanyáról még sohasem lehetett hallani, hogy valakit magára hagyott volna, aki pártfogásért hozzá folyamodott és segítségét kérte. A vallásos hagyomány szent meggyőződéssel vallja, hogy ha Isten anyja velünk imádkozik, Szent Fia meghallgatja kéréseinket. Újév hajnalán jó Anyánk karjaiba kapaszkodva, és vele együtt hittel imádkozunk. Bizalommal tölt el bennünket az istenfélő emberek legősibb könyörgése, amelyet a Biblia tanúsága szerint egykor Isten mondott tollba Mózesnek:

„Áldjon meg az Úr és oltalmazzon!

Ragyogtassa rád arcát az Úr

s legyen hozzád jóságos!

Fordítsa feléd arcát az Úr

és szerezzen neked üdvösséget!” (Szám 6, 24–26).

Karácsony utáni 2. vasárnap

Olvasmány: Sir 24, 1–4. 12–16;

Szentlecke: Ef 1, 3–6. 15–18;

Evangélium: Jn 1, 1–5. 9–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

Közel két hét telt el Karácsony óta, de még mindig fülünkben cseng az angyalok éneke: „Dicsőség a magasságban Istennek és békesség a földön a jóakaratú embereknek”.

A béke közös óhajunk. Tudjuk, hogy nélküle nem lehet szép az életünk. Mégis sok békétlenséggel találkozunk: a családban, a szomszédban, a munkahelyen... A háborúk miatt milliók szenvednek: Afrikában, Ázsiában, Latin-Amerikában, Európában... Igazságosság és a béke után sóvárogunk. Emberhez méltó életet szeretnénk egyetértésben és szeretetben.

A béke Isten ajándéka, amelyet nyílt szívvel kell fogadnunk. A béke hordozóivá és továbbadóivá kell válnunk. Istennel mindenütt megvalósul a béke: Keleten és Nyugaton, Északon és Délen, otthon és szívünkben.

Szentbeszéd

Akik befogadták, azoknak hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek

Jn 1, 12

Az elmúlt években hozzászoktunk ahhoz, hogy a pápa január 1-jén békeszózatot intéz a világ népeihez. Az új év kezdetén most mi is a békére emlékezünk, arra a békére, amely állandóan veszélyben forog és amelynek megvalósítása közös feladat.

Az utóbbi évek hatalmas változásokat hoztak Európában. A népek közötti békétlenség mégsem szűnt meg. Néhol fokozódott a türelmetlenség. Sokfelé kísért a háború veszedelme. Fenyegetik és gyilkolják egymást a nemzetek. A háborútól való félelem és aggodalom ma sem alaptalan. Naponta hallunk tényekről, amelyek komolyan veszélyeztetik a békét.

Alig akarunk hinni a fülünknek, amikor azt halljuk, hogy a II. világháború óta közel kétszáz háború pusztított a Földön. Közülük jó néhány ma is dúl és több éve tart. Ezek a háborúk az elmúlt években mintegy 20 millió emberi áldozatot követeltek.

Leszerelésről beszélünk, mégis fegyverkezünk. Óriási összegeket költünk fegyvervásárlásokra. Rettenetes fegyverarzenálokkal rendelkezünk. A II. Vatikáni Zsinat nyilatkozata máig sem veszített aktualitásából: „Amíg mérhetetlen pénzt fordítnak egyre újabb és újabb fegyverek gyártására, addig nem lehet orvosolni a mai világban tapasztalható sokféle nyomorúságot. Ahelyett, hogy igazán és gyökeresen felszámolnák a nemzetek meglevő ellentéteit, még a világ többi részét is megfertőzik... A fegyverkezési verseny az emberiség legsúlyosabb csapása, és tűrhetetlenül sérti a szegényeket” (GS 81).

Európában enyhült a Kelet-Nyugat konfliktus, de fokozódott a gazdasági szakadék a szegény és gazdag országok között. A nemzetek között tűzgócok keletkeztek, robbanási feszültségek. Megfeledkezni látszunk Észak és Dél feszültségeiről. Míg az északi félteke országai egyre gazdagabbakká válnak, addig a déli félteke országaiban fokozódik a szegénység és nyomor. Egyre több országot fenyeget az eladósodás. Ez magában hordja a nemzetközi pénzügyi és gazdasági kapcsolatok összeomlásának lehetőségét. Világszerte csökken a jóllakottak száma és szaporodik az éhezők tömege.

A hírek szerint a világ több mint 400.000 legjobb tudósa a haditechnika fejlesztésével foglalkozik és rettenetes fegyvereket gyárt. Ezek gyarapodásával fokozódik az éhínség, a betegség, a kizsákmányolás és az igazságtalanság az egész világon. A béke veszélyben.

Világszerte politikusok és gazdasági szakértők próbálkoznak a béke helyreállításával. Fáradozásuk többször eredménytelenül végződik. Vajon miért? Talán nem ott keresik a megoldást, ahol kellene? Csak politikai, gazdasági és társadalmi tényezők figyelembe vételével igyekeznek békét teremteni? Vajon a békének nincsenek egyéb összetevői? Vajon nem feledkeztek meg politikusaink a béke hitbeli és erkölcsi vonatkozásairól?

A béke hitbeli és erkölcsi vonatkozásait hajlamosak vagyunk figyelmen kívül hagyni, pedig a békétlenség az emberi szívek gonoszságából származik. A békétlenség oka a gőg, a gyanakvás, az önzés, a hatalom- és birtokvágy. A béke tulajdonképpen az emberi szív kérdése. A II. Vatikáni Zsinat erről így ír: „A béke építése mindenek előtt azt követeli, hogy gyökerestül irtsák ki az ellentétek okait, elsősorban az igazságtalanságot, amelyek végül is háborúra vezetnek” (GS 83).

A keresztény ember tudatában van annak, hogy a legtöbb ellentét oka a bűn, amelyet csak úgy lehet kiirtani, ha Istenre és az evangélium értékeire irányítjuk figyelmünket. Amíg gondolatainkat és tetteinket az irigység, a bizalmatlanság, a kevélység, az uralomvágy, az önző szenvedélyek vagy mások személyiségének semmibe vétele és az igazságtalanságok irányítják, addig világunkban elkerülhetetlen a veszekedés, a kizsákmányolás, az elnyomás, a nyomor, a terrorizmus és a háború.

Izajás már 2600 évvel korábban ezt hangoztatta: akiknek „gondolataik bűnös gondolatok; bárhol járnak: pusztulás és romlás kíséri őket. Semmit sem tudnak a békesség útjáról; ösvényeiken a jog ismeretlen... nem ismerik a békességet” (Iz 59, 7–9). Ha békét akarunk, szívünkbe kell fogadnunk Isten igéjét és a krisztusi evangélium szellemében kell élnünk. Ismét csak Izajással kell szólnom: „Az igazság békét terem, az igazságnak meg biztonság lesz a gyümölcse mindörökre. Népem békességben lakik majd otthonában, biztonságos hajlékokban, gondtalan nyugalomban” (Iz 32, 17–18).

Ha békét akarunk, akkor haladéktalanul el kell kezdenünk dolgozni annak a civilizációnak megteremtésén, amelyről II. János Pál pápánk eddig már oly sokszor szólott. Csak a szeretet civilizációja lesz képes megteremteni azt az egységet, amelyről Kelet és Nyugat, Észak és Dél egyformán álmodozik. Az emberiség nagy családja csak a szeretet civilizációjának korában lehetséges, amikor az egyik gondja a másiké is, az egyik szenvedése a többinek is fáj. Nem feledkezünk meg Isten legfőbb parancsáról: „Szeresd embertársadat úgy, mint magadat” (Lev 19, 18). A parancs megvalósítása minden ember és minden nép elsődleges feladata kell, hogy legyen. Nekünk a szeretet parancsának megvalósítását elsősorban nem az országhatárokon kívül kell elkezdenünk, hanem közvetlen környezetünkben: a feleség, a férj, a gyermek, a szülő, a barát, és a kolléga iránti viselkedésben. Szeretetünk csak akkor lesz hiteles a többi népek előtt, ha arról saját környezetünket már sikerült meggyőznünk. Csak ha már környezetünkben gyakoroljuk a szeretetet, lesz igaz és őszinte együttérzésünk a dél-afrikai költő édesanyjával, akinek fiát a világméretű tiltakozások ellenére kivégezték; és lesz hiteles agitációnk az idegenek és menekültek érdekében, és szólhatjuk meg idegenkedő befogadóikat, akik nem kis rizikót vállaltak, amikor befogadták az idegeneket és létbiztonságot nyújtottak nekik.

Mózes egykor felszólította a zsidó népet, hogy válasszon az élet és a halál között. Korunk emberisége hasonló választás előtt áll. Választhat az igazságtalanság, a szegénység, a háború, azaz a halál, és a szeretet, az igazságosság, a fejlődés, a béke, azaz az élet között.

Ha az életet választjuk, márpedig ezt kell választanunk, akkor fel kell szólítanunk a népek vezetőit és el kell várnunk az emberektől és csoportoktól, legyen ez bármennyire alkalmas vagy alkalmatlan, hogy Isten igazságából és szeretetéből merítsenek és ezáltal teremtsék meg az emberiség nagy egységét.

A békemozgalomból senki sem vonhatja ki magát bűntelenül. Isteni rendeltetésünk szerint közösségre kell törekednünk Istennel és emberrel. Az emberiség nagy családja megvalósítható, de ahhoz előbb ki kell irtanunk lelkünkből a gonosz indulatokat és be kell fogadnunk Istent. Így valóra válik a prófétai látomás és a népek

„kardjukból ekevasat kovácsolnak,

a lándzsájukból meg sarlót.

Nem ragad többé kardot nemzet nemzet ellen,

nem tanulják többé a hadviselést” (Mik 4, 3; vö. Iz 2, 4).

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Olvasmány: Iz 60, 1–6;

Szentlecke: Ef 3, 2–3a. 5–6;

Evangélium: Mt 2, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Vízkereszt az egyház egyik legrégibb ünnepe. Ősi neve: epiphania. Urunk megjelenésére, kijelentésére utal. A Háromkirályok: Gáspár, Menyhért és Boldizsár napjára emlékeztet.

Lényegét tekintve Vízkereszt Karácsony misztériumát taglalja, és Jézus univerzális küldetését igyekszik kidomborítani. Jézus nemcsak a zsidók Messiása, minden ember Üdvözítője.

Szentmisénk olvasmányai távol-keleti és istenkereső bölcsekről tudósítanak. Evangéliumi történetünk arra hivatott, hogy igazolja: Jézusban minden nép és nemzet megtalálja Istent és az üdvösséget.

Szentbeszéd

A csillag, amelyet napkeleten láttak, vezette őket

Mt 2, 9

Urunk megjelenésének ünnepe Karácsony misztériumát tárja elénk. A Szentírás beszámolója szerint az első Karácsony éjszakán, minden feltűnés és pompa nélkül egy szegényes betlehemi istállóban megszületett a világ Megváltója. Akkor kevesen vettek tudomást megjelenéséről. Csak néhány betlehemi paraszt és juhász sietett az isteni Gyermek köszöntésére.

Urunk megjelenésének ünnepén a betlehemi esemény világméretű dimenziójára hívja fel a figyelmet. Az evangéliumi beszámoló szerint Jézus születése után világméretű találkozó színhelyévé változott Betlehem, ahol annak idején az isteni Gyermekben közénk szállt Királyok Királya távol-keleti népek képviselőinek hódolatát fogadta. A Biblia ezzel a jelenettel szemléltetni kívánja, hogy a föld nagyjai és a népek képviselői révén az egész világ tudomást szerzett szabadító és üdvözítő Istenünkről. A Háromkirályok története óta mindenkinek számolnia kell Jézus történelmi jelenlétével a Földön.

Jézus megjelenésének világraszóló eseménye kortársai előtt különböző visszhangra talált. Ma ennek a visszhangnak háromféle vetületét emeljük ki az evangéliumból.

1. Jézus születésének híre meghökkenést váltott ki: „Ennek hallatára Heródes király meghökkent s vele egész Jeruzsálem” (Mt 2, 3) – olvastuk szentmisénk evangéliumi szakaszában.

Jézus és ügye sok ember lelkében talál hasonló visszhangra. A Vele való találkozás nemegyszer kényelmetlen szorongást okoz. Ezért többen szívesen vennék, ha sohasem kellett volna hallaniuk Jézusról és az Ő ügyéről, sohasem kellett volna konfrontálódniuk és foglalkozniuk vele. Az ő szívüket Jézussal szembesítve baljós félelem és aggodalom fogja el. Jézus és ügye kényelmetlen számukra.

Heródes esetében ennek a balsejtelemnek és félelemnek a féltékenység volt az oka. Heródes politikai hatalmát féltette Jézustól, holott Jézusnak esze ágában sem volt közéleti szerepet vállalni. Heródes aggodalma megalapozatlan.

Vajon néha nem éppen ilyen megalapozatlan fenntartásunk Jézussal szemben? Ugyanakkor aggodalmunknak Vele szemben nyomós okai lehetnek. Jézus olykor nagyonis kényelmetlen elvárásokkal lép elénk, elevenbe vágó és radikális követelményekkel. Nem riad vissza a rendezetlen állapotok ostorozásától, és ha kell, arcunkba vágja az igazságot. Ezért kényelmetlen. Világossága leleplezi gonoszságainkat. Ezért szorongást okoz, különösen akkor, ha életünk több kifogásolni valót is tartalmaz. Ezért vonakodnak tőle és ellene törnek. Kaifással kiáltják: hadd vesszen az egy, mintsem, hogy az egész nép szégyenkezzen miatta (vö. Jn 11, 50).

2. Jellegzetes a főpapok és írástudók magatartása Jézussal szemben. A Messiás születésének hírére nem rettentek meg. Hideg ésszel, tárgyilagosan és akadémikus pontossággal megállapították Jézus születésének helyét: Betlehem. Tudásuk azonban semmiféle érzelmet, állásfoglalást, készséget vagy döntést sem váltott ki belőlük. Ismereteikből semmiféle következtetést sem vontak le. Érzéketlenül haladtak el az igazság mellett. Az isteni Gyermek teljesen hidegen hagyta őket. Legfeljebb közömbösek. Jézus nem bolygatta őket, így ők sem törődtek Vele. Vajon sok mai ember, értelmiségi és bölcsnek vélt tudós nem hasonló magatartásról tanúskodik? Minek érdekelné őket Isten? Van mit enniük, inniuk, van jó állásuk és fizetésük. Minek nekik Isten? Ők a felvilágosult és tanult emberek! A mikroszkóp alatt nem találkoztak Istennel, sem a komputerek képernyője előtt! A könyvekből és a Szentírásból ismerik Jézus nevét és ez elég nekik! Jézus nem zavarja őket, így ők sem zavarják Istent!

3. A mai evangéliumban kiemelkedő helyet foglalnak el az istenkeresők. Lelkükben pozitív visszhangra talált a Messiásról szóló örömhír. Ők várták a Megváltót és Isten ígéretéhez híven elküldte nekik a Messiást, akit szemmel láttak. Ők foglalkoztak Isten üzenetével és ezért felismerték Küldöttjét. Keresték az Istent, hosszú időn át tanulmányozták a természet törvényeit és a csillagok járását. Tudásukat gondolkodásra is felhasználták és tudtak következtetni. Felkerekedtek és fáradságot nem kímélve jártak az igazság után, míg végül szemükkel látták és kezükkel tapintották, akit a jelekből felismertek és vártak.

A távol-keleti bölcsek az istenkereső embereket személyesítik meg. Isten szólt hozzájuk, akárcsak egykor Ábrahámhoz: Rajta, hagyd el hazádat, biztonságodat és menj arra a földre, ahol várok rád, és ők elindultak!

A betlehemi bölcsek nem elégedtek meg a látottakkal. Ők tüzetesen keresték az összefüggéseket és Isten rejtett üzenetét. Így megértették a csillagos ég üzenetét és felfogták a betlehemi gyermek titkát.

A nagyok és hatalmasok udvarában hiába keresték Istent. Rájöttek, hogy ott nincs mit keresniük, és ezért örömmel hagyták el Heródes udvarát, ahol senki sem értette meg őket. A Királyok Királyára az isteni Kisded egyszerű betlehemi udvarában bukkantak. Nem volt trónja. Édesanyja ölén nyugodott és őrsége is csak egy ácsmesterből állott. Az istenkeresők mégis felismerték benne a Királyok Királyát, a béke fejedelmét. Leborultak és hódoltak Előtte, átadván neki királyi hódolatuk ajándékait: aranyat, tömjént és mirhát.

A távol-keleti bölcsek története azt mutatja, hogy Isten megtalálható. Csak kutatni és járni kell utána. Ez sokszor bátorságot és kiállást kíván: dacolást a korszellem divatjával és a vallást semmibe vevő környezettel szemben. Ugyanakkor a hithez finom érzék szükséges a kicsiségek, a finomságok és az egyszerűségek iránt.

A gyanakvók és közömbösek elől elrejtőzik az Isten. A hataloméhes, a hideg és fásult embernek sem mutatja meg magát. Ők valójában tudni sem akarnak róla.

Vízkereszt üzenete bizalmat ébreszt. Urunk megjelenésével számunkra felragyogott az isteni világosság, az a fényes csillag, amely mindig üdvösségre vezet.

Vajon a bölcs istenkeresők sorában állunk-e? Hiszünk-e Isten vezérlő csillagában, amelyre mindig szükségünk van? Egyedül a betlehemi csillag képes elvezetni minden jóakaratú embert az Isten boldog országába. Ott majd színről-színre látjuk őt, úgy, amint a Háromkirály is meglátta Betlehemben az isteni gyermeket, Jézus Krisztust.

Urunk megkeresztelkedése

Olvasmány: Iz 42, 1–4. 6–7;

Szentlecke: ApCsel 10, 34–38;

Evangélium: Lk 3, 15–16. 21–22.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus harminc éves lehetett, amikor kilépett názáreti ismeretlenségéből, elhagyta otthonát és vándortanítóként elkezdte bejárni egész Zsidóországot. Nyilvános működésének kezdetén első útja a Jordán folyó mellékére vezetett Keresztelő Jánoshoz. Ott beállt a bűnösök sorába és halandó társainak körében, velük együtt megkeresztelkedett a János által hirdetett bűnbánati keresztséggel. Erre emlékezünk Urunk megkeresztelkedésének ünnepén.

A megemlékezés saját keresztségünket juttatja eszünkbe. Valamikor minket is megkereszteltek és a keresztség szentsége által Isten gyermekei lettünk: Jézus barátja és az egyházunk tagja. Annak idején szüleink és keresztszüleink Istennek ígéretet tettek nevünkben, hogy majd krisztusi hitünk mellett állhatatosan kitartunk és hitünk szerint élünk.

A későbbiek folyamán a legtöbben ezt az ígéretet megújítottuk, amikor első szent áldozáshoz járultunk és megbérmálkoztunk. Vajon mennyire tartottuk magunkat egykori ígéretünkhöz? Hűek maradtunk-e keresztségi fogadalmunkhoz?

A kérdésekre életünk a válasz. Ha megtartottuk Isten parancsait és istenfélő módon éltünk, akkor a jó úton jártunk. Ha viszont megfeledkeztünk keresztségi ígéretünkről és vallási kötelezettségeinkről, akkor most itt az alkalom, hogy bűnbánatot tartsunk, újra jó irányba tereljük életünket és így visszatérjünk Istenhez.

Szentbeszéd

Te vagy az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik

Lk 3, 22

A polgári év elején a hírközlő szervek garmadával ontják az óév eredményeiről szóló beszámolókat. A napilapok nagy hasábos cikkekben ismertetik a kiváló közéleti személyiségek és gazdasági szakemberek meglátásait és előrejelzéseit.

Az új év küszöbén, hozzájuk hasonlóan, a legtöbben számot vetünk a múlttal és megfogalmazzuk elvárásainkat: szeretnénk jólétben és boldogan, békében és szeretetben élni. Várjuk a szebb jövőt és az üdvösséget, még akkor is, ha előre sejtjük, hogy kívánságaink jelentős része nem teljesül.

Ha Keresztelő János korában „a nép feszülten várakozott” (Lk 3, 15), akkor ez ma még inkább elmondható. Tele vagyunk feszültségekkel és várakozásokkal. Hogyan alakul jövőnk? Feszült várakozásunk nem alaptalan. Aggaszt a világ válságos gazdasági és politikai helyzete. Az ember felforgatta a természet rendjét és az visszaütéssel fenyeget. Fejünk fölött tátong az ózonlyuk, mérgek és sugárzások pusztítják környezetünket. Atomrakéták állnak kilövésre készen. Fertőzött a víz, a levegő és a szárazföld. Atomhulladékkal szennyezzük a világűrt.

A sok veszély ellenére mégis valamiféle „Új Korszak”, „New Age” leheletét érezzük. Az új és boldogabb élet reményének feszültségében élünk.

Az üdvösség reménye, bármit értsünk most alatta, talán soha sem volt olyan erős, mint éppen napjainkban. Ebben az ezredforduló közeledése is szerepet játszik. A tudósok káprázatos eredményekkel ejtik ámulatba a mindenhatóságról ábrándozó embereket, a politikusok meg a tartós enyhülés és világbéke tündérmeséjével hitegetnek.

Ki csodálkozhat azon, ha mostanában többeken valamiféle apokaliptikus, eszkatalogikus, világvégi beteljesedést és békét váró hangulat vesz erőt? A szebb jövő, a jobb lét, az üdvösség eljövetelének reményében élünk. Ezt óhajtjuk és kívánjuk.

Szentmisénk evangéliumi szakaszában is erről hallottunk. Felvetette a nagy kérdést: Kitől várjuk álmaink beteljesedését, az üdvösséget? Ki teljesíti elvárásainkat? Ki teremti meg számunkra mindazt, amire epekedve várunk? Ki üdvözít minket? Talán Marx, Engels, Lenin, Hegel, valamelyik ajatolah vagy indiai gurú, az amerikaiak vagy az oroszok, a Mammon vagy Krisztus?

„Mindnyájan azon töprengtek magukban, vajon nem János-e a Krisztus” (Lk 3, 15) – olvastuk szentmisénk evangéliumában. Nem töprengünk-e napjainkban mi is hasonlóan: Ki üdvözít minket? Az idők folyamán „prófétánk” volt már éppen elég. Ma is akad belőlük bőven, de vajon melyik az igazi?

Az evangélium ezekben a kérdésekben is eligazítást nyújt és irányt mutat. Az imént Keresztelő Jánosról hallottunk. Egykor ő elhívatottságának teljes tudatában, hatalmas szónoki tehetséggel, forradalmi életstílusával és alternatív életmódjával olyannyira magára vonta a nép figyelmét a Jordán-mentén és magával ragadta a népet, hogy még az uralkodó ház is felfigyelt rá és rettegett tőle. Többen azt hitték, hogy valóban ő a Messiás. Kiváló egyéniség volt. Semmi pardont sem ismert, ha Isten ügyének szolgálatáról volt szó. Az igazságtól jottányit sem tágított. Azért még életét is feláldozta. Síkraszállt a nép jogaiért. Még a királynak is szemére vetette, mert az erkölcstelen házaséletet folytatott. Bátran kipellengérezett minden bűnt. A rendíthetetlen prófétát Heródes Antipas király börtönbe vetette és kivégeztette.

János tanítása világos és határozott volt, következetes és végérvényes. Hallgatói joggal gondolták, hogy ő a Messiás és tették fel neki a kérdést: Te vagy-e a Messiás, a Megváltó, az Üdvözítő, a Krisztus vagy mást várjunk? Jánosnak azonban esze ágában sem volt magát a világ üdvözítőjének tekinteni. Nem tetszelgett jó hírnevében. Tudta, hogy ő nem üdvözíti a világot. Legfeljebb az üdvösség eszköze lehet, az Üdvözítő előfutára, útkészítője, szócsöve és hangja. Még arra sem tekintette magát méltónak, hogy megoldja az igazi Megváltó sarú szíját. Számára nem az igehirdető volt a fontos, hanem a nálánál sokkal „erősebb”: Jézus Krisztus, aki egyedül üdvözíti a világot. János az ő szolgájának tekintette magát.

Magatartása iránymutató, mert hozzásegít az igazi Megváltó és Üdvözítő felismeréséhez. Egyedül Jézus Krisztus a világ Megváltója és rajta kívül nincs más Üdvözítő. A „próféták” leleplezik magukat, ha mást hirdetnek. Minden gondolkodó és reformer, lelkész vagy gurú csak álmessiás, ha önmagát állítja igehirdetése középpontjába, a maga erejével és bölcsességével akarja üdvözíteni a világot. Az igazi próféták sohasem mutattak saját magukra és saját pártideológiájukra. Ők mindig a náluknál „erősebbre” mutattak, úgy mint Keresztelő János: Jézus Krisztusra. Az igehirdetőnek és prófétának az a feladata, hogy minden képességével és sajátos karizmájával felismertesse Jézusban a „mindenség Urát” (ApCsel 10, 36), az egyedül üdvözítő Istent.

Krisztus Urunk megkeresztelkedésének ünnepét üljük, nyilvános működésének kezdetét, isteni mivoltának bemutatását. Szentmisénk evangéliumában a mindenható Atyaisten ma bemutatta nekünk Jézust, amikor így szólt hozzá: „Te vagy az én szeretett Fiam, benned telik kedvem” (Lk 3, 22).

Tanúságtételünkkel ma Őreá kell mutatnunk. A keresztségben Isten szolgálatára szegődtünk. Hitvallásunkkal és keresztény tanúságtételünkkel nem önmagunk dicsőségét hirdetjük, hanem az övét. Egyedül Ő üdvözíti a világot. Nélküle nincs jövő.

Szép kilátásokkal rendelkezik az életünk, ha engedjük, hogy Jézus Krisztus általunk körüljárjon a világban és tovább folytassa elkezdett művét. Jézus Krisztus ma általunk működik a világban és folytatja üdvözítő művét. A Szentírásban ezt olvassuk róla: „S ő ahol csak járt, jót tett, meggyógyította az összes ördögtől megszállottat, mert vele volt az Isten” (ApCsel 10, 38). Ezt kell tennünk.

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Olvasmány: MTörv 26, 4–10;

Szentlecke: Róm 10, 8–13;

Evangélium: Lk 4, 1–13.

Bevezető a szentmise kezdetén

Hamvazószerdával véget ért a farsang és megkezdődött a nagyböjt, a bűnbánat és a lelki megújulás évente visszatérő ideje. Kiváló lehetőség arra, hogy újra rendszeresebben látogassuk a vasárnapi szentmiséket, többet imádkozzunk, böjtöljünk, alamizsnálkodjunk, vállaljuk a lemondásokkal járó feladatokat, áldozatokat hozzunk Istenért és embertársainkért, odaadóbban gyakoroljuk a felebaráti szeretet parancsát és elvégezzük szentgyónásunkat.

A II. Vatikáni Zsinat konstitúciója a szent liturgiáról figyelmeztet: „A szent negyvennap bűnbánata nemcsak belső és egyéni legyen, hanem külső és közösségi is” (SC 110).

Szentmisénk evangéliumi szakasza életünk komoly valóságával szembesít: a sátán állandó kísértésének kitett esendő és gyarló emberi mivoltunkkal. A sátán még Jézust is megkísértette. Hallani fogjuk, hogy az emberré lett Isten Fia derekasan kiállta a próbát. Vajon a kísértések idején, hozzá hasonlóan megálljuk-e helyünket? Képesek vagyunk-e határozottan elutasítani a rosszat és teljesen Istenre hagyatkozni?

A nagyböjti idő önvizsgálatra, megalkuvás nélküli vallásos életre és megtérésre szólít.

Szentbeszéd

A pusztába vonult negyven napra. Itt megkísértette a sátán.

Lk 4, 1–2

Az értékesebb fogyasztási cikkeket általában szavatossági levéllel árusítják. Autók, komolyabb háztartási eszközök és gépek vásárlása garancia nélkül ma már alig elképzelhető. A garancia papír által a gyártó és elárusító arról biztosít, hogy a vásárolt árut alaposan megvizsgálták és kipróbálták. Az kiállta a próbát és jónak bizonyult. A vevő bátran ráhagyatkozhat.

A vizsgálat és a próbatétel életünkhöz is hozzátartozik. Az első zsoltár boldognak hirdeti az embert, aki kiállta élete próbáját, nem tért a gonoszok útjára és örömét lelte Isten törvényében (vö. Zsolt 1, 1–3). Ezzel a zsoltáros életünk komoly valóságára irányítja figyelmünket: az élet folytonosan teremt helyzeteket, amelyekben állást kell foglalnunk és döntenünk kell. Az élet döntések sorozata. Döntenünk kell a pályaválasztási, a politikai és gazdasági kérdésekben, a házasság előtt és a munkahelyen. A próbatétel keresztény életünkhöz tartozik: döntenünk kell a hit és hitetlenség, az istenes és az istentelen élet között.

A 4. eucharisztikus imában olvassuk, hogy Jézus „mindenben hasonlóvá lett hozzánk a bűnt kivéve”. A kísértésekből és megpróbáltatásokból, hozzánk hasonlóan, neki is kijutott. Szentmisénk evangéliumának beszámolója szerint, az elementáris emberi szükségleteknek megfelelően, Jézus megkísértése három fronton zajlott: a birtoklás és tobzódás, a hatalom és dicsőség, a szolgálatkészség és az önkiszolgáltatás mezején. Jézus kiállta a kísértések próbáját és visszaverte a kísértő mindhárom támadását. Nem dőlt be a dőzsölés, a hiúság és a mások által való önkiszolgáltatás kísértésének. Ezek az eltévelyedések nem tartoztak életstílusához. Ezért a tobzódás, a dicsőség és az önkiszolgáltatás nem lehet sem Jézus tanítványainak, sem egyházának jellemzője.

A dőzsölés, a hatalom és a mások által való önkiszolgáltatás az ember legősibb kísértései közé tartozik. Ez Ősszüleink megkísértésének történetétől napjainkig megfigyelhető, még akkor is, ha a kísértő napjainkban nem jelentkezik olyan rámenős szemtelenséggel, mint ahogyan az a bibliai történetekből kitűnik. A kísértő ma ennél ravaszabban és kitanultabban közeledik áldozatai felé. Tetszetős szólamokat emleget. Úgymond jogunk van az önkibontakozáshoz, az önkifejlődéshez, az önmegvalósításhoz; származásunk, képzettségünk és címünk „feljogosít” a megbecsülésre; társadalmi pozíciónk, vastag pénztárcánk, sőt, még betegségünk is jogot teremt arra, hogy kiszolgáltassuk magunkat másokkal! A betegeknek olykor valóban nagy kísértése, hogy betegágyukat parancsnoki híddá változtatva és önzésüket kiszolgáltatott helyzetük fátyla mögé rejtve gyakorolják zsarnoki hatalmukat! A kísértő ravasz és csalafinta. Észrevétlenül igyekszik lépre csalni áldozatait. Az álcázott kísértők és kísértések az élet minden területén felütik fejüket, még az egyházban is!

Vajon miért engedi meg Isten a kísértéseket? Hitünk kísértések közepette edződik és Isten senkire sem erőszakolja országát. Isten országába meghívást kaptunk és nem beidézést. Isten meghívóját bárki szabadon visszautasíthatja vagy elfogadhatja. Országa szabad és önkéntes polgárok lakhelye. Ez nem is lehet másként. Ha nincs meg számára ez a döntési szabadság, akkor még a mennyország is csak „a jók börtöne”.

Az emberi gyöngeségek, az önzés, a hiúság és az önfejűség miatt nem egyszer pórázra kerített már bennünket a sátán. Ennek ellenére mégis kellő szabadsággal rendelkezünk ahhoz, hogy visszatérjünk Istenhez, erkölcsi pályaigazítást végezzünk életünkön, és a tékozló fiúhoz hasonlóan bocsánatot kérjünk Atyánktól. Mégha a kísértésekben gyengének bizonyultunk is, ő mindig hazavár az atyai házba és békecsókkal fogad. Nagyböjt első vasárnapján ismét országába hív. Rajtunk áll, hogy elfogadjuk-e üdvösségre szóló meghívóját. Döntésünket várja.

Nagyböjt 2. vasárnapja

Olvasmány: Ter 15, 5–12. 17–18;

Szentlecke: Fil 3, 17–4, 1;

Evangélium: Lk 9, 28b–36.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az egyházban sok a hiányosság és a bűn. A sok gyarlóság ellenére a megkeresztelt emberek közösségében mégis látható formában ragyog fel a megdicsőült Krisztus dicsősége. Itt elsősorban a szentekre és jótéteményeikre gondolunk, a szentéletű emberekre és tetteikre. Környezetükben éppúgy szemtanúi lehetünk Urunk megdicsőült színeváltozásának, mint annak idején Péter, Jakab és János Jézus közelében azon a bizonyos hegyen.

A keresztények azonban nemcsak tétlen szemlélődésre hivatottak. Az a feladatuk, hogy életükben felragyogtassák Krisztust. Erre csak akkor lesznek képesek, ha Jézus szenvedéséből részt vállalnak, és még áldozatok árán is készek követni őt a megdicsőülés útján.

Szentbeszéd

Haláláról beszélgettek, amelyet Jeruzsálemben kell majd elszenvednie

Lk 9, 31

Felolvastuk Urunk színeváltozásának történetét. Mondanivalója olyan igazságra tereli figyelmünket, amelyet nehezen tudunk és akarunk elfogadni: Jézus útja, és vele a miénk is, a szenvedéseken át vezet az isteni dicsőségbe. Szentmisénk evangéliuma ezt misztikus köntösben közölte. Ebben Jézus arcának és ruhájának ragyogása, az álomszerű látomás, a felhő és a belőle hallatszó hang keretül szolgál a nagy igazság kifejezésére: Jézus, az Isten Fia „tettben és szóban hatalmas próféta”, mégis csak szenvedések árán jutott be Atyja dicsőségébe. A szenvedések neki is éppúgy osztályrészül jutottak, mint Isten bármely szolgájának előtte.

Ennek igazolására jelenik meg a mai evangéliumi szakaszban Mózes és Illés. Isten szolgái voltak. Életük mégis telve volt keserűséggel és szenvedéssel. Sokat kellett szenvedniük ahhoz, hogy isteni fényben ragyoghassanak. Mindkettőnek része volt a megdicsőülésben, és a látomás beszámolója szerint, Jézus haláláról beszéltek, amelynek Jeruzsálemben kellett beteljesednie. Ez a halál mégsem torkollott a megsemmisülésbe. A megdicsőülésbe vezetett.

Mózes és Illés, a Jézust megelőző idők emberei. A látomásban rámutattak arra, hogy életük a többi emberéhez hasonlóan, üdvösségtörténetünk középpontja, Jézusnak Jeruzsálemben elszenvedett halála és megdicsőülése felé mutatott.

Isten megdicsőülése ezentúl nemcsak a jeruzsálemi templomban történik meg, hanem mindenütt, ahol az emberek Jézusra találnak. Benne valóra váltak az ószövetségi jövendölések. A szenvedések férfia a megdicsőült Krisztus. Ezentúl Ő az istentisztelet igazi kinyilatkoztatója és középpontja. Benne megvalósult a szenvedő ember diadala.

Urunk színeváltozásának történetében rábukkanunk a nagy igazságra: áldozatok nélkül nincs üdvösség. A legtöbben vonakodnak tőle. Alig képesek felfogni, hogy az élet velejárója a szenvedés, és csak ezáltal nyerhető el a testi, lelki és örök üdvösség. Többen nem értik, hogy ez alól még az Isten Fia sem kivétel. Ezért menekülnek az élet szenvedésekkel teli valóságától és azt hiszik, hogy az élet apró-cseprő örömeivel száműzhetik az élet keresztjét. Elfelejtik, hogy a futó örömök múlandók. Nem tehetők maradandóvá. Annak idején Péter az örömteli extázis perceit akarta megörökíteni: „Mester, jó nekünk itt lenni! Hadd csináljunk három sátrat, neked egyet, Mózesnek egyet és Illésnek egyet” (Lk 9, 33) – mondotta. A felhőből előtörő hang kijózanította és tudtára adta, hogy a földön nincs maradandó öröm. Jézusban a boldogság és ez csak az Ő útján, a szenvedések árán érhető el. „Ez az én választott Fiam, őt hallgassátok” (Lk 9, 35) – figyelmeztetett az Atya mai szentmisénk evangéliumi szakaszában. Őt hallgassátok, aki azt hirdette, hogy a dicsőség útja mindig keresztút: „Aki követni akar tagadja meg magát, vegye fel keresztjét minden nap, és úgy kövessen. Mert aki életét meg akarja menteni, elveszíti. Aki meg elveszíti értem az életét, az megmenti” (Lk 9, 23–24).

Életünkkel legtöbbször ennek ellenkezőjét szeretnénk bizonyítani. Azt a látszatot igyekszünk kelteni, mintha már a földi élvezetek is boldoggá tennének: a dohányzás, az alkohol, a lemezjátszó, rádió vagy video, az édességek, a motorkerékpár és az autó. Az élet szenvedéseit feledtetjük az ún. hosszú hétvégekkel. A divatnak hódolva többször múló éveinkre akarunk rácáfolni. Olykor sikerül ideig-óráig elmenekülnünk az élet szenvedésekkel teli valósága elől. Az örömök habzsolása mégsem mentesít a szenvedésektől. A tapasztalat azt mutatja, hogy minél több jutott valakinek az élet örömeiből, annál nehezebb újabbakat szereznie, és így előbb-utóbb bekövetkezik a kiábrándulás. Az élet szürke hétköznapjaitól tartósan senki sem menekülhet. Földi életünkben még a legkisebb örömért is keményen kell fizetnünk. Semmit sem kapunk ingyen: az életet megfizetjük a halállal, a technikai fejlődést környezet rombolással, örömeinket szenvedéssel... Rá kell jönnünk, hogy az életben az öröm és szenvedés egységet alkot. Mindkettő életünk velejárója. Egyik sem jelentkezik a másik nélkül. Ezért már eleve kudarcot jelent, ha életünket úgy állítjuk be, hogy abban csak az élvezeteknek biztosítunk helyet. Az élethez több kell pillanatnyi felüdülések és extázisok sorozatánál: cél és értelem. Boldogságunkat csak úgy találjuk meg, ha előbb már rábukkantunk mindennapjaink céljára. Ezt a célt mi Jézus Krisztusban fedeztük fel, aki ugyancsak a szenvedések árán jutott el dicsőségébe. Ha Őrá hallgatunk és szenvedéseken át vezető útját követjük, akkor megtapasztaljuk, hogy az életben nem a szenvedésé és halálé az utolsó szó, hanem az Istené, aki számunkra üdvösséget szerzett.

Nagyböjt az önmegtagadások ideje. Vajon mi lenne, ha ebben az időben nem a megszokott élvezetekben keresnénk az örömet, hanem az Istenért vállalt apró áldozatokban, az Ő útján, a keresztúton? Így megtalálnánk azt az örömet, amelyet Istenen kívül senki más nem adhat.

Nagyböjt 3. vasárnapja

Olvasmány: Kiv 3, 1–8a. 13–15;

Szentlecke: 1 Kor 10, 1–6. 10–12;

Evangélium: Lk 13, 1–9.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagyböjt a megtérés ideje. Így alig feltűnő, ha a húsvéti előkészület 40 napja alatt templomainkban ismételten felhangzik a hamvazószerdai felhívás: „Tartsatok bűnbánatot és higgyetek az evangéliumban”! Ma ugyancsak ezt halljuk, de sokkal sürgetőbben és fenyegetőbben mint eddig: Aki nem tér meg, pórul jár s elpusztul!

A világban tomboló katasztrófák és szerencsétlenségek legtöbbször nem a személyes bűnök következményei, de szemléletesen jelzik a megtérésre nem hajlandó bűnösökre váró ítélet súlyosságát. Akiket a szerencsétlenségek gondolkodóba ejtenek, már jó úton járnak. Ők legtöbbször felfedezik a megtérés szükségességét és az üdvösség útjára lépnek.

A bűnbánók életükkel tanúskodnak hitükről. Emberséges életükkel bőséges termést hoznak: a béke, az egyetértés és a szeretet gyümölcseit. Vajon az elmúlt három hét tapasztalatából mit szűrhetünk le magunknak: gyümölcsöző volt-e életünk vagy inkább terméketlen száraz fügefához hasonló, amely csak arra való, hogy kivágják és elégessék? Most itt a kegyelem órája. Isten időt engedett a megtérésre, bűnbánatot tarthatunk. Senki sem tudja, hogy holnap lesz-e rá még ideje.

Szentbeszéd

Ha nem tartotok bűnbánatot, épp úgy elvesztek ti is mindnyájan

Lk 13, 3

Hozzászoktunk, hogy a hírközlő szervek naponta tudósítanak világot megrázó katasztrofális eseményekről: autóbalesetekről, vasúti- és repülőgép-szerencsétlenségekről, az éhezők haláláról, a gerilla-, terror- és bombatámadásokról, a háborús borzalmakról és kegyetlenkedésekről. Pár éve egyenes adásban szemléltük a Challanger űrhajó hét utasának tragikus végét és együtt izgultunk a vészes csernobili atomsugárzás miatt. A rettenetes események megrázkódtatnak. Ilyenkor tétován kérdezzük: Miért kellett mindennek így történnie?

A kérdés nem új keletű. Megoldásán a régiek is elgondolkodtak, hiszen a történelem folyamán mindig előfordultak katasztrófák. Jézus korában is. Az imént olvastuk, hogy Jézus földi életének idején Pilátus vérfürdőt rendezett a Jeruzsálemi templomban az áldozatot bemutató galileaiak körében, úgyhogy az imádkozók vére összekeveredett az áldozati állatok vérével. Ugyanezen idő tájt járta a hír, hogy Siloámban 18 embert agyonzúzott egy ledőlt torony.

A borzalmas események akkor is rejtélynek tűntek. Az emberek megrökönyödve keresték a borzalmak miértjét. A zsidó gondolkodásmód szerint többen Isten sorscsapásainak tekintették az ilyen és hasonló borzalmakat. Isten ostoraként fogták fel az elkövetett súlyos bűnökért. Úgy vélték, hogy a nagy katasztrófák a súlyos bűnök következményei. Főleg az olyan események, mint az említett torony összeomlása, alig vezethetők vissza közvetlen emberi beavatkozásra. Így azok különösen alkalmasnak tűntek arra, hogy az emberek általuk Isten büntető beavatkozásáról beszéljenek (akárcsak napjainkban az AIDS megbetegedésekkel kapcsolatosan).

A Szentírás nem beszél róla, de az összefüggésekből arra következtethetünk, hogy a zsidók Jézusnak is azért adták elő a két rendkívüli történetet, hogy hallhassák véleményét; azaz hallani akarták saját felfogásuk megerősítését: csak bűnösöket érhet ilyen csapás! Hallani akarták tőle Jób könyvének nézetét: „Gondold meg, ment-e már valaki is tönkre ártatlanul? Becsületes embert mikor ért pusztulás? Hányszor láttam: akik bajt szántottak, gyötrelmet vetettek, hát azt is arattak. Isten lehelete tönkre tette őket, haragjának szele elsodorta őket” (Jób 4, 7–9).

Jézus egyáltalán nem osztotta környezete felfogását, és egyáltalán nem nevezett minden szerencsétlent bűnösnek. Ugyanakkor értékelte a történteket és figyelmeztetett, hogy az idők folyamán bekövetkező katasztrófák a végső idők előképei és jelei. Elgondolkodtató és megtérésre intő jelek. Jézus egy szóval sem állította, hogy Pilátus és az összeomlott Siloám torony áldozatai megérdemelték sorsukat. Ellenkezőleg, új irányba terelte hallgatói figyelmét: „Azt hiszitek, hogy (ezek) bűnösebbek voltak, mint Jeruzsálem lakói közül bárki?... De ha nem tartotok bűnbánatot, épp úgy elvesztek ti is mindnyájan” (Lk 13, 4–5).

Jézus kifejezte, hogy a világban pusztító katasztrófák arra szolgálnak, hogy elgondolkodtassanak. Istent semmiképpen sem lehet bűnbakká tenni azok miatt. Jézus számára a katasztrófák előrejelzik valamennyiünk végzetes sorsát arra az esetre, ha alaposan meg nem változtatjuk helytelen gondolkodásmódunkat és nem fordítjuk jóra gonosz viselkedésünket.

Tulajdonképpen a megtérésről van itt szó és arról, hogy mindannyian elpusztulunk, ha nem fordulunk újra Istenhez.

Az Istenhez fordulás olykor nem könnyű. Kényelmetlen lehet és többször egyéni életünk komoly megváltoztatását igényli. Gyakorlatilag ez azt jelenti, hogy meg kell változtatnunk helytelen életmódunkat: fel kell hagynunk őrületes elképzelésekkel, az erőszakkal és az önteltséggel. Az igazságot és békét képtelenség erőszakkal és karddal kivívni. Az erőszak szószólói előbb-utóbb úgy járnak mint az egykori galileaiak a templom udvarában: lemészárolják őket. A pénz sem, a palota sem üdvözíti az embert. A gazdagság elenyészik és romjai alá temeti az élvezetek s anyagiak imádóit: elpusztulnak az általuk épített bábeli tornyok romjai között, akárcsak az a 18 ember, akiket Siloámban agyonzúzott a torony.

Jézus szerint üdvös, ha a borzalmas napi hírek elgondolkodtatnak. De ügyelnünk kell arra, hogy a történtek láttán mindig önmagunkat állítsuk elmélkedésünk középpontjába és ne a szerencsétlenül járt emberek életében kutassuk az elkövetett bűnöket. Önmagunk lelkiismeretét kell megvizsgálnunk és nem a másokét. A borzalmak láttán elsősorban önmagunkat kell megkérdeznünk: Mit vétettem én magam? Hol jártam el helytelenül? Vajon rendjén van-e minden környezetemben: a családban, a munkahelyen, a szomszédságban, a baráti körben...?

Az kérdések után többen könnyedén kijelentik: „Természetesen nincs minden rendben a környezetemben, de hát mit lehet ma elvárni: ilyen a világ s ezen magam sem változtathatok”!

Jézus nem elégedett meg felületes kifogásokkal. A fügefára mutatott, amelyet azért ültettek, hogy gyümölcsöt teremjen. Ugyanezt várja tőlünk. Aki nem képes a szeretet civilizációjának gyümölcseit felmutatni, az elveszítette (keresztény) létjogosultságát, akárcsak a terméketlen fügefa, amely többé már semmire sem való, csak arra, hogy kivágják és tűzre vessék.

Szentmisénk evangéliumi tanítása meglehetősen fenyegetően hangzik. Mégsem az. Jézus abban a magunk által kiprovokálható végzet elhárítására figyelmeztetett. Haszontalanságunk miatt nem fenyegetett, inkább irgalmas szószólónkká szegődött: „Uram, hagyd még egy évig. Körülásom és megtrágyázom (megművelem), hátha terem jövőre?” (Lk 13, 8). Mégha életünk eddigi mérlege nem is volt rózsás, Ő azért bízik rejtett képességeinkben. A kilátástalanság ellenére is lát bennünk életerőt, és eddigi eredménytelenségünk ellenére is hiszi, hogy új irányt nyer az életünk, gondolkodásmódunk és viselkedésünk. Nem érdekli, hogy ki s mi voltam eddig. Ő a jövőre épít, akárcsak a jó kertész, aki töretlen bizalommal, hittel és szeretettel dédelgeti, gondozza és ápolja szundikáló gyümölcsfáit.

A nagyböjt próbaidő, melynek folyamán Krisztus, a mi hűséges kertészünk aggódva ápolja, tisztogatja és neveli lelkünk talaját, abban a reményben, hogy keresztény tanúságtételünkkel bőséges termést hozunk.

Nagyböjt 4. vasárnapja

Olvasmány: Józs 5, 9a. 10–12;

Szentlecke: 2 Kor 5, 17–21;

Evangélium: Lk 15, 1–3. 11–32.

Bevezető a szentmise kezdetén

Napi szentmisénk szentírási szövegei közül kiemelkedik az evangélium. A tékozló fiúról szól. Példabeszéd, amely elsősorban közös mennyei Atyánkra, a jóságos és irgalmas szívű Istenre irányítja figyelmünket. Istenre, akinek atyai szeretete határtalan. A Szentírás kihangsúlyozza, hogy Isten atyaibb minden más atyánál. Mindig hazavárja gyermekeit, a tőle elfordult tékozló fiúkat és lányokat, bármennyire eltávolodtak az atyai háztól.

Nagyböjt Istenhez való visszatérésünk ideje. A visszatérésre, minden jószándékunk ellenére, állandóan szükségünk van. Húsvéti szentgyónásunkkal és bűnbánati cselekményünkkel mindig Istenatyánk felé közeledünk és elmondjuk: „Teremtőm és égi atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened. Bocsáss meg és fogadj újra szerető gyermekeddé”.

Szentbeszéd

Atyja már messziről meglátta, és megesett rajta a szíve

Lk 15, 20

A Sirák könyvében olvassuk „a Mindenható gyűlöli a bűnöst, és a gonosznak rendszerint megfizet” (Sir 12, 6). Így gondolkodtak Krisztus korában. Ezért különösen értelmiségi körökben, az írástudók és farizeusok között, nagy megütközést váltott ki, amikor Jézus Isten bűnösök iránti szeretetéről tanított, a bűnösökkel szóba állt és velük étkezett.

Jézus példabeszédekben próbálta kioktatni akadékoskodó hallgatóit arról, hogy Isten nem gyűlöl senkit és nem bosszúálló. Atyai szeretettel viseltetik gyermekei iránt. Nem tesz különbséget ún. jók és gonoszak között. Sőt, Jézus a mai evangélium példabeszédében még tovább ment. Nyomatékosan rámutatott arra, hogy Isten előtt mindenki megtérésre szorul: a bűnösök éppúgy, mint azok, akik magukat igaznak tartják.

Szentírási szakaszunk két fiúról szól: a fiatalabbról és ennek bátyjáról. A fiatalabbik fiúban nem nehéz felismernünk az Istentől eltévelyedett embert, aki mindenre képes és mindenre vállalkozik, csakhogy érvényesüljön. A züllöttek között forog, nem ismer sem ünnepet, sem vallási gyakorlatokat, sem isteni, sem emberi törvényt. Úgy él, mint a jámbor zsidó számára elviselhetetlen tékozló fiú, aki a disznók vályúi körül beszennyezte magát, és így fittyet hányva a zsidó törvényekre tisztátalanná, bűnössé, hitehagyottá, istentelenné vált. A bűnös embereket többen megvetik és elítélik. Nem így az Isten. A mai evangéliumban hallottuk, hogy Istennek még legelvetemültebb embere is kedves. A tékozló fiú története azt mutatja, hogy mielőtt az még elkezdte bűnvallomását „apja már messziről meglátta és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, a nyakába borult és megcsókolta” (Lk 15, 20). A fiú csak ezután juthatott szóhoz és adhatta elő jól átgondolt mondókáját: Édesapám, vétkeztem! Láttuk: az apa nem tartott leszámolást fiával, nem szabott neki szigorú feltételeket és próbaidőt sem követelt tőle.

Példabeszédünk szerint a tékozló fiúnak szüksége volt megtérésre. Eljátszott szerencsétlen élete, a nyomor indította el viszza a szülői házhoz vezető úton? Az apát mindez nem érdekelte, csak az, hogy fia visszatért és megtért. Újra szívébe zárta fiát és örömünnepet rendezett neki. Magatartásában irgalmas és szerető mennyei Atyánk pillant felénk, akinek szeretete mindig megelőz minket. A Szentírás követendő példaként állítja elénk.

Isten megbocsátó és irgalmas magatartása nemcsak a Krisztus korabeli írástudókat és farizeusokat botránkoztatta meg. Ma is megütközünk rajta. Nem értjük Isten nagylelkűségét. A tékozló fiú bátyjában magunkra ismerünk. Hozzá hasonlóan méltatlankodunk. A tékozló fiú bátyjának, öccséhez hasonlóan, mégis megtérésre volt szüksége. Felháborítónak találta, ami atyja udvarában történt. Úgy tűnt neki, hogy ott az igazat háttérbe szorítják, a bűnöst meg felmagasztalják. Felhánytorgatta atyjának, hogy sok éven át hűségesen szolgált, miközben öccse felemésztette örökségét. Ő egyszer sem szegte meg atyja parancsát – állította magáról. Öccse viszont rossz nőkre herdálta minden pénzét. Neki a munka miatt sohasem jutott ideje a mulatozásra, tékozlásból hazatérő öccse viszont tovább folytathatja a mulatozást: atyja még a hízlalt borjút is levágatta és vele örvendezett! Sértődött, irigy, szűkkeblű, farizeusi magatartása miatt az idősebb testvér nem bírta elviselni tékozló és megtérő öccse kitüntetését. Még az atyai ház küszöbét sem akarta ezért többé átlépni!

Az idősebb fiú felháborodása érthető. A nagylelkű atyai szeretet láttán bennünk is hasonló érzések és szemrehányások ébredeznek. Ha Isten ilyen könnyen megbocsát, mint ahogyan ez a példabeszédből kitűnik, és ennyire szereti a bűnöst, akkor nem érdemes Istennek tetszően élni: nem érdemes sem Istenatyánk, sem egyháza rendjével és törvényeivel törődni! A bűnös úgy élvezheti az életet, ahogyan akarja, és ha egyszer kedve szottyan a megtérésre, akkor még Isten kedvencévé is válik!

Az Isten mindenkire kiterjedő irgalmas szeretete bizonyára nagy titok. Méltatlankodásunkkal mégis eláruljuk, hogy Jézus példabeszédének mondanivalóját távolról sem értettük meg. A példabeszédben az első fiú megtéréséről és a nagyobbik fiú testvéri szeretetének hiányáról van szó. A tékozló fiú visszatért apjához, bevallotta vétkét. Az idősebbik fiút az apa testvéri szeretetre vezette. Mindkét esetben megbocsátó szeretetét gyakorolta: kijött az atyai házból, hogy bevigye mindkét fiát, mert korábban mindketten eltávolodtak az atyai háztól, az egyik tékozló élete miatt, a másik szívtelen magatartása révén. Az atya kijött, hogy tőle eltávolodott gyermekeinek felajánlja a hazatérés lehetőségét, egyiknek a megtérés, a másiknak a testvéri szeretet elfogadása és gyakorlása által. A példabeszéd kihangsúlyozza, hogy megtérés és szeretet nélkül nem nyerünk üdvösséget, nem léphetünk Isten mennyegzős asztalához. Mindenki megtérésre szorul, a bűnös éppúgy, mint azok, akik igaznak tartják magukat (vö.: Lk 18, 9–14), mert mindannyian alá vagyunk vetve a bűnnek (vö.: Róm 3, 8).

A nagyböjti szent időben el kell gondolkodnunk a megtérés szükségességén. Vagy talán nem szorulunk mindannyian Isten irgalmára? Vajon nincsenek közöttünk Istentől eltávolodott tékozló fiúk, akiknek a húsvéti gyónás által újra vissza kellene térniük az atyai házhoz? Néha talán nem tartjuk magunkat ártatlannak? Talán nem érezzük szívünkben a tékozló fiú testvérbátyjának irigységét, durvaságát és könyörtelenségét? Evangéliumi példabeszédünkben Istenatyánk bátorít minket: „Térj vissza... – mondja ... Nem haragszom többé rád, hiszen irgalmas vagyok – ... Csak ismerd el gonoszságodat, azt, hogy hűtlenül elpártoltál az Úrtól, a te Istenedtől...” (Jer 3, 12–13).

Nagyböjt 5. vasárnapja

Olvasmány: Iz 43, 16–21;

Szentlecke: Fil 3, 8–14;

Evangélium: Jn 8, 1–11.

Bevezető a szentmise kezdetén

A Szentírás Isten nevében közli Teremtőnk akaratát: Isten előírásait, tilalmait, parancsolatait, mit szabad s mit nem... Isten előírásainak igazságán és kötelező voltán nincs mit kétkednünk.

A vallásos ember az isteni törvények alapján mégis csak akkor ítélhet, és ítélkezhet, ha embertestvérét szereti, megérti, védelmébe veszi és nem feledi, hogy Isten még akkor is szereti teremtményét, ha az rossz útra tért vagy megszegve akaratát bűnbe esett.

Hová jutnánk folytonos ítélkezéseinkkel? Ki maradna élve, ha Isten a bűnös halálát akarná?

Szentmisénk evangéliumában halljuk, hogy Isten nem akarja a bűnös halálát, hanem azt, hogy a bűnös megtérvén, örökké éljen.

Szentbeszéd

Az vesse rá az első követ, aki közületek bűn nélkül van

Jn 8, 7

Legendát olvastam két buddhista szerzetesről. Vándorlásuk során egy megáradt folyónál gyönyörű szép hölggyel találkoztak. Mindhárman a folyó túlsó oldalára igyekeztek. Hidat sehol sem találtak. Komp és csónak sem állt rendelkezésükre. A víz állása meglehetősen magasnak tűnt, így sehogyan sem mertek nekivágni a hömpölygő árnak. A nagyobb problémát mégis a csinos fiatalasszony jelentette: úszni nem tudott és a víztől félt. A szerzetesek érezték, hogy segíteniük kellene: valamelyiküknek vállára kellene kapni a szép asszonyt, s a túlsó oldalra kellene vinni. A nemes cselekedettől mégis mindkettő vonakodott. Mit szól ehhez majd a másik, vagy valaki, ha szerzetest lát ölében csinos menyecskével? Végül az egyik mégis vállára kapta a szép hölgyet és átvitte a megáradt folyón.

Társa méltatlankodva nézte a jelenetet. Később, az asszony távozása után, szemrehányásokkal illette lovagias és derék barátját: rossz hírbe hozod magad és egész szerzetesrendedet! Az irgalmas szívű szerzetes egy ideig tűrte társa szemrehányását, majd megválaszolt neki: „Testvér, én valóban átvittem az asszonyt a folyón, de most rajtad a sor”: neked kell nagylelkűséget, irgalmat és szeretetet gyakorolnod!

Igazán egyszerű legenda. Mégis szépen szemlélteti előítéletekre hajlamos magatartásunkat. Hajlamosak vagyunk rosszat feltételezni társainkról. Hamarosan ítéletet tartunk felettük a látszat szerint. Amíg mások hibáját nagyítóval szemléljük, addig szívesen megfeledkezünk saját bűneinkről. Megütközünk a fiatalokon, a punkok magatartásán és a strandon meztelenül futkározó fürdőzőkön. Mindig készen állunk az elhamarkodott ítéletekkel. Megbélyegezzük, elítéljük a bűnösöket, és eszünkbe sem jut, hogy olykor magunk sem vagyunk náluknál különbek.

Ez a magatartás semmiképpen sem egyeztethető össze Jézus tanításával. Jézus nemcsak elítélte az alaptalan vádaskodókat, de még arra is felhívta figyelmünket, hogy szeretnünk kell a bűnösöket és az ellenünk vétőket is. Ő mindig elítélte a bűnt, de jóságos szeretettel közeledett a bűnösökhöz.

Szentmisénk evangéliumi beszámolója szerint a vezető beosztással rendelkező és alakoskodó szakemberek csapdát állítottak Jézusnak. Eléje vezettek egy házasságtörésen kapott nőt, akit a mózesi törvények értelmében a házasságtörés bűne miatt agyon kellett kövezni. Ha most Jézus az asszonyt védelmébe veszi és a megkövezés ellen szól, akkor a törvény megsértésével fogják vádolni. Ha a kegyetlen mózesi törvény végrehajtását követeli, akkor saját tanításának mond ellent, és hitelét veszti, hiszen az elnyomottak és bűnösök megvédelmezésére jött, mindenütt irgalmat és megbocsátást hirdetett.

Válaszában Jézus rendreutasította a szigorú erkölcscsőszöket. Önvizsgálatra szólította őket, és a vádlottakról a vádlókra terelte a figyelmet: „Az vesse rá az első követ, aki bűntelen közületek”. Ezzel kimondta, hogy csak az ítélhet, akinek tiszta az élete. Az evangéliumi elbeszélésből kitűnik, hogy ilyen ember a vádlók között nem akadt. Senki sem ragadott követ. Mindenki igyekezett irháját menteni, szépen és gyorsan eloldalogni, míg Jézus végül egyedül maradt a halálra rémült bűnös asszonnyal, aki rövidesen megtapasztalta Isten irgalmát és szeretetét a bűnös iránt: „Én sem ítéllek el – mondta Jézus. – Menj, de többé ne vétkezzél!”

A nagylelkű feloldozásból nem lehet arra következtetni, hogy Jézus nem vette komolyan a bűnt vagy lekicsinyelte azt. Jézus mindig nevén nevezte a vétket, a 6. parancsolatot – „Ne paráználkodjál” – és a 9.-et – „Felebarátod hitvestársát ne kívánd” – sem szüntette meg! De mindig szeretetet és megértést, jóindulatot és segítőkészséget sürgetett a bűnös iránt. Elítélte a bűnt, de nem a bűnöst. Vagy talán tudjuk, hogy kiben, mi ment végbe mielőtt vétkezett és ki, mennyire felelős tettéért? Hány embert visznek bűnbe a kényszerítő körülmények? Keresztény feladatunk egyáltalán nem az, hogy ítélkezzünk vagy pálcát törjünk mások felett, hanem az, hogy önvizsgálatot tartsunk.

A Példabeszédek könyvében olvassuk: „Aki (másnak) vermet ás, maga esik bele, s aki fölhengeríti, legurul a kövön” (Péld 26, 27). Ennél világosabb Jézus tanítása: „Ne ítélkezzetek, hogy fölöttetek se ítélkezzenek” (Mt 7, 1). Szent Pál írja a rómaiaknak: „Nincs hát számodra mentség, bárki vagy is, te ember, aki ítélkezel. Mert amikor most elítélsz, magadat marasztalod el, hiszen ugyanazt műveled te is, ítélkező” (Róm 2, 1).

Jézus tanítása szerint óvakodnunk kell attól, hogy köveket dobáljunk másokra. Nincs jogunk ítélkezni mások fölött, mert mi magunk sem vagyunk feddhetetlenek és mindannyian rászorulunk Isten irgalmára.

Nagyhét

Virágvasárnap, Az Úr szenvedésének vasárnapja – Ünnepi mise

Olvasmány: Iz 50, 4–7;

Szentlecke: Fil 2, 6–11;

Evangélium: Lk 22, 14–23, 56.

Bevezető a szentmise kezdetén

Lassan véget ér a nagyböjt, a húsvéti előkészületek szent ideje. Az elmúlt hetek folyamán, remélhetőleg, megtisztítottuk lelkünket, bűnbánatot tartottunk és elvégeztük húsvéti szentgyónásunkat. A szeretet gyakorlása által közelebb kerültünk Istenhez és embertársainkhoz.

Virágvasárnappal megkezdődik a nagyhét. Drámai szertartásokkal újra felidézzük Jézus Krisztus szenvedését, halálát és föltámadását. Fokozott figyelemmel hallgatjuk Isten üdvözítő örömhírét. Ez síron túlra mutató célt, irányt és értelmet biztosít életünknek.

Nagyhéten lélekben elkísérjük Jézust utolsó útjára. Felidézzük, hogy szolgai alakot öltött, megmosta tanítványai lábát, feláldozta érettünk életét és megdicsőült a kereszten. Ha követjük Őt, akkor Isten országában vele együtt megdicsőülünk és részünk lesz a föltámadás örök dicsőségében.

Szentbeszéd

Amikor a százados a történteket látta, dicsőítette az Istent

Lk 23, 47

Ha valaki kicsit is foglalkozott az életünket körülvevő jelenségekkel és elgondolkodott a természetben végbemenő folyamatokon, az bizonyára sok olyan kérdésre bukkant, amely szoros kapcsolatban áll Istennel. Elkerülhetetlenül bele kellett ütköznie a kérdésbe: Egyáltalán létezik-e Isten? Ki az Isten? Milyen élete, gondolkodásmódja, magatartása? Mit csinál? Miért rejtőzik el előlünk? Röviden: tudni szeretnénk ki és milyen az Isten?

Virágvasárnap a krisztushívők bekapcsolódnak a nagyhét színes liturgiájába és a szentírási beszámolók segítségével felidézik Krisztus Istenünk megdicsőülésbe torkolló utolsó napjait a Földön.

A templomokban elhangzó szentírási beszámolók ilyenkor még inkább, mint máskor, felcsigázzák Isten után érdeklődő kíváncsiságunkat. Mai szentmisénk kezdetén lélekben elzarándokoltunk Jeruzsálembe és felidéztük Urunk dicsőséges bevonulását a zsidók szent városába, azt a történelmi pillanatot, amikor a választott nép pálmaágakat lengetve üdvözölte szamárcsikó hátán bevonuló Messiás Királyát, keresztény meggyőződésünk szerint a várva várt Megváltót, az Úr Fölkentjét, Isten Küldöttét, Jézus Krisztust, akiben Isten meglátogatta népét.

Aztán felhangzott a passió: Jézus szenvedésének drámai története. Szövegét megrázó fordulatok, zenéjét szívbemarkoló dallamok kísérték. A szaporán váltakozó jelenetekben Isten képe bontakozott ki előttünk: megbilincselve, leköpdösve, megostorozva, bíborpalástban és töviskoronával, égő sebekkel és megtiporva az utca szennyében, agyongyötörve és holtan a kereszten.

Az iszonyú történetet hallva ki ne tenné fel a kérdést: Ő az Isten? Ez az agyongyötört férfiú a keresztények Istene? Ez a botrányos látvány? Ez lenne vágyálmaink kiszínezett istenképe? Az ember szeret mondvacsinált erős és hatalmas isteneket faragni magának saját képére és hasonlatosságára. Isten nagysága és szeretete mégis látszólagos erőtlenségében és kiszolgáltatottságában mutatkozott meg a kereszten. Ezt többen el sem tudják képzelni. Gúnyosan vallják a gonoszakkal: Ha Isten Fia vagy, szállj le a keresztről, mutasd meg hatalmadat, és akkor majd hiszünk neked? Ők azt szeretnék, ha Isten fellépne a televízióban, az ENSZ közgyűlése előtt New Yorkban, utcáinkon és tereinken; ha megszűntetné a világban tomboló éhínséget, nyomort, a véres kegyetlenkedéseket és a terrorista robbantásokat. Szeretnék, ha ököllel súlytana le az istentelenek hadára. Szeretnék, ha bámulatos, csodás és égrengető eseményeket művelne, úgy, mint egykor Kafarnaumban, Jerikóban és Jeruzsálemben. Az erős Istennel még tudnának valamit kezdeni, de mit kezdjenek egy bitófán kimúlt és halottnak tetsző Istennel?

Sokan emberi elképzeléseik szerint szeretnék keresni az Istent. Elfelejtik, hogy Isten nem játékszer, madzagon ráncigálható báb, amelyet az ember tetszése szerint alakíthat. Ők azt szeretnék, ha Isten kényük-kedvük szerint táncolna, alávetné magát az ember egyeduralomra törő vágyainak, és olyannak mutatná meg magát, amilyennek az ember Istent látni szeretné. Hitünk Istene azonban teljesen eltér az emberi elvárásoktól. Isten a Szeretet. Szolgai alakot öltött, kiüresítette magát, és mindenben hasonlóvá lett hozzánk, a bűnt kivéve. Megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig, amint ezt Szent Pál Filippiekhez írt levelének gyönyörű himnuszában olvastuk (2, 6–11).

Isten Jézus Krisztus szeretete és megaláztatása által mutatta meg valójában, hogy Ő kicsoda. Jézusban életét adta érettünk, hogy örök életünk legyen Vele a mennyben. A Filippiekhez írt levél szerint ezért Jézus nevére meg kell hajolnia minden térdnek a mennyben, a földön s az alvilágban, az Atyaisten dicsőségére pedig hirdetnünk kell minden népnek: Jézus Krisztus az Úr.

Isten Jézus Krisztusban végérvényesen megmutatkozott a világnak és így mindannyian megismerhettük őt. Ehhez azonban hallgatnunk kell szavára és követnünk kell őt, amint erre Szent Pál is figyelmeztetett: „Ugyanazt a lelkületet ápoljátok magatokban, amely Krisztus Jézusban volt” Filip 2, 5). Nélküle sohasem válaszolhatók meg Isten utáni kérdéseink.

Lev Tolsztoj egyik művében (Das Hemd des Glücklichen, Gütersloh 1976, 106) egy királyról ír, aki látni szerette volna az Istent, de senki sem tudta őt megmutatni neki. Végül az egyik pásztorlegényről az a hír járta, hogy teljesítheti a király óhaját. A király magához hívatta a pásztorlegényt, aki rögtön rendkívüli felhívással lepte meg urát: Ha látni akarja Istent, szálljon le trónjáról és cseréljen ruhát vele. A király teljesítette a furcsa kérést és magára öltötte a pásztorlegény rongyos ruháit. Leszállt trónjáról és ennek lépcsői elé állt. Ekkor feltekintett a mélyből és hangosan felkiáltott: Látom az Istent!

Tanulság: az embernek le kell szállnia Isten székét bitorló trónjáról. Akkor kitisztul látása és meglátja az Istent.

Ma hallottuk: Jézus Krisztus mint Isten az Istennel való egyenlőségét nem tartotta olyan dolognak, amelyhez feltétlenül ragaszkodnia kell. A nagyhéti szertartásokban átéljük Isten leereszkedését trónjáról és önmaga kiüresítését érettünk. Jézus önként vállalt megaláztatása szégyenbe ejti a gőgös embert.

A nagyhéti szertartások során meglátjuk Istent, ha Tolsztoj királyához hasonlóan képesek leszünk leszállni az emberi gőg magasztos trónjáról és magunkra öltjük Krisztust.

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Olvasmány: Kiv 12, 1–8. 11–14;

Szentlecke: 1 Kor 11, 23–26;

Evangélium: Jn 13, 1–15.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nagycsütörtök Jézus halála előtti utolsó vacsorájának emléknapja. Jézus búcsúestjén határtalan szeretetének megrázó és felejthetetlen tanújelét adta: szolgai alakot öltött, megmosta tanítványai lábát és meghagyta: „Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg” (Jn 13, 15). Aztán asztalhoz ülve hálaadó imát mondott, megtörte a kenyeret és tanítványainak adta e szavakkal: „Vegyétek és egyétek, ez az én testem, amely értetek adatik. Ezt tegyétek az én emlékezetemre” Hasonlóképpen szólt a rituális vacsora borfogyasztása előtt: „Ez a kehely az újszövetség az én véremben. Ezt tegyétek valahányszor isztok belőle, az én emlékezetemre” (1 Kor 11, 24k).

Összegyűltünk, hogy megünnepeljük az Úr áldozati lakomáját, az eukarisztiát, amelyben Krisztus újra feláldozza magát érettünk és elégtételt szolgáltat bűneinkért.

Eucharisztikus ünneplésünk valóban akkor lesz gyümölcsöző, ha vállalkozunk arra a szeretetre, amelyre Jézus az utolsó vacsorán tanítványaival együtt minket is felszólított.

Szentbeszéd

Ha nem moslak meg, nem lesz semmi közöd hozzám

Jn 13, 8

Nagycsütörtök este van. Az utolsó vacsora emlékét üljük. Jézus ezen az estén apostolai társaságában szavaival és tetteivel a Földön még egyszer s utoljára megvilágította küldetésének titkát. Azért jött, hogy örömhírt hozzon a szegényeknek, gyógyulást a betegeknek, megbocsátást a bűnösöknek, kenyeret az éhezőknek és életet a halandóknak. Az apostolok ezt már korábban is hallották tőle, de Jézus magatartása az emlékezetes búcsúesten mégis ámulatba ejtette őket. Megdöbbentette őket a jelenet, amikor Jézus megmosta tanítványai lábát. Érezték, hogy ez a zsidóknál szokásos formaság most messze túlmutat a hagyományos udvariassági kereten. Gesztusa nem volt egyszerűen a szimpátia kifejezése. Az isteni megalázkodás és példa! Ami a betlehemi istállóban elkezdődött és nyilvános működésének idején bebizonyult, az most az utolsó vacsora termében teljes valóságában tündökölt: Jézus Krisztus mint Isten az Istennel való egyenlőségét nem tartotta olyan dolognak, amelyhez feltétlenül ragaszkodnia kell, hanem szolgai alakot öltött, megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig (vö. Fil 2, 6–8).

Tettével Jézus kinyilvánította Isten emberszerető jóságát. Joggal olvassuk az Írásban: „Az Isten szeretete abban nyilvánul meg bennünk, hogy az Isten elküldte a világba egyszülött Fiát, hogy általa éljünk” (1 Jn 4, 9). Jézus Krisztus eljött és rámutatott arra, hogy az isteni életet akkor érjük el, ha Vele és tanítványaival szoros kapcsolatot tartunk. Erre utalt Péternek tett kijelentésével a lábmosás szertartása közben: „Ha nem moslak meg, nem lehetsz közösségben velem” (Jn 13, 7). Ezzel Jézus elárulta, hogy a Vele való közösség csak akkor jön létre, ha Őt magunkhoz engedjük, egészen testközelbe, és hozzájárulunk ahhoz, hogy tetszése szerint munkálkodjék rajtunk és átalakítson minket.

Szenvedése előestelén Jézus szavakba öntötte szándékát és tetteivel megerősítette, hogy a legbensőségesebb kapcsolatra törekszik velünk. Nemcsak megmosta tanítványai lábát, kiszolgálta őket és foglalkozott velük, de még étkül is felkínálta magát nekik: „Vegyétek és egyétek, mert ez az én testem, mely értetek adatik”. Azt akarta, hogy magunkhoz engedjük és egyesüljünk vele. Arra képesített, hogy közösségre lépjünk Vele és ezáltal beálljunk az emberiség egységére vonatkozó üdvözítő tervébe és Vele együtt munkálkodjunk annak megvalósításán a szeretet által. Ezért figyelmeztetett: „Ha tehát én, az Úr és Mester megmostam lábatokat, nektek is meg kell mosnotok egymás lábát. Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg” (Jn 13, 15). Szeretetközösségre szóló felhívás ez: éljünk egymásért és vállaljuk egymás kölcsönös szolgálatát.

Jézus felhívását az első keresztény közösségek hamar megértették, magukévá tették és követték. Róluk feljegyezték: „A hívek mind összetartottak és közös volt mindenük. Birtokaikat és javaikat eladták, s az árát szétosztották azok közt, akik szükséget szenvedtek” (ApCsel 2, 44–45).

Szentmisére gyűltünk, mert Jézus rendelkezése szerint ezen az estén közösen akartunk megemlékezni Urunk végrendeletéről: „Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre!” Megemlékezésünk nem volt hiábavaló, ha ezután tettekre váltjuk, amit parancsolt: „Példát adtam, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg”. Jézus tanítványainak szívélyes és testvéri közösségévé kell válnunk. Komolyan kell vennünk Jézus szavát és példáját. Szent Pál Galatákhoz írt levelének figyelmeztetését: „Hordozzátok egymás terhét, így teljesítitek Krisztus törvényét” (Gal 6, 2).

Ebben az órában Urunk akarata szerint oltára köré gyűltünk, kenyeréből eszünk és kelyhéből iszunk, mert szoros összeköttetésben akarunk élni vele. Halála előtti végrendeletére emlékeztünk, amikor azt óhajtotta, hogy mindennapi életünkben váltsuk valóra a szeretet parancsát, hordozzuk egymás terhét és Istentől kapott adományainkkal szolgáljuk embertársaink javát. Az utolsó vacsorán rámutatott arra, hogy még a legutolsó szolgálatoktól sem szabad visszariadnunk, ha a szeretet gyakorlásáról van szó. Ismerjük fel azokban Urunk követésének kiváló lehetőségeit.

Nagypéntek

Olvasmány: Iz 52, 13–53, 12;

Szentlecke: Zsid 4, 14–16;

Evangélium: Jn 18, 1–19, 42.

Szentbeszéd

A keresztet ő maga vitte, míg oda nem ért

Jn 19, 17

Krisztus keresztje a műalkotások egyik legelterjedtebb és legismertebb motívuma; a dómok, templomok, kápolnák és lakások gyakori éke. Kereszteket találunk a kiállítási termekben és a múzeumokban. Kereszteket látunk kirándulásaink alkalmával a réteken és a mezőkön. Ezért hozzászoktunk a kereszt látványához és többször már csak a műalkotást látjuk benne. Fel sem tűnik annak kegyetlen valósága: a képben kifejezésre jutó borzalom, kín és gyötrelem. A kereszt élettelen dísztárgy lett; építmények, utcák, terek és mezők megkövesedett látványossága; idegenforgalmi érdekesség a szemfüles turisták számára.

A keresztet megszokott látvány, mégis rettenetesen irtózunk tőle. Mindent elkövetünk, csakhogy menekülhessünk előle. Még gondolatát is száműzzük. Az életben semmitől sem félünk és irtózunk jobban, mint a szenvedésektől, a ránk nehezedő keresztektől. Az egyik felmérés szerint a legtöbben szépen, csendesen, alvás közben szeretnének távozni a földi életből. Ez azt jelenti, hogy még a haláltól sem félünk úgy, mint a szenvedéstől.

A szenvedés mégis életünk kitörölhetetlen velejárója. Valóság. Kínlódva és komoly erőfeszítések közepette igyekszünk megbirkózni a mindennapi keresztekkel: a magánnyal, a rosszul sikerült házassággal, a gyógyíthatatlan betegséggel, az öregséggel, a balesetekkel és a szerencsétlenségekkel. A szenvedések keresztje a legtöbb ember számára értelmetlen és botrány. Kétségbeejtő és elkeseredést okoz. A súlyos keresztek terhe alatt kiben nem tört még fel Isten Fiának panasza a kereszten: Istenem, Istenem, miért hagytál el engem? Teljesen mindegy, hogy ilyenkor az igaz Istenre avagy a hamis istenekre gondoltunk: a pénzre, a sikere, a tudományra és technikára, az elhunyt szülőre, hitvestársra vagy gyermekre, a szív szerelmére vagy a többi kis bálványistenekre. A szenvedés órájában mindezek csúnyán cserbenhagytak: kiszolgáltatottan, érthetetlenül és értelmetlenül. Ki ne sírna és perlekedne ilyenkor Istennel és emberrel? Miért az átkozott sok szenvedés?

Egyedül Isten a tudója. Érthetetlen titok, amelyre nincs kielégítő válasz. Mit tegyünk hát? Törődjünk bele a szenvedésekbe? Valljuk a quietistákkal: jöjjön, aminek jönnie kell? Toporzékoljunk ellene és vegyük fel vele az ádáz küzdelmet? Ideig-óráig ez a harc talán sikerrel fog járni, de sokszor csak újabb keserűséget és gyötrelmet szül. Végül be kell látnunk, hogy a szenvedés értelmetlen és senki sem menekülhet előle.

A belenyugvók és toporzékolók mellett okosabban járnak el azok, akik Isten Fiának keresztjéből merítenek erőt az élet szenvedéseinek elviseléséhez. Jézus keresztje sem vált ki lelkesedést. Az őskeresztények egykor éppúgy megütköztek Jézus kínszenvedésén és nagypénteki katasztrófáján mint mi napjainkban. Hozzánk hasonlóan tépelődve keresték a kegyetlen, az igazságtalan, az ártatlan szenvedések értelmét és nyitját. Erős hitük ellenére sem szabadultak a kérdéstől: Miért lett a kereszt az élet velejárója? Miért szenvednek az ártatlanok?

Nagypénteki liturgiánk olvasmányai sem oldják meg a kérdést mindenki számára elfogadhatóan, de elvezetnek minket Isten iskolájába. Isten tanfolyamára hívnak, amelyen megtanulható a keresztény életművészet. Az első olvasmányban Izajás az Úr ártatlanul szenvedő szolgájáról szólt és megsejtette velünk Isten üdvözítő útját. Az Úr szenvedő szolgájára mutatott, akinek saját bőrén kellett megtapasztalnia, hogy a kegyetlenség törvénye uralkodik a világban: a fogat fogért, a szemet szemért... Az Úr szolgája mégsem állt be az ördögi körbe. A szenvedő szolga nem állt bosszút, nem ütött vissza. Ártatlanságával és szeretetével útját állta az erőszak és gyűlölet láncreakciójának. Isteni és nem emberi magatartásról tanúskodott. Életével hirdette, hogy Isten a gonoszságot nem törleszti és torolja meg újabb keresztekkel, hanem szeretettel irtja azt, ahogyan és ahol csak tudja.

A Zsidókhoz írt levél a szenvedések iskolájának újabb fokozatára vezetett. Rámutatott arra, hogy Isten Fia mindannyiunk képviseletében és Főpapként jött közénk. Közülünk való volt és átesett a legborzalmasabb szenvedéseken: imádkozott, sírt és ordított fájdalmában, vérrel verítékezett. Mégis megtanulta a szenvedések engedelmes vállalását. Még Isten ártatlan, igaz és engedelmes szolgája sem kerülhette el a szenvedéseket. Isten szerette Őt, mégsem léphetett ki embertársai sorából. Isten ugyanakkor vele, Főpapunkkal együtt magához vonzotta az egész emberiséget. Jézus készségesen vállalta a szenvedéseket és népe képviseletében másokért szenvedett. Így szenvedése nemcsak személyes és privát jellegű, közösségi természetű és mindannyiunk üdvét szolgálta. Jézus így feltárta, hogy a szenvedések közepette és szenvedve jelét adhatjuk a szeretetnek és szolgálhatjuk mások javát.

A szenvedések felső iskoláját találtuk János passiójában. Jézus szenvedésének és kereszthalálának története után is megmaradt a szenvedések kegyetlensége, az égbekiáltó igazságtalanság, a kétségbeesés és a kereszt értelmetlensége, de Jézus kiszolgáltatottsága és szenvedése által mégis felragyogott a mindenkor szenvedő ember fensége és méltósága: Az áldozat előtt porba hullottak a katonák, Jézus önként adta magát kezükre szeretetből Isten és ember iránt. Még Pilátus sem rendelkezett addig hatalommal fölötte, amíg az előtte álló kicsúfolt király ezt neki meg nem engedte.

Utolsó szava nem a kétségbeesett emberé, hanem az Istennek engedelmeskedő megnyugvó léleké: Beteljesedett. Ez azt jelenti, hogy a hívő ember megbékélhet a kereszttel és készséggel vállalhatja azt a szebb élet és jövő reményében.

A kereszt ostobasága és botránya tanít: feltárja Isten szellemét és bölcsességét s a megígért üdvösséget. Ennek belátásához és megértéséhez alig jutunk el magasröptű tanulmányok vagy éles eszmefuttatások által. Isten ajándékáról van itt szó, amelyet megkapunk, ha elmélyülünk Jézus életében és szenvedésében, követjük Isten és ember szeretetét és imádságos lelkületét. Felfogjuk, mit jelent, amit minden szentmisében imádkozunk: Halálodat hirdetjük Urunk és hittel valljuk feltámadásodat, amíg el nem jössz.

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Olvasmány: ApCsel 10, 34a. 37–43;

Szentlecke: Kol 3, 1–4;

Evangélium: Jn 20, 1–9.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma ünnepi örömmel jöttünk szentmisére, hogy Krisztus Urunk egész világot átfogó egyházával megemlékezzék üdvözítő Istenünk dicsőséges föltámadásáról. Az első keresztény közösségek apostoli köszöntőjével üdvözlöm a krisztushívők ezen ünnepi gyülekezetét: A mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme, az Atyaisten szeretete és a Szentlélek egyesítő ereje legyen mindnyájatokkal.

Ünnepélyes istentisztelet keretében emlékezünk meg Jézus föltámadását követő jeruzsálemi eseményekről. Felidézzük Jézus rendkívüli életútját és betekintünk kifürkészhetetlennek tűnő jövőnkbe. Imádkozva és énekelve tanúságot teszünk hitbeli meggyőződésünkről. Sík Sándor erről így írt egyik szép versében:

Krisztus feltámadott,

Halál fején tapodott,

Égbe utat mutatott,

Tudom, hogy feltámadok! (H 88).

Örök életbe vetett hitünk reményében vizsgáljuk meg lelkiismeretünket és bánjuk meg bűneinket.

Szentbeszéd

Látta mindezt és hitt

Jn 20, 8

Albert Camus Nobel-díjas francia író szerint Sziszüphosz, a görög mondavilág korintusi királya, a célját és élete végső értelmét keresők megszemélyesítője. Sziszüphosz az általa végbevitt sok rablás és pusztítás által magára vonta az istenek haragját. Az alvilágban azzal büntették, hogy az idők végezetéig görgessen egy hatalmas kőtömböt. Büntetésétől csak akkor szabadul, megváltásban csak akkor részesül, ha ezt a nagy sziklatömböt képes lesz felhengeríteni az alvilág egyik kiemelkedő meredek hegyének csúcsára. Sziszüphosznak ezt minden erőfeszítése ellenére sem sikerült elérnie. A súlyos kőtömb az utolsó pillanatokban mindig kisiklott kezei közül és visszazuhant a mélybe. Így a sziszüphoszi munkát kezdhette elölről.

Napjaink embere hitelt ad a pesszimista hangulatú mítosz tanításának. Hit hiányában kérdezi: Minek dolgozzunk, kínlódjunk és termeljünk, építsünk és szaporodjunk? Talán azért, hogy egyszer elénk álljon a halál és vigyorogva követelje jussát?

A hívő keresztények nem pesszimisták. Krisztus feltámadása óta nincs okuk a kétségbeesésre. Az evangéliumok tanúsága alapján rájöttek, hogy életük nem hiábavaló. A feltámadásba vetett hittel rájöttek, van jövőnk. Van, mert Krisztus legyőzte a halált, győzött a Golgotán. Ez az év legnagyobb eseménye, az évszázadok és évezredek legizgatóbb örömhíre. A hírügynökségek sohasem találkoztak ennél eget-földet megrázóbb jelentéssel: Krisztus föltámadt. Ezt harsogják ma Rómában, Washingtonban és Moszkvában. Ez az örömhír visszhangzik az őserdei dzsungelekben és a világvárosi felhőkarcolók között, szerte az egész Földön.

Ugyanakkor azt is el kell mondanunk, hogy nincs a világnak még egy ilyen vitatott szenzációs jelentése, mint a húsvéti hír. A megoszló vélemények sohasem csaptak hevesebben össze, mint ezen hit felett. Tanítást sohasem vitattak jobban, mint Krisztus föltámadásának örömhírét. Krisztus föltámadt zengi a hívők hatalmas tábora. Mások tapintatosabbak, megalkuvóbbak, és Jézus ügyének, szellemének továbbéléséről beszélnek az egyházban. Sok tudálékos egyenesen a legendák, hallucinációk, fantáziák és ábrándok világába utalja a húsvéti tanítás örömhírét.

A véleménykülönbségek hatalmas harcában a hívő keresztény ismételten arra kényszerül, hogy Krisztus feltámadásának hitét a maga és mások számára elfogadhatóvá tegye. Ennek érdekében főleg komoly tanúkra és hitelérdemlő tanúvallomásokra hivatkozik, olyan tudósításokra, amelyek igazságához semmi kétség sem fér. Ezek a hitelt érdemlő közlemények egészen más korban, más formában és körülmények között születtek, mint a mai modern sajtóközpontok tájékoztatói. A formakülönbség mégsem jelenti azt, hogy hitelességük eleve kétségbe vonható. Nem feledjük: mind az Újszövetség, mind a sajtóirodák hírei egyformán mások tanúságtételére épülnek!

Az sem hagyható figyelmen kívül, hogy a hírközlés, már csak Gutenberg találmánya óta is, az újságokon, rádión és tv-n keresztül a mai napig óriási fejlődésen ment keresztül. Amíg egykor kitalált legendák, történetek, képek, szóáradatos cikkek fejezték ki a mondanivalót, addig ma tömör tárgyilagosság kell, hogy jellemezze a napi közlendőket. A hírek elfogadhatósága azonban ma is, akárcsak valaha, egyformán a tudósítók, a tanúk szavahihetőségére épül.

Jézus feltámadásának tudósítói derék férfiak. Nem elfogultak, egyoldalúsággal sem vádolhatók. Még csak fellegekben járó ábrándozók és álmodozók sem voltak. Szavahihetőségük megítélésénél egyáltalán nem hagyható figyelmen kívül, hogy tudósításaikat olyan ellenséges környezetben kellett megfogalmazniuk, amely nagyon is kritikusan hallgatta vallomásaikat és mindent elkövetett, csak hogy megkérdőjelezze azt. Nem hagyható figyelmen kívül, hogy ezek a férfiak életüket áldozták beszámolóik és hitük igazáért. Inkább meghaltak, minthogy egy jottát is megváltoztattak volna Krisztus föltámadásáról kiadott közleményükben. Tanúvallomásaik szavahihetőségén nem kételkedhetünk. Mindenesetre sokkal kevésbé kérdőjelezhető meg vallomásuk, mint a mai tudósítók gyakran manipulált beszámolója. A föltámadás tanúi egyöntetűen hirdették: „Krisztus föltámadt a halálból elsőként a halottak közül” (1 Kor 15, 20).

A Jézus föltámadásával kapcsolatos hit vitájának oka nem a tanúk szavahihetősége körül keresendő, hanem sokkal inkább abban az emberi magatartásban, amely nem hajlandó a feltámadás hitéből szükségképpen származó következményekkel számolni. Akik ugyanis Krisztus föltámadását komolyan veszik, többé nem kereshetik életük végső célját csak a Földön és ennek gyönyöreiben. Helyesen figyelmeztette Szent Pál a kolosszei híveket: „Ha tehát Krisztussal föltámadtatok, keressétek, ami fönt van, ahol Krisztus ül az Isten jobbján. Ami ott fönn van, arra legyen gondotok, ne a földiekre” (Kol 3, 1–4). Szent Pál itt kertelés nélkül jelezte, hogy Krisztus föltámadásának hite következményekkel jár és szükségszerűen új életet sürget. Többen erre csak vonakodva vállalkoznak. Az új, krisztusi élet vállalása helyett egyszerűbb mindent megkérdőjelezni, és könnyelműen vitatni a megbízható tanúk beszámolóinak súlyos igazságát Urunk föltámadásáról. Kritizálni, méltatlankodni és hitetlenkedni könnyebb, mint új életet kezdeni Krisztussal és Őt minden körülmények között követni.

A hívő ember viszont tudja és vallja, hogy csak feltámadt Üdvözítőnkkel bontakozik ki igazán az életünk, lehet az emberibb, szebb és boldogabb. Egyedül gazdasági intézkedésekkel és reformokkal még nem teremthető igazi jólét és nem érhető el az üdvösség. Ehhez általános erkölcsi megújulás szükséges, közös összefogás a kiölt krisztusi szellem újraélesztésére a társadalom minden rétegében. Az Istennek és embernek tetsző élet verejtékes küzdelem árán valósítható meg. A jólét és az üdvösség nem hull minden további nélkül az ölünkbe. A munka, az áldozat és küzdelem viszont sokakat visszariaszt. A legtöbben fel sem fogják az áldozat, az önmegtagadás, az önzetlen szeretet értelmét; nem tudnak mit kezdeni a föltámadás reményével; jobban szeretnék, ha egyáltalán nem lenne feltámadás. Így zavartalanul folytathatnák materiális életüket és zavartalanul élvezhetnék mások elől becstelenül elharácsolt kincseiket: nem zavarná őket, hogy tekintetüket a fönnvalókra, és nem a földiekre kell irányítaniuk.

Jézus föltámadását azonban nem lehet ilyen szeszélyes és fondorlatos módon agyonhallgatni és meg nem történtté tenni. Jézus tanítványai a hívők közösségében újra és újra továbbadják a föltámadás hitét, amelyet ők is szavahihető tanúk, megbízható tudósítók és bátor hitvallók által kaptak. Velük tanúskodnak az élet végső céljáról és értelméről, még inkább arról, hogy az nem a földön és nem a földiekben keresendő. Ez hiábavaló fáradozás, eredménytelen sziszifuszi munka. A feltámadás hívei elsősorban az égiekre és az isteni értékek megszerzésére irányítják figyelmüket. Ráhagyatkoznak Jézus ígéretes szavaira: „Ti keressétek elsősorban Isten országát s annak igazságait és ezeket is – mármint az anyagiakat – mind megkapjátok” (Mt 6, 33). Krisztussal érdemes szövetkezni, érdemes Vele közös vállalkozásba kezdeni.

Befejező köszöntő elbocsátás előtt

Szentmisénk végéhez közeledve Mécs László verssoraival búcsúzom:

„Világ-erőkre gondolok.

Vidám világ-erő a Hit.

A sír is csak egy nagy tojás:

a Hit pattantja zárait,

s kikél a szép Feltámadás!”

(Mécs L.: Vidám erőkre gondolok)

Isten ma újra megajándékozott minket Krisztus feltámadásának örömével, az új élet, a síron túli kikelet szép reményével. Rövidesen szétszéledünk otthonainkba. Kérem vigyék magukkal húsvétvasárnap ünnepi örömét és tegyenek tanúságot róla életük minden napján.

Mielőtt elbúcsúznánk, megköszönöm buzgó és tevékeny részvételüket az eucharisztikus lakomán. Külön köszönöm énekkarunk és ministránsaink, orgonista karvezetőnk, lektorunk és a többi segédkezők szép és lelkes közreműködését a szentmisén.

Kedves családjuknak, hozzátartozóiknak és mindannyiuknak kívánok kellemes húsvéti ünnepeket, jó pihenést és hitből fakadó tartós örömet.

Húsvét 2. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 5, 12–16;

Szentlecke: Jel 1, 9–11a. 12–13. 17–19;

Evangélium: Jn 20, 19–31.

Bevezető a szentmise kezdetén

Egyes számítások szerint Jézus 33. április 3-án halt meg a kereszten. Harmadnapra Isten föltámasztotta a sírból és ezzel örökre megtörte a halál hatalmát. Jézus föltámasztásával Isten föltárta az örök élet kapuját.

A húsvéti örömhír ellene mond életünk több tapasztalatának. A hívő ember mégis elfogadja, mert olyan hiteles tanúvallomásokkal és nyomós indítékokkal rendelkezik, amelyek számára még a fölfoghatatlant is elfogadhatóvá teszik.

Ünnepélyes istentiszteletünk keretében most felidézzük a kételkedő „hitetlen” Tamás apostol találkozását a föltámadt Jézus Krisztussal. Dicsőítjük Istent és abban a reményben teszünk tanúságot feltámadt Üdvözítőnk mellett, hogy egykor együtt leszünk Vele az örök életben.

Szentbeszéd

Az Úr láttára öröm töltötte el a tanítványokat

Jn 20, 20

Húsvétkor szavahihető tanúk beszámolói alapján utaltunk Krisztus Urunk feltámadásának bizonyságára. Felidéztük a kereszténység első századából származó vallomásokat. Beszéltünk az egyház immár 2000 év óta tartó megingathatatlan és bátor tanúságtételéről: Jézus Krisztus valóban föltámadt a halálból. A kereszténység kezdeti szakaszából olyan dokumentumokkal rendelkezünk, amelyek kétséget kizáróan hirdetik Urunk föltámadásának hihetetlennek tűnő, mégis igaz valóságát. A tudósítások hitele kiállta az idők próbáját.

A felnőtt keresztények időnként mégis megvizsgálják hitüket és korszerű magyarázatokkal igyekeznek azt elfogadhatóvá tenni, elsősorban önmaguk számára. Ez eddig rendben is. A nehézség akkor kezdődik, amikor a tudásától elbódult ember megfeledkezik arról, hogy tudományos vizsgálódása középpontjában nem valamiféle kézzelfogható dolog áll, hanem a hit és ennek indítéka. Napjainkban több teológus és olykor még a jóakaratú keresztények is elkövetik a hibát, hogy hitünket csupán a tudományos rendszerek mintájára próbálják feltárni és megmagyarázni. Fejtegetéseiket főleg az ún. „látható” és „érzékelhető” dolgokra építik vagy csak azokat a folyamatokat veszik figyelembe, amelyek bármikor, esetleg kísérleti úton is megismételhetők.

Ez az ún. „fizikai bizonyosságra” való törekvés mindannyiunk közös vágya. Valamennyien szeretnénk az igazságokat ellenőrizhetővé tenni, a dolgokat egyértelműen és közvetlenül megismerni: látni, érezni, megtapogatni..., és amennyire csak lehet, azok valódiságáról, igazáról minden kétséget kizáróan megbizonyosodni.

E tekintetben alig különbözünk a „kételkedő” Tamástól, akiről szentmisénk evangéliumában hallottunk. Csak azt akarta elhinni, amit előtte már látott. Hozzánk hasonlóan megfeledkezett arról, hogy a mindennapi életben sok olyan dologgal találkozunk, amelyet egyszerűen el kell fogadnunk és hinni kényszerülünk. Hiszen képtelenné válna a mindennapi élet, ha csak azt hinnénk el, amit látunk. A világban sok olyan dologgal találkozunk, amit nem látunk, de mégis biztos létezőként elfogadunk: az emberi ész, az élet, a szeretet, a távoli emberek és események stb. A mindennapi életben és még inkább a hit területén teljesen tarthatatlan: „csak azt hiszem, amit látok”.

Az evangéliumi beszámolóból hallottuk, hogy erről Tamás apostolnak igen kínos körülmények között kellett meggyőződnie. Kétkedve fogadta Krisztus Urunk föltámadását. A hír hallatára előbb feltétlenül látni akarta Üdvözítője sebhelyeit. Fizikai bizonyosságra törekedett. Jézus teljesítette kívánságát. Az igazi hithez mégsem a sebek megpillantása révén jutott el. Tamásnak előbb le kellett küzdenie saját kételyeit, hogy aztán a szerzett tapasztalatok és indítékok alapján leborulva tanúságot tehessen hitéről: „Én Uram, én Istenem” (Jn 20, 28). Hitvallása nem valamiféle természettudományos következtetés végeredménye. Hitvallás, amely sohasem születik kényszerítő vaslogikával. Szükséges hozzá az emberi igyekezet és jószándék, de sokkal inkább Jézus szavának figyelmes olvasása és hallgatása. A mai evangéliumban Jézus erről maga oktatta ki kételkedő tanítványát: „Nyújtsd ide az ujjadat és nézd kezemet! Nyújtsd ki a kezedet és tedd oldalamba! S ne légy hitetlen, hanem hívő!” (Jn 20, 27).

Hitbeli döntéseinkben nagy szerepet játszanak a Jézus által végbe vitt jelek. A Szentírásban olvastuk: „Jézus még sok más csodajelet is mutatott tanítványai előtt..., hogy higgyétek: Jézus a Messiás, az Isten Fia, s hogy a hit által életetek legyen benne” (Jn 20, 30-31). Ezek a jelek még nem szolgáltatnak elegendő indítékot arra, hogy Tamással leboruljunk Jézus előtt és hittel valljuk: „Én Uram, én Istenem”. A hit területén rá vagyunk utalva a hitvallók tanúságára, a legkülönfélébb jelekre és indítékokra. A keresztényeknek ezekből kell megtanulniuk olvasni. Ha erre képesek, akkor „erkölcsi bizonyosságot” szereznek a hit területén.

A Jézus föltámadásáról szóló beszámolókról már hallottunk. Ma főleg azokra az indítékokra és emberi tapasztalatokra irányítjuk a figyelmet, amelyek hozzájárulnak pozitív hitbeli döntéseink meghozatalához.

Tamáshoz hasonlóan látni szeretnénk mindent. Közvetlenül érzékelni szeretnénk még az istenes dolgokat is. Ez legtöbbször képtelenség. Vonakodjunk bármennyire Isten és dolgai elfogadásától, a tapasztalat mégis azt mutatja, hogy alig akad ember, aki képes végérvényesen szakítani Vele. Még az ateisták is készségesen keresik a megfelelő okokat Isten létének tagadásához. Nem hisznek Benne, de foglalkoznak Vele. Mégis csak különleges, hogy jóllehet Isten sehol sem mutatható ki teljes bizonyossággal, léte mégsem hagy nyugton bennünket. Mégis csak különös, hogy szüntelenül keressük a dolgok végső okait. Keresünk és kutatunk, csakhogy nyugalmat találjon lelkünk. Ez a nyugalom mégsem akar bekövetkezni és várat magára. Ha már-már úgy gondoljuk, hogy végre-valahára megértettünk valamicskét a hit területén, nyomban újabb ismeretlen fehér foltokra bukkanunk.

Rá kellett jönnünk, hogy a halál az élet legtermészetesebb velejárója. Ugyanakkor értelmetlennek, elfogadhatatlannak és természetellenesnek tartjuk. Kiolthatatlan érzésünk, hogy életünk nem ér véget a halállal; a halál után tovább folytatódik. Ezek a létkérdések nem mindig jelentkeznek egyforma intenzitással. Valahol és valamikor mégis mindannyian feltesszük a kérdést: Miért élünk? Miért a sok rejtély a világban? Isten és a feltámadás valóban csak illúzió, álmodozó emberek önámítása és csalódása? Miért nincs a világnak önmagában magyarázata?

A bennünket körülvevő rejtélyek nyugtalansággal töltenek el és Isten keresésére sarkallnak. Tapasztaljuk, hogy Isten nélkül sehol sem találunk boldogságot, nem találunk sem békét, sem örömet. Nemegyszer érezzük, hogy valójában csak Ő elégíti ki igazán szívünk vágyait. Szent Ágoston zseniális megfogalmazásában ez így hangzik: „Nyugtalan a mi szívünk, amíg meg nem nyugszik benned, Istenünk”.

Ma az ún. „hitetlen” Tamás apostolról hallottunk. Inkább kételkedő volt, nyugtalan lélek, aki szüntelenül töprengett és kutatta az igazságot, akárcsak a legtöbben közülünk, akiknek ugyancsak jócskán kijutott a töprengésből és a nyugtalanságból. Mégsem csüggedünk és veszítjük bátorságunkat. A feltámadt Üdvözítővel találkozunk az evangéliumi beszámolókban, Jézus tanúi és lelkünk istenkereső nyugtalanságai által.

Ezek a megfontolások, indítékok a föltámadás hite mellett. Elfogadását javallják, de sohasem erőszakosan és kényszerítőleg vagy kibúvót nem ismerő vaslogikával.

A hit területén mindenkinek egyénileg kell meghoznia a személyes és felelősségteljes döntést, még akkor is, ha ezt a döntést jelentősen elősegítik az említett, figyelmen kívül sohasem hagyható indítékok.

A föltámadt Üdvözítő legkönnyebben a hívők közösségében ismerhető meg. Megtérése előtt Tamás apostolnak előbb vissza kellett térnie a hívők közösségébe. Csak miután visszatért oda, találkozott az Úrral és született meg benne a hitvallás: „Én Uram, én Istenem”. Ez az út és lehetőség a világ minden szkeptikusa és kétkedője előtt nyitva áll. Előttünk is. Ha csatlakozunk Jézus tanítványainak közösségéhez és mindvégig kitartunk abban, megtaláljuk Üdvözítőnket és Tamással elmondhatjuk neki: „Én Uram, én Istenem”.

Húsvét 3. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 5, 27b–32. 40b–41;

Szentlecke: Jel 5, 11–14;

Evangélium: Jn 21, 1–19.

Bevezető a szentmise kezdetén

Születése pillanatában senkit sem tölt el a tudás és értelem lelke. Senki sem tudja, hogy honnan jön, hová megy, minek és miért él, mi vár rá: mennyi szerencse, tévedés vagy csalódás. Mindezek a kérdések emberi fejlődésünk folyamán jelentkeznek igazán. Nagy előny, ha életünk különböző fázisaiban van ki eligazítson bennünket.

A nehéz kérdések idején a keresztények Jézusra mutatnak. Ő vágyak beteljesítője, az emberi élet értelme, célja és mércéje. Aki szavaira hallgat, életpéldáját követi, Isten és ember szeretetét gyakorolja, az megtapasztalja, hogy egyedül Jézus Krisztus ad igazi választ az élet sorsdöntő kérdéseire. Ő az Út, az Igazság és az Élet.

Ezen hitben vizsgáljuk meg most lelkiismeretünket és bánjuk meg bűneinket.

Szentbeszéd

Tudták, hogy az Úr az

Jn 21, 12

Két hete örvendező lélekkel ünnepeltük Krisztus Urunk föltámadását. Mára elült az ünnepi láz, véget ért az iskolai vakáció, befejeződött a húsvéti munkaszünet. A legtöbben visszatértek megszokott munkahelyükre, ahol több-kevesebb élvezettel keresik mindennapi kenyerüket. A munka öröm, de teher is. Így volt ezzel egykor Péter apostol is. „Megyek halászni” – szólt társaihoz. „Veled tartunk” – jött a válasz és mindannyian nekiláttak a munkának. Kihajóztak a Genezáreti tóra, de semmit sem fogtak. Bekövetkezett a munkahelyi sikertelenség. Az életben nemegyszer találkozunk ezzel a hétköznapi valósággal.

Ma talán jó eső érzéssel hallgattuk az evangéliumi beszámolót a munkahelyen és hétköznapi körülmények között történt húsvéti eseményről. Jézus üres hálók, rozoga csónakok és heverő evezőlapátok között kereste fel övéit: csatlakozott a halszagú és verejtékes munkásokhoz. Jól érezte magát társaságukban és bajtársai között.

A sikertelen halászat láttán ki törődik ilyen körülmények között templomi igékkel? Ki keresi itt az Egek Urát? A Tibériás tó partján a váratlan mégis bekövetkezett: A feltámadt Üdvözítő munkahelyükön kereste fel a cserzettbőrű munkásokat, akiknek most még csak eszük ágában sem volt keresni a Feltámadt Mesterrel a kapcsolatot. Elég volt saját dolgaikkal vesződniük. Jézus csodájának ez sem állhatta útját. A munkahelyen megtörtént, amit talán már magunk is megéltünk: százszor és ezerszer beszéltünk valakivel, de mégis csak azután az egy bizonyos beszélgetés után lettünk igazi barátok. Talán ekkor jobban odafigyeltünk egymásra, kevesebbet vártunk egymástól, mint máskor, és nem dorongoltuk le egymást azonnal: „Hagyj békén! Tudom én a magamét!”, hanem mint az apostolok Jézus munkahelyi látogatásának idején, főleg külső hatásra „kivetettük a hálót a bárka jobb oldalán” és „temérdek sok halat” fogtunk.

Ha egykor a tanítványok nem így járnak el, és konokul kitartanak a „semmi értelme” mellett, akkor emberi számítások szerint, soha sem találkoznak feltámadott Látogatójukkal. Nekik volt bátorságuk – minden más negatív tapasztalatuk ellenére, megkockáztatni a képtelent. Figyelmességük és készségük révén elkerülték a magába zárkózottság, az elszigetelődés veszélyét.

Az evangéliumi történet bennünk is megerősítheti a feltámadt Üdvözítőbe vetett hitünket. Az evangéliumban felfigyelhetünk egy-két jelentéktelennek tűnő mozzanatra. Hasznos gondolatokat ébreszthetnek:

1. A bibliai elbeszélésből kitűnt, hogy a tanítványok közösséget alkottak, együtt munkálkodtak. A zárt csoportszellem mégsem akadályozta meg őket abban, hogy egy kívülálló ötletét kövessék. Vajon mennyire rugalmasak és tanulékonyak az egyházi csoportok és ezek vezetői?

2. A tanítványok életének fordulata külső behatásra történt. A feltámadt Üdvözítőtől hallották: Kövess engem! Ez alig szerepelt terveikben. Jézus mégis elvárta, hogy felismerjék Őt távolról és a derengő ködben. Akit Jézus kedvelt, a kedvence, elsőként ismerte fel az Urat. Vajon milyen kapcsolatban állunk Krisztussal? Szorgalmazzuk-e, ápoljuk-e vele a kapcsolatot? Kedvelhet-e minket?

3. A közösségekben mindig találkozunk éles eszű és éles szemű emberekkel, akik minden hátsó gondolat és haszonlesés nélkül, másokat megelőzve tesznek tanúságot az igazságról. Ez a krisztushívő nem kizárólag „Péter”, „Krisztus helytartója”, hanem ismét csak az „a tanítvány, akit Jézus kedvelt”. Péternek más a feladata. Talán erőssége is másutt rejlik. Vajon felfigyelünk-e közösségünkben azokra, akiknek talán semmiféle különleges beosztásuk nincs, de teljes és tiszta szívvel tanúsítják: „Az Úr az”?

4. Közösségi liturgiánkra nagy szükség van és nagyon fontos a szentségek által létesített kapcsolat Istenhez. Isten népe mégsem konkretizálódik csupán ezek által. „Gyertek, egyetek!” A munkahelyi vacsorák és ünnepségek is erősíthetik Isten népének összetartozását. Tudunk-e keresztény módon együtt ünnepelni és szórakozni? Az egyház nemcsak a magán imádság, de a kölcsönös támogatás és szolidaritás, a közös ünnepségek és vidám szórakozások helye is.

A munkahelyi siker előfeltétele nem a tanítványok kiváló szakképesítése, hanem az, hogy követték Isten igéjét: „Vessétek ki... a hálót”. Az Úr, és nem a halászok szaktudása révén telt meg a bárka. A tanítványok akarata ellenére Jézus mégsem tett csodát. A hálót nekik kellett kivetniük.

Vajon milyen apostoli szellem uralkodik közöttünk? Tanúságot teszünk-e az Úr tanításáról és van-e bátorságunk beszélni hitünkről? Az Úr velünk tölteti meg az egyház hálóját. A keresztények emberhalászok.

A vasárnapi szentmiséken és a szentségek által az Úrral találkozunk. Tudjuk. De azokon túl, a hétköznapok közepette és a munkahelyen, még a leglehetetlenebb körülmények között is, ugyancsak Vele találkozhatunk, ha nyitott szemmel járunk, van bennünk jóakarat és készséges lelkület.

Húsvét 4. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 13, 14. 43–52;

Szentlecke: Jel 7, 9. 14b–17;

Evangélium: Jn 10, 27–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az egyház Húsvét 4. vasárnapján tartja a papi és szerzetesi hivatások napját. Ma egyúttal saját keresztény elhivatottságunkra is gondolunk, arra a küldetésre, amelyet megkeresztelkedésünk alkalmával kaptunk. Akkor szoros kapcsolatba kerültünk Istennel. Így ügye többé számunkra sem lehet érdektelen. Ezért ma arra kérjük a mindenható Istent, hogy ügyének továbbvitelére hívjon körünkből fiatalokat, ifjakat és lányokat, akik hajlandók életüket Istennek, Isten ügyének és népének szolgálatára szentelni.

Szentbeszéd

Juhaim hallgatnak szavamra

Jn 10, 27

A mai evangélium hallatára talán felkaptuk fejünket és méltatlankodtunk. Az igehirdető honnan veszi magának a bátorságot és meri még napjainkban is felolvasni ezt a történetet, amelyben Jézus az istentiszteletre összesereglett gyülekezet tagjait juhokhoz és bárányokhoz hasonlítja? A felnőtté vált keresztény nem hallja szívesen ezt a hangnemet. Így alig csodálkoznék, ha a mai evangélium hallatára többen megütköznének a „juhaim” megszólítás miatt. Különösen furcsa – mondhatják, hogy a mai evangéliumban Jézus maga vonatkoztatja ezt a megszólítást követőire: a krisztushívőkre. Ezt még tőle sem veszik jó néven.

A „juhok, bárányok, nyáj” ma negatív képek. Negatív érzéseket és indulatokat keltenek. Így ma – vélhetik sokan – alig alkalmasak egyházhoz tartozásunk szemléltetésére. A képeket ebben a vonatkozásban még akkor sem fogadjuk szívesen, ha azok ősi kultúrtörténeti jelentősége előttünk ismeretes, bibliai és egyházi háttere is világos. Ma az egyházban elvárjuk, hogy tisztelettel beszéljenek rólunk, felnőtt és felvilágosult keresztényeknek tekintsenek és nagykorú krisztushívőként bánjanak velünk. Ez az elvárás, bármennyire antiklerikális, egyházellenes beállítottságra vall, mégsem feltétlenül az.

Egyszerűen arra utal, hogy a jó pásztorról vett bibliai eredetű képünket felül kell vizsgálnunk és meg kell tisztítanunk az idők folyamán rárakódott félreértésektől ahhoz, hogy azt megértsük Vitathatatlan, hogy a történelem folyamán sok hanyag pásztorral és haszonleső béressel találkoztunk. Ezek a pásztorok vajmi keveset törődtek a rájuk bízottak sorsával. Rájuk is vonatkoztatva írta Ezekiel próféta: „Ti pásztorok, ezt mondja az Úr, az Isten: ... A tejet felhasználtátok eledelül, a gyapjút ruházatul, a kövér állatokat levágtátok, de a nyájat nem legeltettétek. A gyengét nem gyámolítottátok, a beteget nem gyógyítottátok, a sérültet nem kötöztétek be. Nem mentetek utána az eltévelyedettnek, nem kerestétek meg az elveszettet. Durván és kegyetlenül hatalmaskodtatok fölöttük” (Ez 34, 2–4).

A mai evangéliumban nem erről van szó. Jézust állítja elénk, álmaink legtökéletesebb pásztorát. A jó pásztor után napjaink felvilágosult és nagykorúvá lett embere is vágyakozik. Jézus a jó Pásztor. Ő bátran megvédi övéit még a farkasok és rablók veszélyes támadásaival szemben is. Nem kíméli életét és állandóan kockára teszi azt érettük. Életét is kész feláldozni érettünk. „Örök életet adok nekik – nyilatkozott rólunk a mai evangéliumban – nem vesznek el soha, nem ragadja ki őket a kezemből senki” (Jn 10, 28).

Az ilyen jó pásztor után lelkünk mélyén nagyon is vágyakozunk. Szeretnénk ráhagyatkozni valakire, aki sohasem hagy el bennünket, akire mindig felnézhetünk és rábízhatjuk önmagunkat, aki mindig szeretettel van irántunk és gondoskodik rólunk. „Szeretnénk, ha szeretnének!” Ez a fajta szeretet csak Istentől kapható Jézus Krisztusban, aki egyedül képes mindig a legjobb pásztorként közeledni felénk. Kijelentése ezért számunkra sem lehet sértő és bántó: „A juhaim hallgatnak szavamra, ismerem őket és ők követnek engem” (Jn 10, 27). Szavai bizalmat ébresztenek és kifejezik azt a bensőséges baráti kapcsolatot, amelyről egy életen át csak álmodozunk. Jézusban valóban a jó Pásztor közeledik felénk: ő meggyógyítja a betegeket, felkeresi az elveszetteket, törődik a sebesültekkel és a gyengékkel, a szó legszorosabb értelmében „ismeri” őket. (Ne felejtsük: az „ismeri” szó a Szentírásban a legbensőségesebb kapcsolat kifejezésére is szolgál!) Nem a tanító szigorú tekintetével, vagy a pszichológus árgus szemeivel közeledik felénk, hanem a legjobb édesanya és jóságos hitvestárs megértő szeretetével. Isten anya!

Ma a papi és szerzetesi hivatásokra emlékezünk. Kézenfekvő lenne arra gondolni, hogy a Jézusban megjelenő jó Pásztor csak az egyházi elöljáróknak, a papoknak, a szerzeteseknek és apácáknak követendő példakép. Jézus minden krisztushívőről jelentette ki: „és ők követnek engem”. A kijelentés nemcsak az egyházi személyekre vonatkozik. A jó Pásztor kiváló tulajdonságait nemcsak az egyházi személyeknek kell megvalósítaniuk, hanem minden megkeresztelt embernek. A munkatársaknak, a hitvestársaknak, a szülőknek és nevelőknek, a munkaadóknak és vezetőknek egyaránt. Kölcsönösen egymás jópásztoraivá kell válniuk. Ez azt jelenti, hogy segítőkészen kell állnunk a betegek mellett, nem szabad kihasználnunk mások gyengéit, fel kell ismernünk szavaink néha sértő voltát, támogatnunk kell a kisemmizetteket és a tévelygőket... Ha így teszünk, akkor minden megkeresztelt emberben felismeri majd a világ az igazi jó pásztort és sokan kedvet kapnak arra, hogy Jézus nyomdokába szegődjenek: akár mint krisztushívők, akár mint Isten különlegesen elkötelezett szolgái.

Az egyházi hivatások nem potyognak az égből. A papok, szerzetesek és szerzetesnők családokban születnek, ott, ahol hitből élnek s a fiatalok megérzik a hit szükségességét és megízlelik a hit örömét. Ehhez szükségünk van jó édesanyákra. Napjainkban nincs minden gyereknek jó emléke édesanyjáról! A magyar édesanyákra különösen nagy felelőség hárul. Sok gyermek ma nem ismeri, hogy mi az anyai szeretet. Szétdúlt családban nő fel. Jó édesanyák nélkül nincs családi szentély, amelyben hivatások fakadnak. Az „egykét” nem szívesen szentelik Istennek. Szükségünk van jó édesanyákra, akik gyermekeket vállalnak és szívesen Istennek szentelik őket. Szükségünk van vállalkozó szellemű fiúkra és lányokra. Szükségünk van papokra és szerzetesekre, hogy továbbadhassák Krisztus tanítását és tanúságot tegyenek Isten szeretetéről a világban. Szükségünk van rájuk a kenyértörésnél a szentmisében..., a gyóntatószékben..., és a betegágynál... Szükségünk van útmutatásukra és igehirdetésükre, hogy el ne temetkezzünk az anyagiakban, szem előtt tarthassuk az égieket és egymás farkasaivá ne váljunk. Isten a mi gyermekeinket hívja. Segítsünk nekik, hogy meghallják Isten hívó szavát. Imádkozzunk egyházi hivatásokért.

Húsvét 5. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 14, 21b–27;

Szentlecke: Jel 21, 1–5a;

Evangélium: Jn 13, 31–33a. 34–35.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus halála és föltámadása, de főként az első Pünkösd után tanítványainak számos nehézséggel kellett megküzdeniük hitük fennmaradása érdekében. Nem volt szervezetük, sem állami képviseletük. Nem rendelkeztek templomokkal, plébániákkal, sem iskolákkal. Sőt, állandóan fenyegetésekkel és üldöztetésekkel kellett számolniuk. Az ellenséges törvények és rendeletek, a tolakodások, versengések és konkurenciák világában mégis megállták helyüket. Napjainkban egymilliárdnyi ember vallja magát kereszténynek.

Ez a számmal kifejezett eredmény önmagában még nem sokat jelent. A keresztényeknek ma éppúgy meg kell küzdeniük környezetük ellenséges magatartásával, mint egykori elődeiknek. Nekünk is küzdenünk kell hitünkért. Addig nem nyughatunk, amíg mindennapi tanúságtételünk Krisztus mellett nem olyan, hogy a világ ujjal mutogat ránk, mondván: „Nézzétek őket! Mennyire szeretik egymást!” Ezzel a keresztény magatartással még adósai vagyunk a világnak.

Szentbeszéd

Amikor az áruló Júdás kiment a teremből, Jézus beszélni kezdett

Jn 13, 31

Hazánkban napjainkban sokat vitatkoznak a történelmi igazságszolgáltatásról. Néhányan vehemensen követelik, mások fontosabbnak tartják a békés újrakezdést. Az igazságszolgáltatás helyett megbocsátást hirdetnek. A bűnösök megbüntetése helyett inkább a jövő építését szorgalmazzák. Vitatott, hogy az utóbbi egyáltalán lehetséges-e igazságszolgáltatás és kárpótlás nélkül. Győzhet-e a szeretet az igazság fölött? Hagyjuk vígan élni a hazaárulókat és gyilkosokat? Vajon nem vétkezünk-e így az igazság ellen?

Hajlamosak vagyunk „beskatulyázni” az embereket. Ha valakire „ráhúztuk a vizes lepedőt”, az többé nem szabadulhat: a legkisebb esélyt sem biztosítjuk neki a változásra: életfelfogása megváltoztatására. Aki tolvaj, gyilkos és parázna, az szemünkben örökre az marad!

Ezt a gondolkodásmódot Jézus közvetlen körében, a tanítványok és az apostolok társaságában is megtaláljuk, amikor Júdás magatartását örökre megbélyegezték. Júdás hosszú időn át Jézus és a tanítványok barátja volt, míg végül saját útját nem járta. Az evangélisták szerint hozzányúlt a közös kasszához, a maga útját járta és áruló lett belőle: Júdás!

Történelmileg keveset tudunk róla. Júdeából származott, neve után ítélve vallásos családból. Különben miért kapta a közkedvelt pátriárkai Júdás nevet? Jézus tanítványai közé hívta és a beteljesülés felé tartó új Izrael tizenkét képviselője közé választotta. Döntő szerepet játszott Jézus elfogatásában. Vajon megbélyegezhető-e ezért végérvényesen? Lehet-e az embertelenség és a sátán megtestesítőjének tekinteni? Keresztény módon járt-e el Júdással a kereszténység?

A Júdással való helytelen elbánáshoz hozzájárult, hogy az ősegyház idején a zsidó közösségek bevezették az ún. „semone esre”-be, a zsidók közismert dicsőítő imájába azt a zsidó keresztényeket elmarasztaló passzust, amely lényegében kizárta a zsidó keresztényeket a zsinagógából. A zsidó keresztény nem imádkozhatta többé ezt az imát anélkül, hogy meg ne átkozza önmagát. Ezzel a zsidó, a júdeai (Júdás) eleve az ellenséges, a másik, a hitetlen világ képviselőjévé vált a keresztények szemében.

Júdás megbélyegzését elősegítette a szekták elterjedése. Ez arra ösztönözte az evangélistákat, hogy óvják Jézus tanítványait az elszakadástól, az elcsatangolástól, a hitetlenségtől, Júdás követésétől „a sötétségbe”.

Jézus nemcsak a zsidók és tanítványai között találkozott hitetlenekkel, hanem a tizenkét apostol körében is. Jézus élet kenyeréről szóló beszédében János már akkor elmarasztalta ezt a „hitetlen”-t, amikor korábban még nevét sem említette: „vannak köztetek, akik nem hisznek. Jézus ugyanis kezdettől fogva tudta, kik nem hisznek, és ki fogja elárulni” (Jn 6, 64). A célzás Júdásra irányult. Az evangélisták már eleve semmi lehetőséget sem adtak neki a megtérésre: számukra Júdás kezdettől fogva áruló. Ami a szinoptikusok szerint még Péterre vonatkozott: „(Távozz tőlem,) sátán”, az Jánosnál már teljes egészében csak Júdásra állt.

Júdás „méltatlankodását” a betániai vacsorán a drága olaj pazarlása miatt (Jn 12, 1–8) már senki sem vette komolyan. Az evangélista szerint Júdást, az árulót már eleve semmiféle jószándék vagy szeretet a szegények iránt nem vezethette, csak birtoklási vágy vagy kapzsiság: „Az egyik tanítvány, az áruló Júdás, aki elárulta, méltatlankodott miatta: ’Miért nem adtátok el inkább az olajat 300 dénárért, s miért nem osztottátok szét a szegények között?’ De nem azért beszélt így, mintha a szegényekre lett volna gondja, hanem mert tolvaj volt: ő kezelte a pénzt és eltulajdonította, amit rábíztak” (Jn 12, 4–6). János szerint Júdás jelenléte az utolsó vacsorán sem Júdás kiválasztottságára utalt, hanem csak álnokságát hivatott alátámasztani. Szentségtörő áldozása ördögi magatartását juttatta kifejezésre: az áruló Jézushoz fűződő legbensőségesebb kapcsolatát használja ki célja megvalósítása érdekében.

Júdás, az apostol Jézus ellen fordult. János szerint: „Mihelyt átvette a falatot,... nyomban elment. Éjszaka volt” (Jn 13, 30). Sötétség, amely Jánosnál az istentelenség, az Istentől való eltávolodás jelképe: „A világosság világít a sötétségben, de a sötétség nem fogta fel” (Jn 1, 5). Júdás valóban elfordult Jézustól és apostoltársaitól. Tevékenyen közreműködött Jézus elárulásában. Így lett a szakadások, a Jézust elhagyók, a hitetlenek megszemélyesítője.

Az ocsmány áruló ma is: Júdás! Kérdés: Vajon használhatják-e a keresztények kizárólagosan egyesekre ezt a kifejezést anélkül, hogy önmaguk és kereszténységük árulóivá ne válnának? Szabad-e a keresztényeknek végérvényesen ráhúzni valakire a vizeslepedőt? Nekünk mindig biztosítanunk kell mások számára a megtérés lehetőségét, mint ahogyan ezt Isten is mindvégig biztosítja számunkra. Nem kárpótlásról és igazságszolgáltatásról van itt szó. Még csak nem is Júdás rehabilitálásáról! Többről. A Jézusba vetett radikális hitről és a tőle kapott új parancsolatról: „Szeressétek egymást! Amint én szerettelek benneteket, úgy szeressétek ti is egymást” (Jn 13, 34). Az ellenség szeretetéről, az irgalomról és a megbocsátásról, amely nélkül nincs kereszténység.

A keresztényeknek többször szemére vetik, hogy békétlenséget szítottak a földön. Elérkezett az idő, amikor meg kell mutatnunk, hogy megbékélést is tudtunk és tudunk teremteni. Békességet a másként gondolkodókkal, az egykori gyilkosokkal és árulókkal, megkínzóinkkal, harácsoló szomszédainkkal és a körülöttünk gyűlölködő nemzetekkel. Júdás alakja radikális keresztény tanúságtételünk próbaköve. Neve a mai evangéliumban szorosan összekapcsolódik az új paranccsal és keresztény élethivatásunkkal: „Arról tudják majd meg rólatok, hogy a tanítványaim vagytok, hogy szeretettel vagytok egymás iránt” (Jn 13, 35). Így megdicsőül az Emberfia és Isten is megdicsőül benne (vö. Jn 13, 31).

Húsvét 6. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 15, 1–2. 22–29;

Szentlecke: Jel 21, 10–14. 22–23;

Evangélium: Jn 14, 23–29.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az élet kemény küzdelem. Gond kenyérkereset. Így könnyen előfordul, hogy keveset törődünk az istenes dolgokkal, megfeledkezünk Istenről és beletemetkezünk a mulandó javak harácsolásába. A földiektől várunk létbiztonságot, békét és nyugalmat.

A mai evangéliumban Jézus kifejezetten felhívja figyelmünket arra, hogy az igazi békét és nyugalmat csak akkor találjuk meg, ha követjük tanítását és szeretetben élünk.

Vajon honnan származnak bennünk a többször feltörő szorongások, aggodalmak, kétségek és keserűségek? Talán keveset törődünk Krisztus tanításával és a szeretet parancsának gyakorlásával?

Szentbeszéd

Aki szeret engem, megtartja tanításomat

Jn 14, 23

Keresztény életünk egyik legnagyobb feszültsége Jézus tanításának kivitelezéséből ered. Ma hallottuk: „Aki szeret engem, az megtartja tanításomat”. Tőle tudjuk: „A tanítás, amelyet hallotok, nem az enyém, hanem az Atyáé, aki engem küldött” (Jn 14, 23–24). Tanításáról mégis vita folyik. A Szentírásból és a Szenthagyományból megismertük a jézusi hittételeket és erkölcsi szabályokat. Azt is megtapasztaltuk, hogy azok nem mindig egyértelműek. Első benyomásaink többször félrevezetnek. Ma még a dogmatizált és kodifikált egyházi igazságokra is rákérdezünk és Ratzinger bíboros, a Hittani Kongregáció jelenlegi prefektusa szerint, nem egy teológus éppen az ellenkezőjét képes belemagyarázni a hitünk tanítóhivatala által lefektetett alapigazságokba. Teszik ezt olyan ügyesen, hogy fejtegetésük nemegyszer mégis hitünk tanításának látszik (vö. Joseph Kardinal Ratzinger, Zur Lage des Glaubens, Verlag Neue Stadt München usw. 1985, 24).

A feszültséget az okozza, hogy még mindig nem értettük meg kellőképpen Jézus tanításának szellemét, lelkét, a Szentlelket. Többen még ma is a holt betűk és paragrafusok rigorista megtartásával, az ősi hitvallási szövegek őrzésével és ápolásával igyekeznek eleget tenni Jézus tanításának. „Aki szeret engem, az megtartja tanításomat” mégsem azt jelenti, hogy valaki betéve tudja a Szentírást vagy fejezeteinek és verseinek megjelölésével idézi azt. Valaki őrizheti Krisztus tanítását azzal is, hogy 32,5 millió DM-ért felvásárol egy evangéliumos könyvet, mint ahogyan ez 1983-ban az Evangeliar Heinrichs des Löwen-nel megtörtént. Jézus a mai evangéliumban mégsem erről beszélt. A kiadott nagy összeg ellenére a felvásárló még nagyon is távol állhat attól a szeretettől, amelyet Jézus tanítása sürget. Ugyanígy betéve tudhatja valaki a katekizmust, könyvszekrénye polcain akár százával sorakozhatnak a teológiai könyvek, de ha ezekben csak paragrafusokat, konkrét esetekre vonatkozó előírásokat keres és talál, akkor a betűk és paragrafusok előbb-utóbb kiölik lelkéből a szeretetet, a krisztusi szellemet, a Szeretet Lelkét. A szeretetet nem lehet csupán szerződési pontokkal előírni, „megkötni” és könyvtárnyi dossziékba fűzött megegyezésekkel szorgalmazni. A szeretet szabadságban nyilvánul meg. Hozzátartozik a nyíltság és a bizalomban. Több a betűkhöz való ragaszkodásnál. A szeretet túlteszi magát a holt betűn. A szeretet csupa élet. Tele van vállalkozó szellemmel és veszélyes kockázatokkal. Üde és eleven. Csupa életrevalóság. Jézus mondja: „Hozzátok intézett szavaim, lélek és élet” (Jn 6, 63). Jézus tanítását az követi, aki magáévá teszi magatartását, utánozza életét, szívébe zárja Lelkét és Szellemét. Jézust nem lehet csak papírok és paragrafusok csorbítatlan őrzésével követni.

A krisztushívőket ma is fenyegeti a veszély, hogy az egyháztól konkrét esetekre vonatkozó szabályokat igyekeznek kicsikarni, ahelyett, hogy Krisztus tanításának szellemét keresnék. Ők alig kezdhetnek valamit Szent Ágoston kijelentésével: „Szeress és tégy, amit csak akarsz”. A felnőtté vált krisztushívő elsősorban nem szabályokat és paragrafusokat keres Krisztus Urunk tanításában. Jézus Lelkét fürkészi, és egyedül attól vár eligazítást. Átérzi az „istenfiak” szabadságát és Isten Lelke lakik benne. Jézustól ma hallottuk: „Aki szeret engem, az megtartja tanításomat, s Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni” (Jn 14, 23).

Vajon Isten lakik-e szívünkben? Miről árulkodik magatartásunk? Mi lakik bennünk: a gonoszság, anyagiasság, irigység, gyűlölet, vagy éppenséggel a gőg szelleme? Ha szeretjük Krisztust, megtartjuk tanítását: Isten lakik bennük. Ő nem kényszerrel és nem jogszabályok gyűjteményeivel irányítja a világot. Ez földi uralkodók módszere. Isten országa nem ebből a világból való (vö. Jn 18, 36).

Isten az emberi hozzáállásra épít, a szív belső világára, amelyben már otthonra talált. „Az Ő országa igazság és élet, kegyelem és szentség, az igazságosság, a szeretet és a béke” – énekeljük a Krisztus királyról szóló prefációban. Isten országa belső hozzáállással épül, az Istenfiak szabadságával: szeretetből és lélekből.

Urunk mennybemenetele

Olvasmány: ApCsel 1, 1–11;

Szentlecke: Ef 1, 17–23;

Evangélium: Lk 24, 46–53.

Bevezető a szentmise kezdetén

Urunk mennybemenetelének ünnepe könnyen kelt téves hiedelmet. Megnevezése téves irányba tereli figyelmünket. Azt a benyomást kelti, mintha Jézus valóban eltávozott volna világunkból és többé már nem élne közöttünk.

A mai szentmise szentírási szövegei tovább fokozzák ezt a látszatot, ugyanakkor kihangsúlyozzák, hogy Jézus nem hagyta el világunkat és nem hagyta árván övéit. Szentlelke által közöttünk él és magasságbeli erővel tölt el minden élőt. Közöttük él, bár egészen más és új formában, mint annak előtte földi életében. Lelkének erejével arra törekszik, hogy megértesse velünk: milyen reményre hívott meg minket az Isten és milyen gazdag az örökség, amelyet nekünk szánt.

Krisztustól kapott reményünk beteljesedésének érdekében most megvizsgáljuk lelkiismeretünket és megbánjuk bűneinket.

Szentbeszéd

Elküldöm nektek Atyám megígért ajándékát

Lk 24, 49

Ma Lk két különböző írásából hallottunk részletet: Lk evangéliumából és az ApCsel-ből. Mindkét tudósítás megragadó képekkel ecseteli Urunk mennybemenetelének bibliai történetét. Beszámol Jézus 40 napon át ismétlődő megjelenéséről, a Jézust eltakaró felhőről és a fehérruhás férfiakról.

A bibliai szakértők kutatásaiból tudjuk, hogy Lk ezekben az elbeszélésekben képek felhasználásával fejezte ki mondandóját. Beszámolói nem helyszínen készült jegyzőkönyvek: nem történelmi események rögzítése. A húsvéti események képes leírásával Lukács egyszerűen tanúságot akart tenni az ősegyház megdicsőült Krisztusba vetett hitéről.

A hívők számára ezek az ősegyház hitvilágához tartozó történetek igazolták, hogy Jézus Krisztus a nagypénteken elszenvedett jeruzsálemi katasztrófa után is közöttük él. Idővel ezek a történetek háttérbe szorultak. A szent iratok fokozatosan arról kezdenek tájékoztatni, hogy a hívek a Szentlélek működésében tapasztalták meg Jézus Krisztus továbbélését, jelenlétét és munkálkodását a világban. Jézus mennybemenetele után már nem csupán a feltámadást kísérő rendkívüli események voltak hivatva a megdicsőült Krisztusba vetett hitet és bizalmat felkelteni, hanem az általa küldött Szentlélek erejével létrejött krisztushívők közössége: az apostolok és az egyház. A rájuk szálló Szentlélek erejével nekik kellett tanúskodniuk Jézus megdicsőülésének hallatlan igazságáról. Erről ma így olvastunk: „De amikor leszáll rátok a Szentlélek, erő tölt el benneteket, és tanúim lesztek Jeruzsálemben s egész Júdeában és Szamariában, sőt egészen a föld végső határáig” (ApCsel 1, 8).

Lukács tudósítása szerint Jézus mennybemenetelével elkezdődött az egyház missziós küldetésének korszaka: Jézus történelmi küldetésének folytatása az egyház által. Jézus végleg ki sem lépett fizikai világunkból, közöttünk maradt, jóllehet egészen újfajta létezési móddal. A „mennybemenetel” azt jelenti, hogy Jézus feladta ugyan helyhez kötött létét, de egyidejűleg korlátlan, mindenütt való, örök jelenlétet biztosított magának. Nincs helyhez kötve. Működését nem korlátozzák a földrajzi és a többi fizikai törvények. A mennybemenetellel Jézus „kozmikus Krisztussá” lett, aki ezentúl minden kor és kultúrájú ember számára elérhető és mint eleven, élő, isteni lelkierő és hatalom, megközelíthet minden emberi szívet. Az apostoloknak és a hívek közösségének az ég felhőiben kell Őt keresniük. Jézust nem kell visszasírniuk a földre, mert köztünk él. A őskeresztényeknek egy idő után meg kellett érteniük, hogy ezentúl Jézus a Szentlélek által él és működik közöttük. Sőt, nekik éppen az a feladatuk, hogy Jézus Szentlélek általi jelenlétéről a földön tanúságot tegyenek a föld végső határáig. Jézus mennybemenetele nem űrutazás. Nem behatolás a világmindenség eddig beláthatatlan és ismeretlen régióiba. Jézus nem űrhajós. Mennybemenetele nem valamelyik űrprogram megvalósítása. Ez helytelen és téves elképzelésre vall Istenről, Krisztusról és a mennyről. A megdicsőült és mennybe fölment Krisztus a lélek világában, a transzcendens világban keresendő.

Napjainkban szívesebben keresnénk a megdicsőült Krisztust távcsövön át a világűr valamelyik bolygóján. Űrutazásra és űrtalálkozásra is inkább vállalkoznánk érte, mintsem hogy ott találkozzunk Vele, ahol valóban fellelhető. Krisztus emberi formájában semmiféle égitesten sem található. Figyelmünket a szellemi Krisztusra kell irányítanunk, arra a Krisztusra, aki sohasem szűnt meg hirdetni: „Aki szeret engem, az megtartja tanításomat, s Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni” (Jn 14, 23).

Krisztus Urunkat körünkben kell keresnünk: a szentmisében; Igéjében és az Oltáriszentségben, meg embertársainkban. Mindenek előtt szívünkbe kell néznünk és meg kell vizsgálnunk lelkiismeretünket ahhoz, hogy megláthassuk Istent. Csak ezután ismerjük fel őt embertársainkban és a szolgáló szeretetben.

Soha se keressük a mennybe felment Üdvözítőt valamelyik távoli bolygón. Isten közöttünk él, ott, ahol csókot vált az ég és föld, az igazság és béke. Valamikor az egyik szerzetes arról olvasott, hogy a világ végső határán egy ponton összeér az ég és föld. Társával együtt elhatározta, hogy addig nem nyugszik, amíg meg nem találja ezt a pontot. Mindketten elindultak, és bejárták az egész világot. Közben megküzdöttek számtalan kísértéssel és veszéllyel. Nélkülöztek és szenvedtek, de a céltól nem tágítottak. Csábította őket a remény, hogy a világon van egy pont, ahol az ég és föld összeér. Ott majd egy kapu található, amelyen csak kopogniuk kell és máris nyílni fog az ajtó. Ezen majd belépnek s azonnal meglátják az Istent. A két szerzetes sok viszontagság után végre el is jutott a kapuhoz. Kopogtak, és örömtől repeső szívvel hallották, hogy nyílik az ajtó. Beléptek. Nagy volt a meglepetésük, mert azt látták, hogy hazaérkeztek: rég elhagyott kolostoruk kicsi cellájába. Ekkor megértették, hogy egy ponton valóban összeér az ég és föld, mégpedig azon a helyen, amelyet Isten számunkra kijelölt a világban. (Willi Hoffsümmer, 255 Kurzgeschichten, Grünwald-Verlag, Mainz 1981, 139.) Elsősorban otthonunkban, közvetlen környezetünkben, szomszédaink, munkatársaink és rokonaink körében kell megtalálnunk az Istent és az Ő országát. Krisztus Urunk tanítása és megdicsőült élete megmutatta a hozzá vezető utat.

Húsvét 7. vasárnapja

Olvasmány: ApCsel 7, 55–60;

Szentlecke: Jel 22, 12–14. 16–17. 20;

Evangélium: Jn 17, 20–26.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus a kínszenvedése előtti estén a Benne hívők egységéért imádkozott. Azt kérte Atyjától, hogy „Legyenek mindnyájan egy”! Sokszor hallottuk. Imája felszólításának mégis kevés foganatját tapasztaljuk. Távol állunk attól az egységtől, amelyért Krisztus Urunk egykor buzgón imádkozott. Túl sok közöttünk a széthúzás, az önzés és irigység, a szektás csoportérdek.

Az egység útján a kezdeti lépéseknél alig jutottunk előbbre. A mai szentmisében ragadjuk meg az alkalmat, és szítsuk fel magunkban újra az egységre törekvő szellemet. Az egység ellen elkövetett hibáink miatt kérjük Isten bocsánatát.

Szentbeszéd

Hogy a szeretet, amellyel engem szeretsz, bennük legyen

Jn 17, 26

János evangélista beszámolója szerint Jézus halála előtt, az utolsó vacsora termében elbúcsúzott tanítványaitól. Főpapi imát mondott, amelynek befejező szakaszában ünnepélyesen értünk imádkozott: azokért, akik az apostolok és utódaik szavára hiszünk Benne. Könyörgése visszatérő mély gondolatokról tanúskodik. Szó van benne Jézus küldetéséről és megdicsőüléséről, Istenatyjához és híveihez fűződő bensőséges kapcsolatáról, az általa közvetített istenismeretről és szeretetről. Gondolatai mégis egy téma körül keringnek: „Legyenek mindnyájan egy”. Azt kéri, hogy az Atya és Fiú közötti egység mintájára hívei egyek legyenek. Idézem: „hogy egyek legyenek, amint mi egyek vagyunk: én bennük, te bennem, hogy így ők is teljesen egy legyenek” (Jn 17, 23). Szent Pál apostol megokolása szerint testvéri közösséget kell alkotnunk, mert: „Egy a Test és egy a Lélek, mint ahogy hivatástok is egy reményre szól. Egy az Úr, egy a hit, egy a keresztség. Egy az Isten mindnyájunk Atyja, aki mindennek fölötte áll, mindent áthat és mindenben benne van” (Ef 4, 4–6).

Isten különleges közreműködésével elérhető ez az egység. A jánosi értelemben vett világ ezt a fajta egységet sohasem képes megvalósítani. A világban sok a széthúzás, a békétlenség, a gyűlölködés és a harc. A világgal szemben a krisztushívők közössége, az Egyház, az egy Krisztus egyetlen titokzatos teste. Ezért kezdettől fogva az egység isteni bélyegét viseli magán. A hívők közösségében akkor valósul meg, ha érvényesül közöttük az a szeretet, amellyel az Atya öröktől fogva szereti a Fiút, s amellyel egyszülött Fiát adta értünk.

El kell ismernünk, hogy ettől a szeretettől távol állunk, és így attól az egységtől is, amelyért egykor Jézus buzgón fohászkodott. A történelem folyamán a krisztushívők gyakran szembefordultak egymással; egyházra, egyházakra és egyházi közösségekre szakadoztak. Tusakodásuk közben darabokra szaggatták Krisztus varratlan köntösét. Ennek következményét különösen a vegyesvallású házasságok idején érezzük, amikor a katolikus evangélikussal, reformátussal, ortodoxszal és szektásokkal köt házasságot. Ilyenkor meglakolunk az egyházszakadás bűne miatt. A személyes kapcsolatok terén sem könnyű egységben élni, harmóniát teremteni ott, ahol két, három vagy több vélemény ütközik. Az egységet veszélyeztető békétlenségek sorozatával naponta viaskodunk.

Földi élete idején csodálatos módon Jézus sem tudta megszüntetni a világban tomboló széthúzást. Sőt, néha úgy látszik, mintha éppen hívei lennének a széthúzások szítói. Jézus tanítása mégis a széthúzások megszüntetését sürgeti. Életével példát adott, hogy amiként Ő tett, mi is úgy cselekedjünk. Mint kiváló buzgósággal megáldott férfiú, jó példával járt előttünk az imádságban. Buzgón imádkozott, hogy övéi egy legyenek. Ezzel felhívta figyelmünket arra, hogy az egység ott növekszik, ahol imádkoznak. Az imában új távlatok nyílnak, és háttérbe szorulnak a széthúzásokat kiváltó ösztönök. Az áhítat idején Isten és Országa kerül figyelmünk előterébe és széthúzást kiváltó tényezők új megvilágításba kerülnek. Az imádság elmaradásával hamarosan szem elől veszítjük Istent és megvalósulásra váró országát. Sem a koránkelés, sem a késő esti tévézés, sem a sietség és a napi fárasztó munka nem mentesít az imádság, az Istennel való kapcsolattartás kötelezettségétől. Isten bűvkörében mindig új perspektívába kerülnek széthúzást szító okaink és tényeink. Az ima mindenképpen áldássá válik. Hozzásegít bennünket ahhoz, hogy tisztes távolságból szemléljük békétlenségeink kiváltó okait. Ugyanakkor megteremti a kapcsolatot Istennel, aki Jézus Krisztusban azért jött közénk, hogy Őáltala, Ővele és Őbenne egyháza családi közösségébe egyesítsen minket.

Ha lesz bátorságunk és újra megtanulunk imádkozni, akkor megteremtjük körünkben a béke és egység előfeltételét, egyházaink életében és magánéletünkben is foganatja lesz Krisztus Urunk értünk végzett imájának: egy leszünk a hit, remény és szeretet egységében.

Pünkösdvasárnap

Olvasmány: ApCsel 2, 1–11;

Szentlecke: 1 Kor 12, 3b–7. 12–13;

Evangélium: Jn 20, 19–23.

Bevezető a szentmise kezdetén

Pünkösd a Szentlélek Úristen ünnepe. Karácsony és Húsvét mellett legnagyobb ünnepünk. Istentiszteletünk középpontjában Isten éltető és körünkben működő Szentlelke áll, aki a teremtés kezdetén „a vizek fölött lebegett” (Ter 1, 2) – amint ezt a Szentírás első lapján olvassuk. A Lélek erejéből merítettek az Ószövetség nagyjai. A Szentlélek volt Jézus éltető Lelke és a tanítványok tápláló Erőssége. Isten Lelke fuvallatának hatására alakult meg az egyház, amelyben a Szentlélek egyetlen nagy családi közösséggé formálta a legkülönfélébb fajú, gondolkodású és nyelvű embereket. Az egyház elindulásának pillanatától a Szentlélek töltötte be és éltette a krisztushívők világot megújító közösségét és az egyház tagjait, hogy képesek legyenek Krisztus megkezdett és végső megdicsőülés felé tartó művének kibontakoztatására a világban. Isten művének beteljesüléséhez ránk is szükség van. Megdicsőülésünk érdekében szívünkbe kell fogadnunk a Szentlelket és hűségesen együtt kell működnünk vele.

Szentbeszéd

Amint engem küldött az Atya, úgy küldelek én is titeket

Jn 20, 21

Héber szóhasználat szerint a „ruach” nemcsak lelket, de össze-vissza kavargó mozgást, levegőt, szelet, vihart, életleheletet is jelent. A lélek és vihar közötti szoros rokonság a magyarban is megtalálható, különösen ha arra gondolunk, hogy mindkettő hatalmas port verhet és nagy vihart kavarhat.

Üdvösségtörténetünkből kitűnik és ma is megfigyelhető, hogy a Szentlélek szélhez, viharhoz hasonlóan, láthatatlanul, de mindig feltűnést kelt, mondhatnám: igyekszik feje tetejére állítani mindent.

Ez történt az egyház elindulásakor is. A korábban félénk és bujkáló tanítványok az első pünkösd napján kitárták rejtekük kapuját, a nyilvánosság elé léptek, és bátran, szinte vádoló hangon gyilkossággal vádolták a röviddel előbb még rettegett vezetőit népüknek. Az egykor gyáván menekülő tanítványokból hirtelenül bátor hitszónokok és apostolok lettek.

Nem kevésbé feltűnő a korábban Lélekkel töltekezett próféták magatartása sem: az egyik meztelenül rohangál Jeruzsálem utcáin, hogy a várost felrázza, a másik meg halált megvető bátorsággal éppen a templomot választja a benne folyó visszaélések ostorozására. Ozeás próféta a zsidó törvények által megvetett utcalányt vesz feleségül, hogy érzékeltesse a nép hűtlenségét Istenhez.

Máskor úgy tűnik, mintha a Lélek emberei borgőzös állapotban lennének. Pünkösd napján lelkes beszédük miatt egyesek még az apostolokat is részegséggel gyanúsították.

Az ószövetségi Héli főpap ittasnak nézi Sámuel anyját, ki akarja vezettetni a templomból, mert a jámbor asszony fennhangon és buzgón fohászkodott, fogadalmat téve Istennek. Hanna asszony erre így válaszolt: „Nem, uram! Szerencsétlen asszony vagyok, sem bort, sem mámorító italt nem ittam, csak a szívemet öntöttem ki az Úr előtt” (1 Sám 1, 15).

Némelykor a Lélek működése napjainkban sem jár kevesebb feltűnéssel. A Lélek megkülönböztetése a hamis szellemektől mégis meglehetősen körülményes. Naponta találkozunk szektásokkal és hallunk pl. a jugoszláviai Medjugorjéról, a Mária-jelenések fiatal szemtanúiról, a bázisközösségekről és karizmatikusokról, a Taizé-i fiatalokról, az egyház megújhodását szolgáló lelkes csoportokról, az új teológiai irányzatokról, és a felszabadítási vagy politikai teológiáról. Vajon a Szentlélek működésével vagy alvilági szellemek gonosz mesterkedésével állunk itt szemben?

A Szentírásban olvassuk: „A Lélek ott fú, ahol akar”. A Bibliában nem találunk konkrét szabályt, amely alapján pontosan eldönthetnénk, hogy valakiben valóban a Szentlélek működik-e vagy a hamisság lelke. Egészen bizonyos azonban, hogy Isten Lelkének működése nem áll ellentétben Jézus tanításával. Erről írja Szent Pál: „Aki Isten Lelke által szól, nem mondhatja: ’Átkozott legyen Jézus’. De azt sem mondhatja senki: ’Jézus az Úr’, csak a Szentlélek által” (1 Kor 12, 3).

A Szentlélek működéséről beszélünk ott, ahol az emberek Jézus Krisztusban hisznek, Őt Uruknak vallják és szeretetben élnek. Ez nem minden. „A Lélek megnyilvánulásait mindenki azért kapja, hogy használjon vele” – olvassuk Pálnál, aki a továbbiakban a Szentlélek adományairól és ajándékairól beszél, amelyeket senki sem kapott saját dicsőségére, meggazdagodására, üzleti előmenetelére vagy hatalma megszilárdítására.

A Lélek megnyilvánulásainak mindig az embert és a közösséget kell szolgálniuk. Ahol ez történik, ott valóban beszélhetünk a Szentlélek igazi működéséről. Ezzel szemben nem beszélünk a Szentlélek működéséről ott, ahol az emberek a dicsőség, hatalom, előmenetel és meggazdagodás rabjai. Az ilyen emberek nem lehetnek a Lélek fiai. Tetteik mozgatórugója nem a Lélek. A világ mégis telve van „aranyborjú” imádókkal. Ezért alig csodálkozhatunk, ha a Szentlélekkel eltelt emberek kevés megértésre találnak a világban és állandóan megütközést keltenek, amint ezt a szentírási példákból láttuk.

A Lélek fuvallata viharhoz hasonlóan mindig port kavar, kihívó, színvallásra serkent és döntés elé állít. A Lélek által és Vele nem egyszer meg nem értésbe, ellenállásba ütközünk. A Szentlélekkel eltelt imádságos és vasárnapot megszentelő emberek, a Krisztus országáért dolgozó és önfeláldozó hívek, a több gyermeket vállaló édesanyák, a bűnbánati prédikátorok és lelki értékek szószólói alig számíthatnak környezetük megértésére. Vigasztalásukra szolgál Jézus bátorító szava: „A világban üldözést szenvedtek, de bízzatok, mert legyőztem a világot” (Jn 16, 33). Ezt vallja János, Jézus barátja, amikor így bátorítja híveit: „Mert mindenki, aki az Istentől való, legyőzi a világot. És ez a győzelem – győzelem a világ fölött! – a mi hitünk” (1 Jn 5, 4).

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Olvasmány: Iz 62, 1–5;

Szentlecke: 1 Kor 12, 4–11;

Evangélium: Jn 2, 1–12.

Bevezető a szentmise kezdetén

Elmúlt vasárnapi szentmisénken arról értesültünk, hogy Jézus nyilvános működése kezdetén beállt a megtisztulást váró halandó emberek sorába és a Jordán vizében felvette a János-féle bűnbánati keresztséget.

Ma János evangélista tudósításából arról értesülünk, hogy Jézus megkeresztelkedését követően elment a galileai Kánába, beült a vidáman mulatók lakodalmi asztaltársaságába és együtt örvendezett az örvendezőkkel.

A mulatság közepette a vendéglátók kínos helyzetbe kerültek, mert kifogyott a bor. Erre Jézus az ifjú pár segítségére sietett: nagy mennyiségű és kiváló minőségű borral ajándékozta meg a kétségbeesett fiatalokat és biztosította a mulatság zavartalan menetét.

Együttérző és jóságos cselekedete megörvendeztette az új házastársakat. Ugyanakkor azt is kifejezésre juttatta, hogy általa elérkezett a boldogság, a reménység és a teljes élet ideje az emberi történelemben. A veszélyekkel és nehézségekkel küzdő, esendő és mulandó ember számára Jézusban elérkezett az üdvösség. Általa mindenki megtapasztalhatja Isten gazdag jótéteményeit.

Szentbeszéd

Ezzel kezdte meg Jézus csodajeleit a galileai Kánában

Jn 2, 11

Szent Ágoston nem vallja, hogy Jézus minden ok nélkül fogadta el a kánai menyegzőre szóló meghívást. Azt vallotta, hogy a kánai menyegző bibliai történetében elsősorban nem a csodás eseményt, hanem a jelképes és titokzatos mondanivalót kell keresnünk.

A szentírás-magyarázók megegyeznek abban, hogy a kánai menyegző csodálatos történetében Jézus saját dicsőségét nyilatkoztatta ki. A tanítványok hittek benne. Az elbeszélésben a hívő ember megtalálja Isten ember iránti odaadó szeretetét éppúgy, mint Mária közbenjáró szerepének egyik legszemléletesebb példáját. A történetben vallásos értelem adható Jézus nászajándékának: a temérdek mennyiségű és kiváló minőségű bornak is.

A mai embernek komoly nehézségei vannak a vallásos magyarázatokkal. A kánai menyegzőn történtek mégis igényt tarthatnak a hitében meggyengült vagy hitétől elrugaszkodott mai ember érdeklődésére. A híressé vált lakodalmi esemény megvilágítja a tényt, amely szerint a keresztények földön járó Istene, Jézus Krisztus nem kontárkodik bele az emberi örömökbe és nem gáncsolja a vidámságot. Isten nem szomorú és életidegen földöntúli lény, mint ahogyan ezt többen gondolják, ha a keresztények életét és magatartását látják. Ezt különösen ki kell hangsúlyoznunk, mert többen a keresztények Istenében a földi örömök és élvezetek gátlóját látják.

A látszat széleskörű elterjedéséhez hozzájárult a vallásos emberek olykor túl komoly hangulata a vallásos összejöveteleken és a templomban. A hagyományos imádságokban, böjtölésekben, lemondásokban és áldozatokban megnyilvánuló jámbor életforma több embert és főleg fiatalt arra indított, hogy elforduljon az egyháztól. A hagyományos keresztény ideálok és a szentek ábrázolása néha azt látszatot kelti, mintha a keresztények Istene a szomorú arcokban, az életidegen emberekben lelné kedvét. A szent egyéniségek néha furcsa figuráknak tűnnek. Életük sanyarúságról tanúskodik. Többen közülük valóban nem ismerték a pénz, a függetlenség, a szerelem és a családi élet örömeit. Sokaknak ezért úgy tűnik, mintha úgymond szüzességben, engedelmességben és szegénységben tengették volna napjaikat.

Vasárnapi szentmisénk evangéliuma egészen más keresztény istenképről tanúskodik. Itt szó sincs valamiféle ünneprontó Istenről. Sőt, bibliai elbeszélésünkből kitűnik, hogy csak Istennel lehet igazán és önfeledten örvendezni. Jézus megbecsülte a vidám lakodalmi asztaltársaságot. A mulató emberek közé ült és vidáman együtt szórakozott velük. Elhárította a vidámság megrontó okát. A vendéglátók homlokáról elűzte a gondok felhőit. Örömet szerzett. Nem tehetett másként, hiszen azért jött, hogy életünk legyen, méghozzá bőségben (vö.: Jn 10, 10).

Hamis elképzelés, ha valaki azt hiszi, hogy a keresztényeknek tilos minden földi öröm, tilos a vidám kacaj, a szórakozás, a mulatság és az örvendezés az örvendezőkkel. A szerető együttlét, a vidám lakodalmi mulatság, a bor élvezete mai szentírási szakaszunk szerint nemcsak megengedett, de olykor kívánatos is. Ugyanakkor arra is szemléletesen rámutat, hogy az igazi öröm Krisztussal kezdődik. Vele még akkor is megőrizhetjük jókedvünket, ha homlokunkon a gondok felhői tornyosulnak. Jézus a vidám összejövetelek és a jókedvű ünnepségek garanciája. Egyetlen feltétele: hallgassunk szavára!

A kánai menyegző öröme csak azért lehetett teljes, mert a résztvevők hallgattak Jézus anyjának jóságos utasítására: „Tegyetek meg mindent, amit csak mond!” (Jn 2, 5). Csak miután hallgattak Jézus szavára és megtették, amit kért, kóstolhatták meg a vendégek a jó bort, amely a Bírák könyvének alapján nemcsak az istenek szívét képes megvidámítani, de az emberek szívét is (vö.: Bír 9, 13).

A bor ebben az értelemben különleges jelentőséggel bír. A Szentírás tanúsága szerint a messiási idők egyik jellegzetessége a bőséges mennyiségű és kiváló minőségű bortermés. Ámosz próféta írja kb. 750 évvel Kr. e.:

„Igen, jönnek napok – mondja az Úr -

amikor együtt jár a szántóvető és az arató,

a sajtoló és a magvető

újbor fakad a hegyekből,

patakzik minden halomból.

Népemet, Izraelt helyreállítom:

fölépítik a romba dőlt városokat és bennük laknak,

szőlőskerteket ültetnek, és isszák a borát,

kerteket telepítenek, és eszik a gyümölcsét” (Ámosz 9, 13–14).

Ez az idő a kánai menyegzőn Jézus Krisztussal elérkezett. Ott bárki ihatta borát. A hívők Isten Fia által részesültek isteni életének gazdagságában. János evangélista szerint: „Mindannyian az Ő teljességéből részesültünk, kegyelmet kegyelemre halmozva” (Jn 1, 16). Jézus meghozta az élet teljét és arra is megtanított, hogy miként lehetünk annak részesévé. „Ezeket azért mondom nektek, hogy az én örömöm legyen bennetek is, és teljes legyen az örömötök. Az én parancsom, hogy szeressétek egymást, amint én szerettelek benneteket” (Jn 15, 11–12). Jézussal elnyerjük a teljes élet örömét.

Ez nem jelenti, hogy vele örömittasan vagy mámorosan járjuk a világot és megmenekülünk a mindennapi élet gondjaitól. A gondok és szenvedések a keresztények életéhez is hozzátartoznak. Istennel mégis kialakítható az a józan keresztény magatartás és állapot, amelyet a Szentatyák paradox módon „sobria ebrietas” néven a lélek józan részegségének neveztek.

Jézus a vidámság és boldogság forrása. Ha Ő velünk van, akkor Lelke lakik bennünk. Általa Atyánknak szólítjuk Istent, aki azt akarja, hogy örömünk teljes legyen.

Évközi 3. vasárnap

Olvasmány: Neh 8, 2–4a. 5b. 8–10;

Szentlecke: 1 Kor 12, 12–30;

Evangélium: Lk 1, 1–4; 4, 14–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Vízkereszt óta ez a harmadik vasárnap. Az egyházi liturgikus beosztás szerint ma van az Évközi 3. vasárnap.

Lukács evangélista szentmisénk evangéliumi szakaszával lélekben elvezet bennünket a názáreti zsinagóga egyik szombati istentiszteletére. Itt előbb minden a megszokott rendben történik. A jámbor zsidók imádkoznak, zsoltárokat énekelnek és meghallgatják az ígéretes próféták századokkal korábbi írásait. Ezen a bizonyos szombaton sem számított senki valamiféle rendkívüli eseményre. Senki sem gondolta, hogy ma a názáreti zsinagógában látható alakban találkozik az élő Istennel, aki kihívó rövid beszédével majd komoly döntés elé állítja a hívők seregét. Ezért roppant meglepődtek, amikor Jézus önmagára utalva előttük közzé tette az üdvösség örömhírét: „Ma beteljesedett az Írás, amit az imént hallottatok” (Lk 4, 21).

Szentbeszéd

Elérkezett az Úr esztendeje

Lk 4, 19

A Biblia embereknek készült. A tökéletlen világban élő és vajúdó embereknek, akik már nemegyszer megtapasztalták az igazságtalanság, a nyomorúság, a szenvedés és halál sorscsapásait.

A Szentírás nekünk szól. Hiszen előbb vagy utóbb, ilyen vagy olyan formában megtapasztaltuk az élet megpróbáltatásait és azt, hogy a halál elől nincs menekvés. Isten ígéretes szava nekünk szól: örömhír a szegényeknek, szabadulás a foglyoknak, a szerencsétleneknek támasz, gyógyulás a betegeknek és vigasz a haldoklóknak.

Ma az Írások összefoglaló örömhírét hallottuk. Isten szólt hozzánk, úgy mint egykor Jézus kortársaihoz a názáreti zsinagógában, ahol Izajás próféta üzenetével Jézus maga emelkedett szólásra. A szombati istentiszteleten felolvasta Izajás írását, amelyben a próféta éppen Isten üdvözítő tervét közölte, a megváltó Messiás küldetésének célját:

„Az Úr lelke van rajtam, mert fölkent engem,

Elküldött, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek,

s hirdessem a foglyoknak a szabadulást,

a vakoknak a látást,

hogy felszabadítsam az elnyomottakat,

és hirdessem: elérkezett az Úr esztendeje” (Lk 4, 18–19).

Az ősi ígéret felolvasása nem jelentett rendkívüli dolgot. A Szentírás olvasás a szombati istentiszteleten a názáreti zsinagógában szokás volt, akárcsak napjainkban a szentmiséken. A fordulat és szenzáció Jézus egymondatos beszédében rejlett: „Ma beteljesedett az Írás, amint az imént hallottatok” (Lk 4, 21). A kijelentéssel Jézus magára vonatkoztatta Izajás jövendölését. Azt állította, hogy ő az Úr fölkentje, a Messiás, akit a zsidók vártak, aki által most Isten meglátogatta népét és üdvösséget adott. Általa most elérkezett az Úr örvendetes esztendeje. Beszédéből mindenki megértette, hogy Jézus Izajás messiási jövendölését önmagára vonatkoztatta.

Beszéde hallatára a legtöbb zsidó a Messiásra és a messiási idők paradicsomszerű országára gondolt és az ún. „jóbel” évre, amelyet Izraelben minden 50. esztendőben megültek. A jóbelév általános jólétet, közmegelégedést és boldogságot biztosított. Ilyenkor mindenki visszakapta elveszített szabadságát és vagyonát, mindenkinek elengedték az adósságát. A jóbelév kísérlet volt a szociális igazságosság és egyenlőség megteremtésére.

Jézus ehhez a jóléti állapothoz hasonlította Isten országát. Általa Isten szabadságot teremtett, „szabadulást a testi és lelki vakságból, szabadulást a szegénységből és szolgaságból, szabadulást a bűnből” (A. Stöger). Vele megkezdődött az üdvösség ideje és valóra vált az Úr örvendetes esztendeje.

Jézus beszéde nem halt el a názáreti zsinagógában. Tanítása szüntelenül kavarog a világban. Feltűnik újságok és könyvek hasábjain. Szárnyal az éter hullámain. Megjelenik a tv képernyőjén, és ahol mindez nem lehetséges, ott elhangzik a templomokban és tovább él a keresztény családokban.

Isten hangját nem elég csak hallani. Azt meg kell hallgatni és valóra kell váltani: „Ezért, mint a Szentlélek mondja: Ma, amikor... meghalljátok szavát, ne keményítsétek meg a szíveteket” (Zsid 3, 7–8).

Isten szava ma hozzánk szól, a testi-lelki ínséget szenvedő szegényekhez, a bűn rabságában sínylődőkhöz, az esendő és gyarló emberekhez, akik sokféleképpen kerestünk már gyógyírt sebeinkre: babonákban és jóslatokban, bölcs könyvekben és csodálatos műszaki teljesítményekben, okos törvényekben és egymástól kicsikart szerződésekben. A bűnözés, a kizsákmányolás és szenvedés mégsem lett kevesebb. Több lett a boldogtalan család és a szabad szerelem, szedi AIDS-áldozatait.

A történelemből már többször megtanulhattuk, hogy érdemes hallgatnia Isten szavára. Tanítása javunkra válik. Emberi rakoncátlanságunk mégis folytonosan arra csábít, hogy visszatérjünk a gonoszság magunk rakta szemétdombjaira. Néha úgy tűnik, mintha gondolkodásmódunk megrekedt volna az Egyiptomból kivonuló zsidók gondolkodási szintjén: Ne vezessen minket az Isten! A teli has a fontos!

Isten mégis szabadságra vezette népét. Megmutatta neki hatalmát, és nem engedte, hogy a tenger martalékává váljon. Megmentette népét, az mégis visszavágyott az egyiptomi rabságba, a kényszermunkára, a teli húsosfazekakhoz. Nem tetszett neki Isten fegyelmezett és biztos útja!

Jézus kortársai és Názáret lakói sem gondolkodtak másként. Még gyilkosságra is készen álltak, amikor Jézus – Lukács evangéliumának tanúsága szerint – kijelentette előttük, hogy Ő és benne az üdvösség. Elnémítani mégsem tudták. Jézus bátran eltávozott közülük.

A hasonló elhallgattatási kísérletek az idők folyamán mindig kudarcba fulladtak. Jézust nem lehetett elnémítani. Egyházán keresztül a legnehezebb időkben is hallatta hangját.

Akik meghallották, azok követték és nyomukban kevesebb lett az ínség. Nem voltak szentek. Voltak gyengéik és hibáik. De ismerték a segítségre szorulók nyomorát és igyekeztek segítségükre lenni: vigasztaló és jó szóval, baráti kézfogással, türelemmel, megértéssel és szeretettel. Néha ezek talán kicsi dolgok voltak, de mégis Isten közelségének és országának reménykeltő jelei. Hírül adták az üdvösség kezdetét, az üdvösséget, amelyet Jézus a názáreti zsinagógában mindenkinek meghirdetett.

Évközi 4. vasárnap

Olvasmány: Jer 1, 4-5. 17–19;

Szentlecke: 1 Kor 12, 31–13, 13;

Evangélium: Lk 4, 21–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise igeliturgiájának középpontjában Lukács evangélista beszámolója áll Jézus fellépéséről a názáreti zsinagógában, abban a városban, ahol korábban élt, nevelkedett és dolgozott. Jézus itt ismerősei, barátai és rokonai körében hirdette az evangéliumot.

Jézusnak mégis Názáretben, állandó lakóhelyén, ismerősei körében kellett találkoznia a legnagyobb meg nem értéssel. Éppen szűkebb hazájában kellett megbizonyosodnia arról, hogy honfitársai közül többen képtelenek elviselni az egészséges tanítást. Ellenkezőleg, azon fáradoztak, hogy elnémítsák az igazságot (vö.: 2 Tim 4, 3 stb).

Ma hasonló tapasztalatokkal találkozunk: az igazságot nemhogy másutt, de még legközelebbi hozzátartozóink sem fogadják el. Nem kell a szülői vagy baráti jó szó. Nincs szükség mások tanácsára. Többfelé kigúnyolják, és üldözik az egészséges tanítást. Az igazság hirdetőinek ilyenkor különösen nagy szükségük van Isten bátorító és vigasztaló szavára:

„Harcolni fognak ugyan ellened,

de nem győznek le,

mert veled vagyok és megszabadítalak

– mondja az Úr” (Jer 1, 19).

Ebben a reményben most megünnepeljük Urunk halálát és föltámadását.

Szentbeszéd

Egy próféta sem kedves a maga hazájában

Lk 4, 24

Az írók és költők remekműveinek gyakori témája a jó és a rossz közötti harc. Ezzel foglalkozik Shakespeare Hamletje, Madách Ember tragédiája, Erkel Bánk bánja vagy napjainkban Szörényi-Bródy István, a király című rockoperája, és sok más szépirodalmi és zenei műalkotás.

A jó és rossz drámai harca nemcsak költői találmány. Mindennapi kegyetlen valóság. Az emberi történelem velejárója. Életünk lerázhatatlan kísérője. Lényünk meghasonlott tőle. Szent Pál írja: „bár a jót szeretném tenni, a rosszra vagyok készen” (Róm 7, 21).

A jó és a rossz között hatalmas küzdelem folyik. Ez a harc különösen kiéleződik ott, ahol Isten követei és a hithű keresztények szilárd meggyőződéssel hirdetik és életükkel tanúsítják a krisztusi evangélium igazságait.

A kereszténység megjelenésétől napjainkig komoly ellenállásba ütközött. Képviselőit többször üldözték, a hitterjesztőket ismételten megpróbálták elnémítani, nemegyszer börtönbe vetették és kivégezték. Néha úgy látszott, hogy már-már győzedelmeskedik a gonosz a világ fölött és a hamis próféták veszik át az uralmat.

Minden Isten győzelmébe vetett hit ellenére ez a vajúdó helyzet a keresztények figyelmét sem kerülte el. Felismerték, hogy a jó és rossz harcából még Krisztus Urunknak is kijutott. Ez a botrány Lukács evangélistának és kortársainak komoly gondot okozott.

Lukács evangélista már az első században sürgős választ keresett erre az állandó jellegű, emberi és belső lelki konfliktusra. Igyekezett megnyugtatni bizonytalanságban szenvedő kortársait. Mai evangéliumi szakaszunkban arra biztatta őket, hogy ne csüggedjenek, ha maguk is megtapasztalják a világban a jó és rossz közötti ádáz küzdelmet. Ami velük történik, az Jézussal már rég megesett. Sőt, Jézust még saját polgártársai is elutasították. Örömhíre követőire és terjesztőire sem várhat jobb sors. Számolniuk kell azzal, hogy Jézus követése miatt nekik is üldöztetésben és számkivetésben lesz részük.

Lukács jól látta a valóságot. Tapasztalataink alapján igazat kell adnunk neki. Ahol az egyház képviselői az istenkerülők szája íze szerint szólnak, és egyháza törvényeinek fellazításával az emberek tetszését keresik, ott hamarosan elismerésben részesülnek és még tapsolnak is nekik. Egészen más a helyzet, ha a pápa, a püspök vagy bármely igehirdető szilárd meggyőződéssel és csorbítatlanul képviseli Isten igazságait. Ilyenkor valamennyien kemény ellenállásba ütköznek. Kemény ellenállásba ütköznek, ha bűncselekménynek minősítik az abortuszt, bűnről és gyónásról, tisztítótűzről és pokolról, papi celibátusról és házastársi hűségről beszélnek, a vasárnapi szentmisehallgatás kötelezettségére utalnak és bátran ébresztgetni merik az ifjak és hajadonok felelősségtudatát a házasság előtti intim érintkezésekkel kapcsolatosan.

Hasonló sors vár a derék szülőkre, akik aggódó szívvel figyelik gyermekeik fejlődését, egészséges erkölcsi intelmekkel és elvekkel igyekeznek azt elősegíteni. Megvetik, kigúnyolják és kinevetik a hívő keresztényeket, a munkahelyen és a társaságban, ha bátran pálcát törnek krisztusi hitből fakadó meggyőződésük mellett. Napjainkban több fiatal távol marad az egyháztól, mert úgy érzi, hogy hűséges keresztény élete miatt társai megbélyegzik és kitaszítják maguk közül. Isten ügye ellenállásba ütközik. A keresztények ezt tudják, érzik, tapasztalják. Ez a helyzet számukra is botrány. Nem értik Isten látszólagos tehetetlenségét.

Talán komoly vigaszt jelent az imént elhangzott evangéliumi tanítás: Nézzetek Krisztusra, az Ő sorsa, a mi sorsunk?! Ez túl egyszerű megoldás lenne. A dilemmából tovább kell keresnünk a kivezető utat. „Fel kell lazítanunk az evangélium hitbeli és erkölcsi normáit” – mondják egyesek. „Ragaszkodjunk szilárdan és keményen a régi hagyományokhoz” – hangoztatják mások. Melyik vélemény a helyes? Melyikhez csatlakozzunk?

Dilemmánkat egyik vélemény sem oldja meg. Kárt okozott az egyháznak a merev konzervativizmus és a megfontolatlan progresszív szellem. Őszintén be kell vallanunk, hogy az egyház belső berkeiben is sok kifogásolható dologgal találkozunk. Ezeknek semmi közük sincs Isten akaratához. Mindnyájunknak egyformán meg kell fontolnunk üdvözítő Istenünk figyelmeztető szavát: „Aki tehát csak egyet is eltöröl a legkisebb parancsok közül, és úgy tanítja az embereket, azt igen kicsinek fogják hívni a mennyek országában” (Mt 5, 19). A mai evangélium tanítása a krisztushívők számára bíztató távlatot nyit. Nem kell keserű szájízzel távoznunk a templomból: Krisztust elutasították, ránk sem várhat jobb sors: minket is el fognak utasítani!

Jézusnak valóban nem sikerült meggyőznie saját igazáról názáreti honfitársait. Ugyanakkor a názáretiek sem tehették el Jézust láb alól. A Jézus Krisztusban megtestesült igazságot nem sikerült megdönteniük, mint ahogyan azt szerették volna, mert Ő egyszerűen áthaladt közöttük és eltávozott közülük (Lk 5, 30). Ez arra mutat, hogy a megátalkodottakkal szemben még Jézus Krisztusnak sem maradt más hátra, mint elhaladni közöttük és eltávozni közülük: kiválni az Őt elutasítók közül. Az evangéliumi örömhír a nagy ellenállás ellenére tovább él és hat. A keresztények számára ez bátorító vigasz. A sötétség és világosság élet-halál harcában hinniük kell az igazság és a jó szépben megnyilatkozó győzelmében. Az igazságot nem lehet végleg vérbe fojtani. Az Istent nem lehet eltenni láb alól.

Évközi 5. vasárnap

Olvasmány: Iz 6, 1–2a. 3–8;

Szentlecke: 1 Kor 15, 1–11;

Evangélium: Lk 5, 1–11.

Bevezető a szentmise kezdetén

A farsangi bálok és mulatságok idejét éljük. Szépen megterített asztaloknál és fényes báltermekben keressük a boldogságot.

Az egyház a templomokban Isten jó hírével kínálja fel a boldogságra vezető utat. Ma lélekben elvezet bennünket a Genezáreti-tó környékére, ahol Jézus munkatársakat toborozott jó hírének szolgálatára, és megbízást adott nekik az Isten Országáról szóló örömhír terjesztésére az egész világon. Azt akarta, hogy tanítása mindenkihez eljusson és általa mindenki részesüljön abban az örömben, amelyet senki más nem adhat, csak Ő egyedül.

A vele való találkozás nem futó farsangi ismeretség. Az mindig sorsdöntő. Ezt mutatja Péter és társainak esete. Találkoztak Jézussal és elhagyva mindenüket nyomába szegődtek. Nála megtalálták az igazi örömök forrását, mindazt, amire szívük vágyott.

Szentbeszéd

Vessétek ki a hálótokat halfogásra

Lk 5, 4

Jézus a názáreti zsinagógában Izajás szavaival körvonalazta küldetése célját. Azért jött, hogy örömhírt hozzon a szegényeknek, a foglyoknak, a vakoknak és az elnyomottaknak. Annak idején szűkebb hazájában csupán ács fiának nézte őt a nép. Nem fogadta és elvetette tanítását. Merényletet tervezett ellene. Szakadékba akarta taszítani az Isten küldöttjét. Jézus mégis kisiklott karmaik közül és továbbállt.

Galileában, a Genezáreti-tó környékén már nemcsak hirdette, de valóra is váltotta célkitűzéseit. Kafarnaumban ördögűzést végzett. Meggyógyította Péter anyósát és a többi különféle bajokban szenvedő betegeket. Tettei alapján sokan felismerték benne az Úr Fölkentjét, a Krisztust.

Simon Péter jókötésű kafarnaumi halász volt. Az elsők között csatlakozott Jézushoz és fogadta be Őt otthonába. Munka közben, az életnek azon színterén, ahol családjával élt és dolgozott tapasztalta meg, hogy Jézusban Isten közeledett feléje. Látta, hogy Jézus tetteivel szabadulást hozott, útját állta a gonosz befolyásának, gyógyított és enyhítette a nyomort.

Lukács evangélista Jézus kafarnaumi működéséből különösen kiemelte a Péterrel és társaival kapcsolatos eseményeket, ezek közül elsősorban a csodálatos halfogásról szóló evangéliumi történetet. Péter és társai ebből megtudták, hogy ha Jézus szavának engedelmeskednek, akkor tetteiket hallatlan siker koronázza. A csodálatos halfogás alkalmával Péter felfedezte Jézusban az Istent, félni kezdett, akárcsak egykor Izajás próféta kiválasztása pillanatában: „Jaj nekem, végem van, mert tisztátalan ajkú ember vagyok... és most... szememmel láttam a seregek Urát” (Iz 6, 5). A prófétához hasonlóan Péter a végtelen fölségű Isten közelében átérezte esendő mivoltát és hittel Urának vallotta Őt: „Uram, menj el tőlem, mert bűnös ember vagyok” (Lk 5, 8). Ez az Isten félelmével kezdődő bölcsesség lesz hivatásának alapja. Hitt, és ezért Jézus művének folytatója, munkatársa és apostola lett. Jézus szolgálatába hívta az esendő, gyarló embert, és megbízatást adott neki hatalmas művének, Isten Országának építésére: „Ne félj! Ezentúl emberhalász leszel” (uo. 10). Simon Péter átélte Jézusban Isten közelségét, Istennel találkozott, bűnösnek vallotta magát, és ezért meghívást kapott Isten üdvözítő munkájának folytatására.

A találkozás Jézussal társai életében ugyancsak sorsdöntő fordulatot jelentett. Mindannyian abbahagyták a halászatot, otthagyták hajójukat, hálójukat, apjukat, anyjukat, családjukat, otthonukat. Követték Jézust és emberhalászok lettek. Az apostolok megbízást kaptak Jézustól, hogy Isten Országának örömhírét elvigyék a föld végső határáig. A megbízatás ma sem veszítette érvényét. Istennek emberi munkaerők kellenek ahhoz, hogy megismertesse evangéliumát minden néppel. Istennek kellenek az igehirdetők, kellenek az olyan fiúk és leányok, akik követik hívó szavát és hajlandók érette lemondani családról, vagyonról, korlátlan szabadságukról, röviden: akik elhagynak mindent, csakhogy követhessék Őt és szolgálatába állhassanak.

A templomok szószékei nem egyszer túl alacsonyak ahhoz, hogy onnan az egész világ meghallja Isten üzenetét. A hithirdetés és apostolkodás nemcsak a papok feladata: minden krisztushívő kötelessége. Jézus valóban kiválasztotta apostolait és utódaikat, a püspököket és ezek munkatársait, a papokat, hogy folytassák elkezdett művét, de a Szentírás tanúsítja, hogy az őskeresztény közösségekben mellettük a világiak is derekasan kivették részüket Isten Országának építésében: Föníciában, Ciprus szigetén és Antiochiában, amint ezt az ApCsel-ben olvassuk, Filippiben és Rómában – erről tanúskodik Szent Pál (vö.: ApCsel 11, 19–21; Fil 4, 3; Róm 16, 1–16).

A világiak apostolkodásának egyik szentírási indítéka, hogy a keresztség révén mindannyiunknak a „világ világosságává és a föld sójává” kell válnunk. A keresztség által Isten világosságának hordozói lettünk és nekünk ezt a világosságot nem szabad véka alá rejtenünk. A sót széttapodják, ha ízét veszítette – mondja Jézus (Mt 5, 13k).

Az evangéliumi emberhalászat nemcsak a hivatásos profik feladata. Minden krisztushívő kötelessége. Vajon hány egyházi közösségben veszik ma komolyan ezt a keresztény elhivatottságot és igyekeznek megismertetni a világgal az Isten Országáról szóló örömhírt? Egyáltalán eszünkbe jut-e felkeresni a hittől, egyháztól, Krisztustól eltávolodott embertestvéreinket? Az olcsó „semmi közöm hozzá” kijelentéssel még nem rázható le magunkról keresztségből fakadó krisztusi küldetésünk. „A keresztény hivatás ugyanis, természete szerint, apostoli hivatás is. Ahogyan az élő testben, a szervezetben nincs egyetlen tag sem, amely tétlen lenne, hanem a test életével együtt annak tevékenységében is részesedik, ugyanígy Krisztus testében is, amely az egyház, a ’tagok betöltik az erejükhöz szabott feladatkört, és így növekszik’ az egész test (Ef 4, 16). Sőt olyan nagy ebben a testben az összetartozás és a tagok egymásrautaltsága (vö.: Ef 4, 16), hogy az a tag, amelyik nem működik közre a maga erejéhez mérten a test növekedésében, bizony nem használ sem az egyháznak, sem önmagának” – hangoztatja a II. Vatikáni Zsinat (AA 1, 2).

Még csak azzal sem mentegethetjük tétlenségünket, hogy bűnös emberek vagyunk. Péter is az volt. Jézustól mégis hallania kellett: Ne félj! Ezentúl emberhalász leszel. Istennek gyakran úgy tetszik, hogy alkalmatlannak látszó embereket küld művei megvalósítására és velük csinál történelmet. Isten egyházában mindenkinek megszabta küldetését, még a legszíntelenebb embernek is kiosztotta a feladatot: az egyiknek könnyebbet, a másiknak nehezebbet, de mindig egyformán fontosat. „Isten arra teremtett, hogy különleges módon szolgáljak neki – írja John Henry Newman. Bizonyos feladatot csak rám bízott – folytatja – és ezt senki másra. Ez az én feladatom és küldetésem, még akkor is, ha eddig erre még nem jöttem rá. Majd rájövök odaát: Istennek szüksége van rám, hogy terveit megvalósíthassa. Saját helyemen éppen olyan fontos vagyok mint az arkangyal megfelelő helyén. Természetesen, ha kudarcot vallok, mást küldhet helyettem. Isten a kövekből is tud Ábrahám fiakat teremteni. Nagy művében mégis részem van. Láncszem vagyok, kapocs az emberek között. Nem hiába teremtett. Jót kell tennem és végre kell hajtanom művét. Amikor beállított az életbe és helyemen parancsait teljesítem, meg hivatásomnak élek, akkor anélkül, hogy akarnám, a béke angyala és az igazság hírnöke vagyok” – fejezi be vallomását Newman bíboros.

Fáradozásaink kudarcát látva néha elfog a kétség. Ilyenkor Jézus hozzánk is úgy szól, mint egykor Péterhez: „Vessétek ki a hálótokat halfogásra” (Lk 5, 4). Annak idején Jézus szavára Péter minden szakmai tudása és meggyőződése ellenére kivetette a hálót és annyi halat fogott, hogy szakadozott a háló.

Ezzel a bizalommal megtapasztaljuk a fáradhatatlan apostoli buzgólkodás sikerét. Előbb azonban bátran hallgatnunk kell Jézus szavára. Teljesítenünk kell parancsait. Elég bátraknak kell lennünk ahhoz, hogy az emberi kilátástalanság és számítás ellenére elvégezzük a ránk bízott evangéliumi feladatot és hallgassunk rá. Istenbe vetett bizalmunk meghozza munkánk gyümölcsét.

Évközi 6. vasárnap

Olvasmány: Jer 17, 5–8;

Szentlecke: 1 Kor 15, 12. 16–20;

Evangélium: Lk 6, 17. 20–26.

Bevezető a szentmise kezdetén

Csalódások mindenkit érnek. Az ember egy idő után rájön, hogy nem bízhat vakon embertársaiban, sem a földi dolgokban. Becsapnak és nem váltják valóra hozzájuk fűzött reményeinket. Becsapnak elvárásainkban.

Jeremiás próféta a mai olvasmányban áldottnak nevezi azt az embert, aki az Úrban bízik. Az evangéliumban Jézus figyelmezteti a gazdagokat, hogy hamarosan csalódni fognak, ha a földi kincsekben látják sikereik és örömeik biztosítékát.

A könyörgésben őszinte és tiszta szívet kérünk Istentől, olyan szívet, amely készséggel befogadja Istent és az Ő tanítását. Vele nem csalatkozunk vágyainkban (Zsolt 77, 30). A mai szentmisében újra Istenre alapozzuk életünket és egész jövőnket.

Szentbeszéd

Boldogok vagytok ti, szegények, mert tiétek az Isten országa

Lk 6, 20

Bármennyire tiltakozunk az önmegtagadások és lemondások ellen, egy idő után mégis rá kell jönnünk: szenvedések és áldozatok nélkül nincs üdvösség. Népi bölcsesség: Nincsen rózsa tövis nélkül, nincsen élet bánat nélkül.

Rettenetes valóság. Tudjuk. Mégis nehezünkre esik elfogadni. Szenvedések és áldozatok nélkül szeretnénk jólétben, boldogságban és sikeresen élni. Üdvösségre vágyunk és könnyedén szeretnénk azt elérni.

Az ember ősidők óta keresi a boldogságra vezető utat. Vallások és filozófiák foglalkoztak vele. Közülük néhány könnyű, szép és rózsás úton akarta elvezetni híveit az üdvösségre. Kitalált okos elvekkel igyekezett elősegíteni álmaink beteljesedését. Néha sikerült elérnünk némi eredményt. Máskor kudarcot vallottunk és összeomlottak szép elképzeléseink. A sikeres élet titkát többen az önátadásban és a lemondásban látták. Mások divatosan azt állítják, hogy az önmegvalósítás és önmagunk személyiségének kibontakoztatása vezet üdvösségre.

Áldozat vagy önmegvalósítás? Éljük világunkat vagy vezekeljünk? Heves vita folyik róla. Mindkét irányzat esküszik saját igazára. Senki sem akar áldozatul esni a hamis próféták kalandor elképzeléseinek. A vallások központi témái mindig az örök boldogság és a földi jólét. A buddhizmus, hinduizmus, konfucianizmus és a kereszténység a világ legnagyobb vallásai közé tartozik. Valamennyi egybehangzóan azt állítja, hogy sem a földi sem az égi boldogság nem érhető el önmegtagadások, lemondások és áldozatok nélkül. Az egyének és a közösségek boldogsága csak áldozatok és lemondások árán valósul meg.

Ezt a bölcsességet Rabindranath Tagore indiai Nobel-díjas költő, akit századunk elején Balatonfüreden is gyógykezeltek, kis elbeszéléssel igyekezett megvilágítani. Ebben a szegény koldusról és a Nagy Királyról ír, akinek az volt a szokása, hogy hintójából aranyakat dobált a porba, ha szegényekkel találkozott. Az egyik alkalommal a mi koldusunk is találkozott vele és azt hitte, hogy elérkezett élete nagy szerencséje. A Nagy Király azonban egyetlen fillért sem dobott ki hintójából, hanem maga szállt ki belőle. Nem adott semmit. Maga nyújtotta koldulásra kezét. A koldustól koldult. A koldus azt se tudta, mitévő legyen. Tarisznyájában turkált míg végre egy rizsszemre akadt. Ezt adta a királynak. A király elfogadta, és hintójával elvágtatott. A koldus hazaballagott. Este tarisznyájában kotorászott. Nagy volt a meglepetése, amikor megtalálta benne az elajándékozott kis rizsszemet szép csillogó arannyá változva. Örvendett, de rögtön iszonyatos fájdalom töltötte be szívét – írja Tagore – és mélységesen bánta, hogy nem volt bátorsága odaajándékozni mindenét a Nagy Királynak.

Az elbeszélésben hamarosan magunkra ismerünk a nagylelkűnek igazán nem nevezhető pórul járt koldusban. Többször mi is csak „morzsákat” ajándékozunk Istennek és nincs bátorságunk neki szentelni mindörökre egész életünket. Amit Tagore kis elbeszélésével, a filozófusok hatalmas eszmefuttatásokkal hirdetnek, az evangéliumi alapszabály: az üdvösség csak az önátadás szellemében érhető el. Erről hallottunk a mai evangéliumban. A nyolc boldogságban az önátadásról van szó és ez mindig teljesen új kapcsolatot teremt Isten és ember között. Olyan új viszonyt hoz létre, amely jelentős politikai és szociális kihatásokkal és következményekkel jár. A nyolc boldogságban Jézus megfogalmazta az új kapcsolatok konkrét elveit Istenhez, embertársainkhoz, környezetünkhöz és önmagunkhoz. Ezek az elvek ma sokszor alig érthetők. Magyarázatra szorulnak. Le kell fordítanunk korunk emberének nyelvére.

Hogyan olvastuk a mai evangéliumban? Boldogok a szegények, az éhezők és a szomorkodók! Eszerint szerencsétlenek, elkárhozottak a gazdagok, a jól tápláltak, a vigadozók és az örvendezők? Ki érti ezt a logikát ma? Ki képes felfogni ezt a paradox állítást? A kijelentések mondandója mégsem annyira fonák, mint ahogyan azt első hallásra gondolnánk. A kereszténység alkotmányáról, Magna Chartájáról van itt szó. Az evangéliumokban a szegénység, az éhség, a szomorúság nem csupán állapotot kifejező főnevek, hanem mindenek előtt az ember Isten előtti helyzetét jelzik. Ebben az értelemben Isten előtt szegény, aki elismeri az egyedül szent, hatalmas és gazdag Istent. Ez a szegény az evangéliumok szerint valóban boldog. – Az evangéliumi szóhasználat szerint gazdag, aki maga ura akar lenni és úgy véli, hogy Isten nélkül is nagyszerűen kijön az életben. Ez a gazdag az evangélium szerint szerencsétlen és elkárhozik. – Isten előtt éhes, akit nem elégít ki semmiféle bölcs emberi válasz, amikor az élet értelméről, örök boldogság utáni vágyunkról és hasonló kérdésekről esik szó. Őt csak Isten elégítheti ki. Ez az éhező és szomjazó az evangélium szerint valóban boldog. – Jól lakott, akinek többé már semmi kérdése, semmi problémája sincs. Ez a jól táplált hogyan is lehetne boldog? – Isten előtt szomorú, aki a teremtett világ szenvedései előtt nem huny szemet, hanem Isten elé viszi a világ számtalan baját és keserűségét, és felteszi neki a nagy kérdést: miért a temérdek sok kínlódás és szenvedés? Ez a szomorú az evangélium szerint boldog. – Isten előtt örvendező és nevető, aki becsukja szemét mások szenvedésének láttán és bedugja fülét a sírások hallatára, hogy zavartalanul élvezhesse életét. Ez az örvendező és nevető az evangélium szerint egyáltalán nem lehet boldog.

A leggazdagabb király, a Királyok Királya, az Uralkodók Ura ma tőlünk koldul, akárcsak Tagore aranyhintós királya. Nevünkön szólít és megkérdezi: Van-e valamilyen ajándékod számomra? Van-e egy órád vasárnaponként számomra? Van-e öt márkád, hogy nekem add, amikor rászorulókkal találkozol? Van-e két perced számomra, hogy elbeszélgessünk a napi imádság idején? Van-e időd számomra a beteglátogatásra? Tagore koldusának egyetlen „rizsszeme” arannyá változott! Istennek nyújtott lemondásainkat és áldozatainkat aranyban kapjuk vissza. Vajon van-e bátorságunk Istennek ajándékozni életünket? A Nagy Király senkinek sem marad adósa. „Nagy jutalomban részesültök a mennyben” (Lk 6, 23).

Évközi 7. vasárnap

Olvasmány: 1 Sám 26, 2. 7–9. 12–13. 22–23;

Szentlecke: 1 Kor 15, 45–49;

Evangélium: Lk 6, 27–38.

Bevezető a szentmise kezdetén

Korunk problémája: az erőszak. Gyakran hivatkozunk rá, amikor gorombaságainkat mentegetjük. Azzal védekezünk, hogy a körülöttünk tomboló gonoszságért nem mi vagyunk a hibásak, hanem a társadalom és ennek struktúrái, a múlt öröksége, a kollektív felelőtlenség és nemtörődömség.

Ez így részben igaz. Ugyanakkor mégsem feledhetjük, hogy nemegyszer nemcsak környezetünk áldozatai vagyunk. Sok gonoszság emberi szabad elhatározásból származik a világon. Bűneinkkel néha valóságos láncreakciót váltunk ki: a durvaságokra durvaságokkal válaszolunk. „Amilyen a mosdó, olyan a törölköző” – mondjuk.

Szentmisénk evangéliumából hallani fogjuk, hogy Jézus szembe szegült az ilyen és hasonló gondolkodásmóddal. Tanításával gátat vetett az erőszakosság láncreakciójának. Áldozatot kívánt és nem ellenségeskedést. Azt akarta, hogy ott is megbocsássunk és szeressünk, ahol gyűlölettel vannak irántunk. Szavai szerint csak így lesz nagy a jutalmunk és válhatunk a Magasságbeli fiaivá.

Az erőszakot csak a szeretet forradalma dönti meg.

A mai szentmise kezdetén próbáljuk meg forradalmasítani „törlesztésekre beállított” magatartásunkat. Fordítsunk hátat a gyűlölködés, indulat és harag minden ostoba cselvetésének.

Szentbeszéd

Legyetek tehát irgalmasok, amint Atyátok is irgalmas

Lk 6, 36

Sok durvasággal, agresszivitással és brutalitással találkozunk. A tanítók arról panaszkodnak, hogy a gyerekek úgy viselkednek az iskolában mint „a vadak”. A fiatalok törnek és zúznak. Sok a rablás és betörés. A nemzetek egymás ellen támadnak és gyilkolják egymást. A televízió képernyőjén és a mozik vásznán ugyancsak sok az erőszakosság. A világ a törtetőknek és az erőszakosaknak tapsol. Joggal tehető fel a kérdés: Lehet-e még az ilyen könyöklő, tolakodó és erőszakkal teli társadalomban egyáltalán keresztény módon élni?

A mai világ konkurenciaharcában nem egy keresztény megalkuvásra kényszerül. Ha nem alkalmazkodik a „világ” törvényeihez, lemarad. Ha nem erőszakoskodik és nem áll erősen a sarkára, akkor a többiek letapossák.

A keresztény felebaráti szeretet parancsa finomságot kíván. Arra tanít, hogy szelídek és előzékenyek legyünk, áldozatos lelkülettel bánjunk még ellenfeleinkkel is. A jóakarat erre nem hiányzik belőlünk. Ugyanakkor azt is tapasztaljuk, hogy erőnk korlátozott és a felebaráti szeretettel csak nehezen jutunk előre.

A mai evangéliumban a határtalan szeretet parancsáról hallottunk: „Szeressétek ellenségeiteket, tegyetek jót haragosaitokkal” (Lk 6, 27). Teljesítése önmagunk teljes feladásával jár és erre a legtöbben képtelenek vagyunk.

Jézus erkölcsi felhívásai a mai evangéliumban nehezen érthetők, és nem szabad azokat csak felhívásoknak és követelményeknek tekintenünk. Elsősorban Isten emberhez fűződő kapcsolatáról van azokban szó. Ezekben Jézus az Atyáról beszél. Azt akarja, hogy hallgatói hozzá hasonlók legyenek. Ezért hallaniuk kell az Atya magatartásáról és az ő határtalan szeretetéről irántunk. Ezt mutatja szentmisénk könyörgésének kérése: „Mindenható Istenünk, segíts, hogy törvényedet mindenkor szem előtt tartsuk, akaratodat pedig szóval és tettel meg is valósítsuk”. Úgyszintén szentmisénk válaszos zsoltára és evangélium előtti verse: „Irgalmas és kegyes a mi Istenünk: nagy irgalmú és hosszan tűrő. Nem bűneink szerint bánik velünk, és nem gonoszságunk szerint fizet vissza nekünk”. Jézus mondja: „Új parancsot adok néktek, szeressétek egymást, amint én szerettelek titeket!” (Jn 13, 34). Isten jóságos és irgalmas. Jó az emberekhez.

Jézus a mai evangélium követelményeivel az Atya magatartását körvonalazta. Ugyanakkor maga is ebben a szellemben élt. Tudott határtalanul szeretni. Jót tett az emberekkel és nem ítélkezett. Még a gonoszokhoz is jó volt. Evangéliumi kijelentései felszólítások: ti is ilyenek legyetek! Éljetek így az Atya szellemében és példám szerint! Ezért nem arról van itt szó, hogy azért szeressük ellenségeinket és konkurens feleinket, mert az evangélium ezt kívánja, hanem arról, hogy hallgassuk meg készséggel Isten tanítását és kövessük szellemét. Akarjunk Isten valódi gyermekei lenni. Mélyítsük el vele személyes kapcsolatainkat, tanuljunk tőle, merjünk ráhagyatkozni és bízzunk benne. Merjük megosztani vele életünket.

Isten elvárja, hogy úgy éljünk mint Ő: le tud mondani jogairól és az erőszakról, ki tudja magát szolgáltatni, mint Jézus. Ez az isteni élet. Elég egy pillantás Jézus életére, és máris látható, hogy milyen az isteni élet. Jézus nemcsak hangoztatta Isten elveit, de ezeknek megfelelően élt. Közülünk való. Hozzánk hasonló ember, mégis tudott isteni módon élni. Az isteni élet megvalósítható.

Mindennapi életünk számára ez azt jelenti, hogy még az erőszakot és agresszivitást, az ellenségeinkkel való összetűzéseket és a konkurencia harcot is Isten elé kell vinnünk: „Mondjatok áldást és imádkozzatok rágalmazótokért” (Lk 6, 28). Miért rejtenénk el Isten előtt kudarcainkat, félelmeinket és gyűlölködő gondolatainkat?

Jézus útja közösségi út. Közösen kell megteremtenünk a kölcsönös bizalom és szeretet kultúráját. A közösségben kell kicserélnünk jó tapasztalatainkat és megbeszélnünk kudarcainkat. Jézus élete azt mutatja, hogy az istenes élet útján kudarcokkal és szenvedésekkel is számolnunk kell.

Miért ne próbálnánk meg Istenhez hasonlóan élni: „jó, tömött, megrázott és túlcsorduló mértékkel” mérni? Ez teljes egészében senkinek sem fog sikerülni. Hiszen ki tudja mindig szeretni ellenségeit? Ki tud értük mindig imádkozni és rájuk áldást mondani? Ki tudja mindig ruháját megosztani, arcát pofonra tartani? Ki tud mindig jót tenni és kölcsönözni? Ki tudja elkerülni, hogy ne mondjon ítéletet és ne ítélkezzen? Ki tud mindig megbocsátani? Mégis a Magasságos fiai leszünk, ha hozzá hasonlóan járunk el: „amint Atyátok” és az ő Szent Fia, Jézus Krisztus.

Évközi 8. vasárnap

Olvasmány: Sir 27, 5–8;

Szentlecke: 1 Kor 15, 54–58;

Evangélium: Lk 6, 39–45.

Bevezető a szentmise kezdetén

A mai szentmise evangéliuma több mély értelmű jézusi mondást tartalmaz. Közülük néhány anyanyelvünkön is meghonosodott. Közismert magyar szólás-mondássá vált: „Vak vezet világtalant” , „Nem nagyobb a tanítvány mesterénél”, „A másik szemében meglátja a szálkát, de a sajátjában nem veszi észre a gerendát”. Ezeket a közmondásokat általában másokra vonatkoztatjuk. Előszeretettel ítélkezünk velük mások felett és csak ritkán vonatkoztatjuk azokat önmagunkra.

Szentmisénk evangéliumából megtudjuk, hogy Jézus ezen a téren is következetességet, elvhűséget vár. Azt akarja, hogy mások hibáit ha látjuk, azokból tanuljunk. Tanulékonyságot vár, de nem beképzeltséget. Nem vagyunk kiválóbbak másoknál, mert magunk is hiányosságokkal rendelkezünk.

Jézus elvárja, hogy kritikusak legyünk, főleg önkritikusak, és elsősorban magunk tartsuk szem előtt Isten törvényeit.

Mások hibái láttán nemegyszer a bolhából is elefántot csinálunk, ugyanakkor önmagunk gyengeségeit szívesen figyelmen kívül hagyjuk.

Szentmisénk kezdetén most vegyük nagyító alá saját életünket és keressük elsősorban azokat a hiányosságokat önmagunkban, amelyeket oly nagy előszeretettel kifogásolunk másokban. Így az eddigieknél emberségesebb lesz magatartásunk mások iránt.

Szentbeszéd

A jó ember szívének jó kincséből jót hoz elő

Lk 6, 45

Az egyház kétezer év óta hirdeti a jót és az igazat. Az igazság és jóság hirdetése mellett viszont keveset foglalkozik a jó és igaz megjelenési formájával, a szépséggel, amelyben mindkettő testet ölt.

Az egyház az igazság és jóság tárházának tekinti magát. Mégis azt tapasztaljuk, hogy nem egyszer hiányzik belőle az üdeség, az életrevalóság, az öröm, amely igézetébe ejthetné az embert. A jók és az igazak élete az egyházban sokak előtt nem csábító. A hitből élők többször sötét ruhában és szomorkás arccal járnak, szomorú keresztények. Néha úgy tűnik, mintha életükből száműztek volna kedélyt és életrevalóságot, vidámságot és örömet. Hiányzik belőlük a derű, amely nélkül valójában nincs igazi keresztény élet.

Az 50-es évektől a nyugati teológusok előszeretettel keresik a derűs és vonzó keresztény életforma nyitját. Rájöttek, hogy a szomorú kereszténység nem vonzó. A keresztények életén valójában át kell, hogy ragyogjon az isteni igazság és jóság fénye. „Transparenciáról” kezdtek beszélni, arról a krisztusi dicsőségről, isteni ragyogásról, amely mindenütt felragyog, ahol az emberek igazságban és jóságban élnek: a világban, az egyházban és az egyéni életben. A „transparencia” latin szó, átlátszóságot, áttetszőséget, fényáteresztést jelent. Olyan átlátszó, áttetsző és fénylő valóság, mint a tiszta ablaküvegen csillogó napsugár.

Így vallásos magatartásunk a napsugarakban csillogó üveghez hasonlítható. Mire gondolunk?

Különféle üvegeket ismerünk. Nem mind egyformák. A leggyakoribb az ablaküveg. A nap átsüt rajta és csillog benne. A jó emberek életén átragyog az isteni jóság és szeretet. Életük csillogó kristály, mert átjárta azt Krisztus világossága, az örök Nap fénye és melege. Az ő ragyogása tündököl benne.

Üvegből készül a tükör is. Nem világít és nem engedi át a fényt, de bárki tisztán és gyönyörűen megláthatja magát benne. Krisztusi tanúságtételünk önmagunk tükre.

Ki ne ismerné a nagyító lencsét? Szintén üveg. Az apró és parányi dolgok vizsgálatára alkalmas. Vele még a szálkát is meglátjuk embertársaink szemében. Veszélyes szerszám. Olyan közelről és tüzetesen vizsgálhatjuk vele mások szemében a szálkát, hogy közben saját szemünkben nem vesszük észre a gerendát. A lencsével gyújtani is lehet. Az általa gerjesztett tűzzel pokollá tehetjük embertársaink életét. A keresztények élete is okozhat ilyen tüzet. Jámborságnak tűnő buzgóságunk és magatartásunk pokollá teheti mások életét.

Jézus Krisztus élete minden keresztény eszményképe. Alig hasonlítható a perzselő gyújtó lencséhez. Jézus Krisztus vallásossága tiszta és áttetsző, valóban olyan, mint a napfényben fürdő tiszta ablaküveg. Áthatol rajta a fény és táncol a napsugár. Lényét átjárta Isten szeretete. Neki nem kellett különösebben bizonygatnia: Aki engem lát, látja az Atyát (vö.: Jn 6, 40 és 46).

A tanítványok ezt megtapasztalták Urunk színeváltozásakor a Tábor hegyén: Jézus „arca ragyogott, mint a nap, ruhája pedig olyan fehér lett, hogy vakított, mint a fény (Mt 17, 2). Ekkor végképp meggyőződhettek, hogy Jézus a „Világosság a Világosságtól”, amiként ezt a Hiszekegyben valljuk.

Jézusban Isten ragyogott fel nekünk. Életét átjárta az Isten, aki benne felragyogott nekünk. Jézus valóban Isten képmása, fényáteresztése, transparenciája.

Kortársai között Jézus nem sok transparens emberrel találkozott. Néhány „fényáttetsző”, „Istentől áttetsző” vallásos hívő mellett több olyan ember vette körül, akinek vallásossága inkább nagyítóra, mint kristálytisztán fénylő ablaküvegre emlékeztetett. Jézus hallani sem akart a „nagyító lencsés” vallásosságról. Elmarasztalta a farizeusokat, a törvények és tilalmak könyörtelen őreit, akik nagyítóval vizsgálták embertársaik magatartását. Jézus elégedetlen volt velük. Nem tetszett neki, ha valaki nagyító alá vett és tüzetes vizsgálat eredményeként feltárta vallásossága mérlegét: „Kétszer böjtölök hetenként, mindenemből tizedet adok” (Lk 18, 12).

Jézus a mai evangélium hasonlataival transparenciát sürgetett. Azt akarta, hogy életünk tiszta, őszinte és nyílt ragyogás legyen. A jó fa jó gyümölcsére irányította figyelmünket: „Mert nincsen jó fa, amely rossz gyümölcsöt terem, sem rossz fa, amely jó gyümölcsöt hoz” (Lk 6, 43). Hasonlatában nem érdekes a fa külseje, helye és kora. Egyes egyedül csak az számít, hogy a fa jó gyümölcsöt teremjen és termésében önmagát adja. Jézus nem élettelen és felcicomázott, farizeusokra emlékeztető karácsonyfákat akart belőlünk, hanem olyan örökzöld fenyőket, amelyek koruktól függetlenül szálegyenesen állnak. A jó „termőfákon” meglátszik az eleven és egészséges élet. A jó keresztényeken meglátszik, hogy összhangban állnak Istennel, embertársaikkal és önmagukkal.

Vajon melyek a jó fa gyümölcsei a vallásos élet terén? Vajon Jézus a hasonlattal azt kérdezi, hogy hányszor imádkoztam, gyóntam és áldoztam? Hány hibát követtem el az elsőáldozás előtt megtanult lelkitükör alapján? Hány Miatyánkot, rózsafüzért és litániát végeztem?

Ezeket a „lelki gyümölcsöket” valóban nagyra kell tartanunk: imádkoznunk kell, gyónnunk kell, a böjtről és az alamizsnálkodásról sem szabad megfeledkeznünk. Ezek valóban lelki gyümölcsök, de mindezeken túl arról a ragyogásról és transparenciáról sem szabad megfeledkeznünk, amelyről Szent Pál ír: „A Lélek gyümölcsei (viszont): szeretet, öröm, békesség, türelem, kedvesség, jóság, hűség, szelídség, önmegtartóztatás. Ezek ellen nincs törvény” (Gal 5, 22–23). Pál mintha csak ezt sugallná: itt aztán hősködhettek, akár egymás ellenére is! Jézus tisztán fénylő, sugárzó vallásosságot akar. Olyan embereket, akiknek arcán felragyog az igazság fénye, Isten jósága és szeretete. Akiknek tettein átragyog Jézus Lelke és lényén kirajzolódik Isten képmása, az a szépség, amelynek gyönyöre ma is képes meghódítani az emberi szíveket és az egész világot.

Évközi 9. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 8, 41–43;

Szentlecke: Gal 1, 1–2. 6–10;

Evangélium: Lk 7, 1–10.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az elmúlt évtizedekben örvendetes módon megemelkedett az áldozók száma. Ezért többeknek úgy tűnik, mintha ma már a szentmiséken boldog s boldogtalan egyformán magához vehetné az Úr Szent Testét. Ők megütközve és aggódva kérdezik: vajon ma már mindenki, minden meggondolás, előfeltétel és lelki előkészület nélkül méltóan járulhat a szentáldozáshoz?

Mai szentmisénk evangéliumában egy mélyen hívő pogány századosról hallunk. Istenfélő és tisztelettudó magatartása iránymutató kérdésünk megoldásában. A pogány százados hitén még Jézus is csodálkozott. Szavait minden szentmisében megismételjük a szentáldozás előtt. Csak az a kérdés, hogy ilyenkor mennyire gondoljuk át és imádkozzuk őszintén: „Uram, nem vagyok méltó, hogy hajlékomba jöjj, hanem csak egy szóval mondd és meggyógyul az én lelkem”. A szentáldozás idején vajon rendben van-e életünk és hisszük-e, hogy az által Isten tér szívünkbe? Vajon megvizsgáljuk-e lelkiismeretünket mielőtt az Úr asztalához közeledünk?

Szentbeszéd

Csak egy szót szólj, és meggyógyul a szolgám

Lk 7, 7

Evangéliumi szakaszunk mondandójára rávilágít ez a kis történet: Az egyik éjszaka tűz ütött ki az egyik nagycsalád otthonában. Pillanatok alatt lángban állt az egész ház. Mire lakói észhez kaptak, már minden égett. Mindenki menekült, ahogyan csak tudott. A szülők mindenek előtt gyermekeiket mentették. Már mindenki biztonságban érezte magát és a szabad ég alatt tartózkodott, amikor az égő ház tetején, az egyik nyitott és füstölgő ablakban megjelent a család legkisebb sarja, az öt év körüli kis fiúcska. A tűz kitörésekor rémületében a padlásfeljáró irányában keresett kiutat a lángok közül. Most onnan, a pokoli lángtengerből kiabált segítségért. Mindenki megdöbbent. A ház csupa tűz. Bármely pillanatban összedőlhet. A gyermek lehozatalára senki sem gondolhatott. A gyerek apja hirtelen átlátta a helyzetet és torkaszakadtából ordítani kezdte: „Ugorj le, fiam! Ugorj le!” A kicsi meghallotta apja hangját, de csak sötét füstöt és hatalmas lángokat látott. Sírt és kiabált: „Apuci, Apuci, hol vagy? Miért nem látlak?” – „Nem baj, fiam – kiáltotta az apa – csak ugorj le! Én látlak!” A fiú engedelmeskedett, vállalta a kockázatot és vakon ugrott, anélkül, hogy tudta volna, hová. Apja elkapta és karjaiba zárta, épen és egészségesen. Megmentette (L. – J. Suenens, Täglich christlich leben, Salzburg 1963, 45).

Az érzéketlennek kikiáltott mai ember bámulatba és gondolkodóba ejtő vak bizalma tükröződik belőle. A veszélyben forgó gyermek látatlanban bizalommal követte apja utasításait: ugrott és megmenekült.

Hasonló bizalommal találkoztunk a mai evangéliumban. Ebben Lukács evangélista a pogány százados személyében rajzolta meg az ideális és hívő ember mintaképét, aki még a kilátástalanság közepette is bátran ráhagyatkozik Istenre. Nem mindennapi ember ez a pogány: barátságos és jószívű elöljáró. Bőkezű adakozó. Hatalma ellenére jó adag szerénységgel rendelkezett. Isten iránti bizalma rendíthetetlen. Azon még Jézus is elcsodálkozott. Kétségtelen, hogy Lukács ebben a történetben a hit példaképeként igyekezett őt elénk állítani. Akkor is bizalommal hagyatkozott Istenre, amikor nem látta őt. Ugyanakkor Lukács arra sem felejtett el rámutatni, hogy az ilyen feltételek nélküli hit mindig sikerrel jár.

A két példabeszéd tanítását nem nehéz kitalálni. Mindkettő a hit és bizalom gyümölcsöző, üdvözítő valóságát igyekszik kidomborítani, azzal a nem leplezett céllal, hogy a hősi példák által minket is hitre és bizalomra ébresszen a nemegyszer csendesen meghúzódó és láthatatlan Isten iránt.

Szentírási szakaszunk akár egy „bizalomépítő találkozó” beszámolója is lehetne, amelyben a kölcsönös megismerésről, egymás megértéséről és a megbékélésről esik szó. Ugyanakkor ismerjük az ilyen konferenciák betegségeit: a kölcsönös bizalmatlanság, félelem és aggodalom attól, hogy az egyik becsapja a másikat.

A hit világában sincs ez egészen másként. A világ olykor valóban égő házhoz hasonló. Legtöbbször csak kormot, füstöt vagy égő parazsakat látunk benne: éhínséget, nyomort és sok betegséget. Sok benne a háborús tűzfészek, a családi és emberi perpatvar. A mindennapi kenyérért folytatott küzdelem hevében nem egyszer éreztük, hogy itt már nem segít rajtunk senki. Ilyenkor talán bennünk is felcsendül a Gondviselő és láthatatlan Isten hangja: Bízzál és higgyél bennem! Megsegítelek és megszabadítalak.

Ugyanakkor kételyek is gyötörnek. Van-e bátorságunk a világ sötétsége közepette a láthatatlan Istenre hagyatkozni, szavát vakon követni, karjaiba hullni, egyszerűen hinni neki? Aggodalmunk és félelmünk érthető. Mégis azt kell vallanunk, hogy csak a hit bátor kockázatával juthatunk előbbre.

A kafarnaumi százados alig ismerhette Jézust személyesen és alig tudhatta, hogy Ő kicsoda. Talán csak annyit hallott róla, hogy valamiféle csodadoktor, irgalmas szívű és jó ember. Mégis szilárdan hitt benne. Számára Jézus az Úr, az erős Gyógyító, akinek egyetlen szavára teljesedik, amit akar.

Történetünkben feltűnő, hogy ez a százados nem azért hitt, mert szolgája meggyógyult. Fordítva. A százados előbb vállalta a hit kockázatát és ezzel talán még azt is, hogy katonatársai kinevetik. De éppen ezen kockázatos hit eredményeként láthatta meg Isten erejét és nagyságát. Ő hitt, és ezért Isten szavára meggyógyult a szolgája.

Hitén nemcsak Jézus csodálkozott. Az minket is bámulatba ejt. Csak kevesen rendelkezünk a százados erős hitével. A legtöbben bízunk Istenben, mégis félünk teljesen ráhagyatkozni. Félünk Isten karjaiba vetni magunkat. Ez nem jelenti azt, hogy nem hiszünk! Vannak szilárdan hívő emberek és vannak, akik nehezen fogadják az örök igazságokat. Mint mindenütt, a hívők világában is vannak rámenős és elővigyázatos, hirtelen és meggondolt emberek, határozott és késedelmes szívűek, vannak heveskedő Péterek és kétkedő Tamások. Ugyanakkor még a legerősebb hittel rendelkező keresztényekben is található jó adag kétség, félelem és bizalmatlanság Isten iránt. Általában így mondogatjuk: kételkedtem a hitigazságokban és Istenben. Nem hittem elég erősen.

Az emberi kétségektől, aggodalmaktól és félelmektől még a mi Urunk Jézus Krisztus sem volt mentes. A Getszemani kertben vért kellett izzadnia és át kellett szenvednie a hit agóniáját. Csak aztán mondhatta a kereszten: „Atyám kezedbe ajánlom lelkemet” (Lk 23, 46).

Jézus küzdelme bátorítson minket. Isten küzdelmeink óráiban is bizalommal közeledik felénk, hallatja szavát, nevünkön szólít, hív és segítséget ígér. Kételkedéseink ellenére állandóan segítő jobbot kínál, még akkor is, ha már számtalanszor becsaptuk vagy elfordultunk Tőle, és még nagyon sokszor őszintén kell elmondanunk: „Uram..., nem vagyok rá méltó, hogy betérj házamba” (Lk 7, 7).

Évközi 10. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 17, 17–24;

Szentlecke: Gal 1, 11–19;

Evangélium: Lk 7, 11–17.

Bevezető a szentmise kezdetén

Úrfelmutatás után minden szentmisében liturgikus felkiáltással teszünk tanúságot az élet és a halál szoros összefüggéséről, az életnek a halálon aratott győzelméről: „Halálodat hirdetjük, Urunk, és hittel valljuk föltámadásodat”. Időközben megszokottá vált hitvalló imádság. Legtöbbször fel sem figyelünk mondandója hatalmas horderejére. Akkor lepődünk meg igazán, ha már a halál sarkunkban leselkedik és közvetlen környezetünkben szedi áldozatait. Ilyenkor észbe kapunk és rájövünk, hogy amit eddig szánkkal hirdettünk, az valójában igen gyenge meggyőződésünk. Szánkkal valljuk, hogy az Élet Ura legyőzte a halált és újjáteremtette az Életet, a halál mégis állandóan próbára teszi hitünket. Az élet kegyetlen valóságával naponta találkozunk: az elmúlással és a halállal. A halál látszólagos győzelme szomorúsággal és bizonytalansággal tölti be szívünket; lelki tépelődést, szenvedést és fájdalmat okoz.

A Szentírás beszámol róla, hogy Jézus is irtózott a haláltól, és együttérzett a halandó emberrel. Neki is problémát okozott a halál, de szavai és tettei mégis megtörték a halál hatalmát.

Mai szentmisénk evangéliumi története is erre utal. Elmondja, hogy jogosan bízhatunk Jézus éltető erejében. Naim városánál kiderült, hogy Ő az Élet és Halál ura, az egyedüli Isten, akivel még a pusztulásban is sorsközösséget vállalva túlélhetjük a halált.

Ebben a reményben állunk most eléje. Színe előtt megvizsgáljuk lelkiismeretünket és megbánjuk bűneinket. Együttérző Szent Szívébe ajánljuk magunkat.

Szentbeszéd

Isten meglátogatta népét

Lk 7, 16

Két, mai fülnek furcsa, hihetetlen történetről hallottunk. Az egyik szerint Illés próféta Careftában az Úr segítségével életre keltette szállásadója halott fiát. A másik történetben Jézus Naim városának kapujánál föltámasztotta egy özvegyasszony egyetlen fiát. Igazán megható mindkét történet, csak éppen oly nehezen hihető. Hiszen ki képes elhinni az ilyen történeteket? Még ha hiszünk is Isten mindenható erejében, és képesnek tartjuk Őt hatalmas csodák és tettek művelésére, még akkor is felmerül bennünk a kétely: Vajon mennyi az igazság az ilyen történetekben? Valóban megtörténtek-e a bennük leírt események?

A válaszadás egyszerűsítése érdekében maradjunk ezúttal a naimi ifjú eseténél. Ezen elemezzük kérdéseinket. Igaz-e a történet? Megtörtént-e valóban az evangéliumi esemény?

Ha tüzetesebben szemügyre vesszük a kérdést, rögtön kiderül, hogy itt tulajdonképpen két nem egészen azonos dolog foglalkoztat bennünket. Először tudni szeretnénk, hogy igaz-e a történet, azaz: igazat mond-e? Másodszor: Valóban megtörtént-e a naimi ifjú feltámasztása? Valóban megtörtént-e a feltámadás eseménye?

Kérdésfeltevésünk nem mentes a korszellem hatásától. A legtöbben csak azt tartjuk igaznak, ami valóban megesett és megtörtént. Másképpen: ami nem történt meg, az nem igaz. A Biblia szellemvilága elüt ettől a gondolkodástól. A Biblia mégsem meséskönyv. A Szentírás sok történelmi eseményt foglal magába: ezek valamikor lejátszódtak, végbementek és megestek úgy, amint az a Szentírásban áll.

A naimi ifjú feltámasztását Lukács evangélista jegyezte fel, és ő Isten üzenetét történelmileg egészen hitelesnek tartotta. De a bibliai igazság számára ennél több! Egyáltalán nem merül ki csak abban, ami történelmileg kétségtelenül lejátszódott vagy végbement.

Ma már senki sem tudja egészen pontosan felmérni, hogy valójában mi játszódott le Jézus és a temetési menet találkozásakor Naim városának kapujánál. Lukács történetéről mégis joggal állítjuk, hogy az igaz. Igaz történet, melyből megtudjuk, hogy Jézus az Élet és Halál Ura. A naimi ifjú esete azt hirdeti, hogy Jézus hatalma még a síron túlra is kiterjed. Jézus az Atya küldötte, az Isten Fia. Üdvözítő és Szabadító, az egyedüli igaz Messiás, akinek működése révén, a Biblia szerint: „vakok látnak, sánták járnak, leprások megtisztulnak, süketek hallanak, halottak feltámadnak, a szegényeknek meg hirdetik az evangéliumot” (Lk 7, 22). Ahol Jézus jár, ott megalakul és épül Isten országa. Ott megtörik minden más hatalom. Ez evangéliumi történetünk igazsága, az esemény csak ennek kifejező (valós) köntöse: Ahol Jézus jár, ott boldogok a szegények, a szomorúak megvigasztalódnak, meggyógyulnak a betegek és életre kelnek a halottak (Lk 6, 20 stb), győzedelmeskedik Isten üdvözítő ereje.

Jézus csodái jelek, Isten országának ismertető jelei, Isten szeretetének és erejének térhódítása a mulandó világban. Ahol Jézus megjelenik, ott még az élet legkönyörtelenebb ellensége, a halál is kudarcot vall és győzedelmeskedik az élet.

A naimi csodatörténet azonban nemcsak ebből a szempontból igaz. Igazsága bennünk is valósággá válik, ha megnyitjuk szívünket a rendkívüli elbeszélésben felénk közeledő isteni erő és szeretet előtt. Saját életünkben is megtörténik a csoda, ha elsőként köszöntjük haragosainkat és mi kérünk bocsánatot azoktól, akik megsértettek. Megtörténik a csoda, ha szívesen és önként segítünk munkatársunknak nehéz, piszkos vagy időrabló munkájában. Vagy talán nem csodaszámba megy, ha valamelyik édesanya előbb kér bocsánatot gyermekétől, mint hálátlan szülötte? Vagy talán nem csoda, ha a főnök hívő megfontolások alapján adott esetben még alkalmazottjaira is hallgat? Ahol Isten ereje működik, ott csoda történik: leomlanak a válaszfalak és megnyílnak a tömbházak zárt ajtói a szomszédok előtt és asztalt terítenek a kényelmetlen vendégnek. Ilyenkor Isten szavára megtörténik, amit Naim városának kapujában Jézus parancsolt: „Ifjú, mondom neked, kelj föl” (Lk 7, 10). Csak éppen a megszólított „halottak” lesznek mások: a naimi ifjú müncheni társai. Jézus ma is rendelkezik: Kedves müncheni fiam és lányom, asszonyom és uram, neked szólok, kelj föl! Akik meghallják hívó szavát, föltámadnak és új életre kelnek, új játékokat játszanak, új szavakat váltanak a szomszédokkal és rokonokkal, új napirend szerint élnek. Az ilyen napirendben jut idő a lelki nyugalomra és elmélyülésre, az imára és a szentmisére. Megtörténik a hétköznapok csodája: Münchenben életre kelnek a (naimi) magyar fiúk és lányok, asszonyok és férfiak.

A csodálatos történetek igazsága sokkal több hiteles történelmi események sorozatánál. A naimi kapunál nagyobb dolog történt mint csak egyszerűen annyi, hogy egy édesanya élve kapta vissza korábban elhunyt gyermekét. Ez nagy dolog, vitathatatlan, de ennél sokkal nagyobb esemény, hogy a naimi kapunál az emberek az Élet Urával találkoztak, Jézus Krisztussal, aki egyedül mondhatta magáról: Én vagyok az Út, az Igazság és az Élet. A mai evangéliumi történet nagy igazsága: Jézus Krisztusban megjelent közöttünk üdvözítő Istenünk és határtalan emberszerető jósága.

Évközi 11. vasárnap

Olvasmány: 2 Sám 12, 7–10. 13;

Szentlecke: Gal 2, 16. 19–21;

Evangélium: Lk 7, 36–8, 3.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus nem zárkózott el még a rosszviseletű és hírhedt személyektől sem. Ezért a vámosok és utcalányok, a társadalom megbélyegzett és kirekesztett polgárai szívesen keresték vele a kapcsolatot.

Ma ennek fordítottját is tapasztaljuk: a megbélyegzett emberek gettóba vonulnak, kerülik az ún. tisztességes-becsületes emberek társaságát, ellenséges magatartást tanúsítanak, mert úgy érzik, hogy a társadalom lenézi, elítéli, megveti és gyűlöli őket.

Szentmisénk evangéliumában Jézus az ilyen embertelen magatartásból fakadó összeütközésekre kíván megoldást nyújtani. Minden előítélettől és megbélyegzéstől független, igazságos és szerető emberi érintkezéseket sürget.

Elhamarkodott kijelentéseinkkel, szeretetlen magatartásunkkal, többször, inkább a széthúzás, mint a testvéri összetartozás szítói voltunk. Már ennyi is elegendő ok arra, hogy lelkiismeret-vizsgálatot tartsunk és Isten irgalmáért könyörögjünk.

Szentbeszéd

Sok bűne bocsánatot nyert, mert nagyon szeretett

Lk 7, 47

Még ún. tisztességes-becsületes vallásos körökben is gyakran kellett tapasztalnom, hogy némely, magát derék kereszténynek képzelő ember, milyen becsmérlő kijelentésekkel képes illetni másként viselkedő társát. Szeretetnek, megbocsátásnak, elnézésnek ilyenkor semmi jelét sem láttam. Annál inkább hallanom kellett az irgalmatlan kijelentéseket.

A szakállt, hosszú hajat eresztő és hanyagul öltözködő fiatalember ún. tisztességes körökben alig fordulhat meg, hiszen, úgymond, az ilyen csak becstelen csavargó lehet, aki minden pénzét elissza és dolgozni nem akar. Hogy az ilyen fiatalok milyen lelki, környezeti és egzisztenciális problémákkal küzdenek, ez a kritizálókat a legkevésbé sem érdekelte.

Még az ún. jótársaságbeliek ajkán is gyakran kifordul az ítélet: emezt kerülnünk kell, mert homokos, amazt, mert szajha, hazaáruló és spicli. Hírhedt egyénekkel és rosszviseletű nőkkel elbeszélgetni, velük egy asztalhoz ülni, nekik segíteni, ez sokak előtt már égbekiáltó botrány.

Ezzel szemben egészen más Jézus magatartása. Más gondolkodásmódról tanúskodott. Az evangéliumban hallottuk, hogy Jézus, aki egyébként meglehetősen ritkán forgolódott kiváltságos körökben, egy előkelő farizeusnál vendégeskedett. Hűvös fogadtatásából kitűnik, hogy Jézus és vendéglátója között komoly felfogásbeli különbségek rejlettek. A véleménykülönbség csak akkor tört ki igazán, amikor étkezés közben Jézus maga közelébe engedte a város valószínűleg közismert bűnös asszonyát, és elfogadta ennek gyöngédségeit: A nő könnyeivel áztatta és csókjaival elborította Jézus lábát, majd kibontotta haját és ezzel törölgette, s illatos olajjal kente be azt. Megalázkodásában, önátadásában túláradt a tiszta szeretet. Simon farizeus, a házigazda ezt nem látta. Ő megvetette ezt az asszonyt és ítélő bírájává tolta fel magát. Jézus felismerte az asszony töredelmes és bűnbánó szeretetét. Irgalmas jósággal és megbocsátó szeretettel fordult hozzá, és új életre segítette. Ettől fogva az asszony felemelt fővel kezdhetett új életet. Isten jogerős ítéletével felmentést nyert bűnei alól, mert nagyon szeretett.

A bűnöket csak Isten bocsáthatja meg. Tudjuk. Jézus a mai evangéliumban mégis figyelmeztetett: jóllehet a bűnök elengedésére csak Isten képes, de megbocsátó szeretetéről az embereknek kell egymás előtt tanúságot tenni. Jézus a bűnös asszonynak megmutatta Isten emberszerető és megbocsátó jóságát. Megbízása alapján ez az egyház és benne minden keresztény feladata: nekünk hirdetnünk és gyakorolnunk kell Isten irgalmas szeretetét. A keresztények nem arra kaptak küldetést, hogy ítélkezzenek, elítéljenek és tönkretegyenek másokat, hanem arra, hogy irgalmas szívvel megbocsássanak és készségesen talpra segítsenek minden elesett embert.

Simon farizeushoz hasonlóan ki ne lázongana az ilyen jézusi magatartás ellen? Hiszen kicsi korunktól arra oktattak bennünket, hogy tartsuk tiszteletben Isten akaratát és parancsolatát, szeressük Istent és embertársainkat, mert csak így nyerjük el jóindulatát. Jézus tanítása alapján ma mégis azt kellett hallanunk, hogy aki látszólag eddig mit sem törődött Isten akaratával, ugyanúgy elnyerte szeretetét, mint aki mindig kínlódva és verejtékezve járta az isteni meredek és keskeny utat.

Méltatlankodásunkra Jézus példabeszéddel válaszolt. Ebben kimondta, hogy valahol mindannyian bűnösök vagyunk és rászorulunk Isten irgalmára. Bűnadósságunkat pénzadóssághoz hasonlította. Rámutatott arra, hogy fizetésképtelenség esetén a nagy és kis adós is egyformán felmentésre szorul. Akinek sokat engedtek el, jobban fogja szeretni jótevőjét, esetünkben urát. Veszélyben forog viszont az önhitt ember, aki azt hiszi, hogy nincs, vagy alig van szüksége bocsánatra, és ezért megveti embertársát, aki ugyancsak bocsánatra szorul.

Jézus kereste a bűnösökkel a kapcsolatot, mert szerette őket és segíteni akart rajtuk. Szeretetet hirdetett: szeretetet Isten iránt, és ezt megismerhettük a bűnös nő Jézus iránti magatartásában; de szeretetet hirdetett a testvér iránt. Jézus testvérét látta meg a bűnös nő személyében.

Jézus mai tanítása nyomán a szívtelen szolgáról szóló példabeszéd jut eszünkbe. Ez a szolga nem nyerhetett kegyelmet, mert nem tudott megbocsátani embertársának. Isten nem engedte el adósságát. Isten szeretete készséggel enged a feléje forduló bűnösnek, és megbocsát neki. A bűnös ember és nagylelkű társa egyformán megbocsátásra szorul, mert egyikük sem ártatlan!

Évközi 12. vasárnap

Olvasmány: Zak 12, 10–11; 13, 1;

Szentlecke: Gal 3, 26–29;

Evangélium: Lk 9, 18–24.

Bevezető a szentmise kezdetén

A társadalom feladata, hogy a lehető legnagyobb egyenlőséget biztosítsa polgárainak. Óriási feladat, amelynek megvalósítása örökös feszültséget okoz az egyéni szabadság és a társadalmi követelmények között.

A Jézus Krisztusba vetett hit által mindnyájan Isten fiaivá és egyek lettünk Krisztusban. Ezért a keresztények közösségében kiváltképpen azt kell éreznie mindenkinek, hogy itt nincsenek szociális és társadalmi előjogok, „nincs többé zsidó vagy görög, rabszolga vagy szabad, férfi vagy nő, mert mindannyian egyek... Krisztus Jézusban” (Gal 3, 28).

Az egyházban Őáltala, Ővele és Őbenne mindenki eljut az egyéni kibontakozáshoz, önmaga kifejlődéséhez és beteljesedéséhez. Ennek elérése érdekében Krisztus nyomdokán kell járnunk, meg kell tanulnunk az áldozatos lelkületet és vállunkra kell vennünk a keresztet mindennap. Erről még hallunk a mai evangéliumban.

Szentbeszéd

Aki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét mindennap, és úgy kövessen

Lk 9, 23

Nemegyszer megtörténik, hogy azonos fajú, nemzetiségű és származású munkatársak, szomszédok és egykori jó barátok egymás halálos ellenségeivé válnak. Sőt, még a rokonok, testvérek, hitvestársak és szülők között sem ritkák a késhegyre menő ellentétek. Ezek a személyes ellenségeskedések és veszekedések arról árulkodnak, hogy még az egyazon múlttal rendelkező egyének között is sok a villongás. Ez azt jelenti, hogy a meg nem értések okait nem feltétlenül szükséges a faji és nemzeti különbözőségekben keresnünk csupán. Ennek ellenére tagadhatatlan, hogy a különböző nemzeti sajátosságok, szokások, viselkedésmódok elősegítik a nemzetiségi viszályok és összeütközések kipattanását, sőt, azok még ezek forrásaivá is válnak, főleg akkor, ha egy adott helyi őslakosság körében erőteljesen megnövekszik a menekültek, a bevándorlók vagy korábban elvándorolt hazatelepülők száma.

A legtöbb nemzeti félreértésnek és meg nem értésnek, békétlenségnek és gyűlölködésnek okát mégsem az említett tényekben, hanem ezen nemzeti különbözőségeken túl, sokkal mélyebben, az emberi szívekben kell keresnünk, amelyekben tanyát vert az önzés, a gőg és gyűlölet. Ezért a nemzeti csoportok és kisebbségek problémái nem oldhatók meg még a legkiválóbb törvényhozással és adminisztratív intézkedéssel sem. A bűntől nem hoznak szabadulást sem a paragrafusok, sem az országhatárok, sem a „zöldövezetek”. A népek és népfajok közötti egyetértés és jólét mindenek előtt a szívekben uralkodó krisztusi szellemtől várható: Krisztustól és az ő evangéliumától.

Szent Pál, a Nemzetek Apostola írásaiban többször kihangsúlyozta, hogy a krisztusi hit még az egymással szemben álló legszélsőségesebb csoportok egyesítésére is alkalmas és képes, „mert mindannyian, akik megkeresztelkedtetek Krisztusban” – olvassuk a Galatákhoz írt levélben – „Krisztust öltöttétek magatokra” (3, 27). Ez hozzáhasonulást és lelki átalakulást jelent. Krisztus Lelke még a legfeszültebb helyzetekben is képes békét és egyetértést teremteni. A keresztség révén mindannyian egyazon Atyának gyermekei lettünk (Mt 5, 45). Így minden keresztényben Isten Fiát, Krisztust kell látnunk, Krisztus Urunkat, aki egykor maga is menekültként élt Egyiptomban és megízlelte a száműzetés keserű kenyerét. Később nem volt hová lehajtania fejét. Korunkban a menekültek és jövevények millióinak személyében jön közénk. Elsősorban nem pénzért, hanem irgalomért és szeretetért kopogtat. Ha Krisztust befogadjuk, akkor az idegeneknek mindig lesz helyük közöttünk.

Érdekes felfigyelni arra, hogy miközben a Nemzetek Apostola a keresztények egységéről szól, szentleckénk utolsó mondatában nem feledkezik meg a múlthoz való kötődésről sem: „Ha azonban Krisztuséi vagytok, akkor Ábrahám utódai is, s az ígéret szerint örökösök” (Gal 3, 29). Itt arra utalt, hogy bár a keresztség révén mindannyian egyformán krisztushívők lettünk és krisztusivá váltunk, mégsem lettünk egyformák: más a múltunk, mások szokásaink, hagyományaink és nem egyszer más a nyelvünk. Ápolnunk kell nemzeti hagyományunkat és nemzeti értékeinket. Ezt nem kell és nem szabad felednünk, de mindig szem előtt kell tartanunk, amit Szent Pál a rómaiaknak és a közöttük élő idegeneknek egyformán hirdetett: „Karoljátok fel (tehát) egymást, amint Krisztus is felkarolt benneteket Isten dicsőségére” (Róm 15, 7).

Kapisztrán Szent János egykor magasba emelt kereszttel a kézben harcolt az európai kereszténységet és szabadságot veszélyeztető (török) veszedelem ellen, és összefogásra buzdította a különféle nemzetiségű keresztényeket. Ma rajtunk a sor. Elsősorban nem katonák és ágyúk, nem a betolakodó idegenek ellen kell fegyvert ragadnunk, hanem az emberi szíveket bilincsbe verő önzés és a lelkeket gyilkoló gyűlölködés ellen. Újra magasba kell emelnünk Krisztus elfelejtett evangéliumát, hogy Európa népei megszabaduljanak a gyűlölködés viszályától, a szívekre nehezedő félelemtől, aggodalomtól, rájuk leselkedő pusztulástól.

Ma többször kerül sor különböző nemzetiségű egyházközségek és keresztények találkozójára. Össze kell fognunk Krisztus szellemében, és testvéri egyetértésben, sorsközösséget vállalva egymással, együtt kell dolgoznunk Isten dicsőségére és mindannyiunk javára. Hordoznunk kell egymás terhét és fel kell vennünk keresztünket mindennap. Egyaránt Krisztus követségében kell járnunk magyar népünk és idegen testvéreink körében, sohasem feledve Jézus szavait: „Aki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét mindennap és úgy kövessen” (Lk 9, 23).

Évközi 13. vasárnap

Olvasmány: 1 Kir 19, 16b. 19–21;

Szentlecke: Gal 5, 1. 13–18;

Evangélium: Lk 9, 51–62.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az élet sok meglepetése gyakran állít bennünket súlyos helyzetek elé. A zavaros és bonyolult helyzetekben nehéz döntenünk.

Ezért különösen nagyra becsüljük azokat, akik az összetett és zűrzavaros helyzetek ellenére is mindig bölcsen, világosan és bátran döntenek, döntéseik mellett elkötelezetten és mindvégig hűségesen kitartanak.

Jézus nem hagyott kétséget afelől, hogy a keresztény élet súlyos következményekkel, nemegyszer nehéz döntésekkel és komoly áldozatokkal jár. A megdicsőülés útja a szenvedéseken át vezet. Ugyanakkor megígérte, hogy aki útját követi és azon mindvégig hűségesen kitart, vele együtt elnyeri az örök életet.

Ma ugyancsak ebben a reményben gyűltünk össze. Egykori ígéretünkhöz híven Istent dicsérjük és magasztaljuk.

Szentbeszéd

Követlek, bárhová mégy

Lk 9, 57

Alfréd Döblin zsidó származású német orvos és író 1933-ban hazája elhagyására kényszerült. A hitleri üldözések elől előbb Franciaországban, majd az Egyesült Államokban talált menedéket. Itt érte Isten hívó szava. 1941-ben a katolikus hitre tért. Szépirodalmi műveiben többször feldolgozta megtérése történetét. Néhány évvel 1957-ben bekövetkezett halála előtt írta: „Vannak végtelenül nehezemre eső dolgok. Ilyen a kereszténnyé válás. Néha elképzelem: Csak hónunk alá kell csapnunk egy könyvet és máris keresztények vagyunk. A dolog azonban nem ilyen egyszerű”. Tapasztalatból tudjuk: Nem könnyű kereszténnyé válni.

De mit mondjanak a Döblinnél kedvezőtlenebb helyzetből induló krisztushívők, akik néhány kivételtől eltekintve, személyes beleegyezésük és előzetes megkérdezésük nélkül részesültek a keresztség szentségében és lettek a keresztény élethivatás hordozói? Ha a keresztény élet kibontakoztatása még alapos megfontolások és a tudatos vállalás után is komoly nehézségekkel jár, mennyivel inkább jelent az később hatalmas megpróbáltatást azoknak, akikre tudtuk nélkül ruházták rá a keresztény küldetést?

Jézus tanításából egyértelműen kitűnik, hogy Krisztus követése – vállalkozzunk erre egészen fiatalon vagy később érett fejjel – mindig küzdelemmel és áldozattal jár. A múlt vasárnapi evangéliumban olvastuk: „Aki követni akar – mondotta Jézus –, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét mindennap és úgy kövessen. Mert aki életét meg akarja menteni, elveszíti. Aki meg elveszíti értem az életét, az megmenti” (Lk 9, 23–24). Erről hallottunk ma is: Jézus útja komoly áldozatokat követel.

Így nem feltűnő, ha napjainkban többen visszariadnak követésétől. A legtöbben még csecsemőkorban nyertük el a keresztséget. Csak a későbbiek folyamán tudatosodott bennünk többé-kevésbé, hogy Krisztus követése nem tündérálom. Kemény küzdelem! Az emberibb életért és az örök boldogságért áldozatokkal kell fizetnünk. Egyik sem szerezhető meg csak keresztlevéllel, sárgult imakönyvvel vagy rozsdás rózsafüzérrel. Ezek a külsőséges dolgok is lehetnek komoly értékek. Akik megkeresztelkedtek, templomba járnak és imádkoznak nem pogányok, de mégsem biztos, hogy már keresztények. Minden igyekezetünk ellenére többször érezzük, hogy Krisztus-követésük nem meggyőző. Még jó szándékú törekvéseik is sok nehézséggel járnak. Megvalósításuk akadályokba ütközik. Csodáljuk az egyház hőseit és szentjeit. Még talán gyönyörködünk és szép életükben. Becsüljük példás és következetes magatartásukat, csak éppen nem követjük őket. Néha lemondóan legyintünk: a szentek példás tanúságtételére sohasem leszek képes!

Vajon miért? Mi az akadálya annak, hogy szentül éljünk? Szentmisénk evangéliumában Jézus rámutatott a Krisztus-követés néhány akadályára, azokra az emberi fenntartásokra, amelyek jó néhányszor meghiúsították már még legszentebb törekvéseinket is. Jézus felfedte azokat, hogy küzdhessünk ellenük.

Evangéliumi szakaszunkban három fiatalemberről hallottunk. Az első kimondottan lelkesedett Krisztusért és mindenképpen nyomába akart szegődni. „Követlek, bárhová mész is” (Lk 9, 57) – mondta Jézusnak. Nem számolt azzal, hogy szándéka valóra váltása komoly áldozatokat követel, és miatta esetleg még a családi fészek melegét is el kell hagynia. Jézus figyelmeztette: „Szándékod nagyon helyes. De jól gondold meg, mire vállalkozol! A rókáknak van vackuk, az ég madarainak fészkük, de az Emberfiának nincs hová fejét lehajtania” (vö.: Lk 9, 58).

Figyelmeztetése nekünk is szól. Aki Jézus nyomdokain jár, annak olykor otthona elhagyására is vállalkoznia kell: az könnyen elveszítheti barátait és munkatársait, esetleg még az egyházi közösség és a polgári társadalom megbecsülését is. Jézus élete is ezt mutatja. El kellett hagynia családját, hogy teljesíthesse Isten akaratát. Honfitársai közül többen tévtanítónak nézték és kizárták a népből. Vajon nem ezt tapasztalják a mai krisztushívők, amikor komolyan tanúságot tesznek keresztény élethivatásukról? Nemhogy társaik, de még hozzátartozóik sem értik őket. Álmodozóknak, forrófejű forradalmároknak vagy kellemetlen békétlenkedőknek tekintik őket. Ilyenkor óriási erőre van szükségük ahhoz, hogy keresztény élethivatásukban helytálljanak.

Evangéliumi szakaszunk második fiatalembere látszólag egyáltalán nem lelkesedett Jézusért. A Mester mégis megszólította: „Kövess engem”. Erre tétovázni kezdett és nem tudta, mitévő legyen. Mielőtt véglegesen elszánta volna magát a nagy kalandra Jézussal, előbb tisztességesen el akarta temetni éppen elhunyt apját. Jézus már ezt is fenntartásnak vette. Keményen sürgette: „Hagyd a holtakra, hadd temessék halottaikat”. Ezzel kifejezte: Tudnunk kell, hogy mit akarunk. Van olyan idő, amikor számunkra semmi sem lehet fontosabb Isten országánál, és hátat kell fordítanunk a világ sok élettelen és hiábavaló dolgának: szolgálnunk kell az életet.

Vajon a mi életünkből nem hiányzanak a hasonló fenntartások Istennel szemben: „Követném Krisztust, de hát mit szólnak majd barátaim, apám, anyám s a rokonok? Pap lennék vagy éppen apáca – szól a másik –, de tekintettel kell lennem apámra s anyámra is, a testvérekre, meg a családi nyugalomra s esetleg az örökségre. Előbb még körül szeretnék nézni az életben – mondja egy harmadik – s majd talán követem Isten hívó szavát”.

Jézus ismeri az élet realitásait. Mégis hozzánk fordul és felteszi a kérdést: „Mi fontosabb számodra: az Isten országa vagy az emberi tekintetek?”

Szentírási beszámolónk harmadik fiatalembere önmagától jelentkezett Jézusnál, mégis bizonytalankodva vállalkozott követésére. Jézushoz való csatlakozása előtt el akart búcsúzni hozzátartozóitól. Jézus azonban gyors és radikális döntést várt tőle: „Aki az eke szarvára teszi kezét és hátrafelé néz, nem alkalmas az Isten országára”. Ezzel kifejezte: követése teljes odaadást követel. Földi dolgok és emberi tekintetek nem vonhatják el tőle figyelmünket. Az ide-oda táncolás megbénítja a keresztény buzgóságot. Aki valaha szántott, tudja, hogy szántás közben keményen meg kell fogni az eke szarvát és csak előre szabad tekinteni, különben egyenetlen és girbe-görbe lesz a szántás és a barázda. Jézust rászegzett tekintettel kell követnünk, visszalépések és meghátrálások nélkül.

Ma talán megütköztünk Jézus toborzó beszédén, és radikális követelése felborzolta kedélyünket. A feltétlen és készséges engedelmességre ma nem szívesen vállalkozik senki. Jézus mégsem árult zsákbamacskát. Kerek-perec kimondta: Isten hívó szavának követése mindennél fontosabb a világon. Tanításával esze ágában sem volt fellazítani a családi élet kötelékeit, szétpattintani a baráti kapcsolatok szálait vagy háttérbe szorítani az emberi hagyományok értékeit. Szó sincs róla. Jézus csupán helyes értékrendet követelt. Isten országának megszerzésénél semmi sem lehet fontosabb számunkra! Tanítványainak még a családi életről és ennek örömeiről is le kell mondaniuk, ha ezek megakadályozzák őket követésében. Mégsem engedett el bennünket üres kézzel. Kárpótlásul és cserében a sok lemondásért megígérte, hogy elnyerjük Isten családi életének közösségét: „Aki teljesíti mennyei Atyám akaratát, az nekem mind testvérem, nővérem és anyám” (Mt 12, 50). Biztosította: „Ti elsősorban az Isten országát és annak igazságát keressétek, s ezeket mind megkapjátok hozzá” (Mt 6, 33).

Kereszténynek lenni nem könnyű. Hallottuk. Azzá válni még nehezebb. Nem elég hozzá a megsárgult keresztlevél vagy az örökbe kapott Biblia. „A dolog nem ilyen egyszerű” – mondaná Döblin. Sören Kierkegaard: „Krisztusnak semmi szüksége azokra, akik csak csodálkoznak rajta. Ezekből van elég. Krisztus követőket akar”. Tegyük hozzá: bátor férfiakat és nőket, akik áldozatok árán is követik Őt. Ők megtapasztalják: „Boldog, akinek útja szeplőtelen, aki az Úr törvénye szerint él” (Zsolt 119, 1).

Évközi 14. vasárnap

Olvasmány: Iz 66, 10–14c;

Szentlecke: Gal 6, 14–18;

Evangélium: Lk 10, 1–12. 17–20.

Bevezető a szentmise kezdetén

A katolikus egyházban minden vasárnap ünnep és külön névvel rendelkezik. A mai ünnepet Évközi 14. vasárnap néven találjuk a katolikus naptárban.

Szentmisénk evangéliumi szakasza a Jézus által kiválasztott 72 tanítvány küldetésével és az ezzel kapcsolatos gyakorlati útmutatásokkal foglalkozik. Mondanivalója mégis átfogóbb. A „Hetvenkettő” története és a Teremtés könyvének 10. fejezetében található bibliai „népek listája” kapcsolatos. Mindkettő az egész emberiségről szól: a világ minden népe, és nem utolsó sorban az egyház, világra szóló és jogi jellegű krisztusi küldetést kapott Isten országának építésére a Földön.

Ma többször panaszkodunk, hogy világszerte kevés a derék és bátor igehirdető pap és világi. Kevesen hirdetik megalkuvás nélkül az evangéliumi igazságot. Nagy szükség van rájuk, mert az evangéliumi tanítás nélkül nincs béke és egyetértés a Földön.

Az evangéliumból ma meghallgatjuk Jézus igehirdetőknek, azaz nekünk szóló útmutatásait. Szentmisénk kezdetén tegyük fel a kérdést: Vajon milyen intézményekről, fedezetekről és biztosítékokról kellene lemondanunk ahhoz, hogy az egyházi és világi személyek igehirdetése újra hitelessé és szavahihetővé váljék?

Szentbeszéd

Menjetek! Így küldelek titeket, mint bárányokat a farkasok közé

Lk 10, 3

A mai evangéliumból kitűnik, hogy Jézus derűlátással ítélte meg a hithirdetés esélyeit. Szilárd magabiztonsággal jelentette ki: „Az aratnivaló sok, de a munkás kevés”. Tanítványait a siker biztos reményében küldte apostoli útra: „Menjetek! Így küldelek benneteket, mint bárányokat a farkasok közé”. Kijelentéseivel azt a benyomást kelti, mintha a városok és falvak, ahová menni készült, egyebet sem tennének, csak hithirdetőit várnák, akárcsak az érett búzakalászok a ringó búzatáblákon a termést betakarító aratókat. Küldötteinek szóló intelmei ugyancsak nagy optimizmusról tanúskodnak. Megítélése szerint valóban Isten igéjére várt a nép. Szerinte a hittérítő munka sikerének kilátásai oly jók, hogy a tanítványoknak egyelőre semmi mással sem szabad törődniük csak az aratás gondjaival: meg kell nyerniük az embereket Krisztusnak és ügyének. Nincs szükségük tőkére, sem hosszas berendezkedésre, emberi biztosítékokra vagy nagy propagandára, mert – amint sokszor hangsúlyozta – Isten országa amúgy is közel van. Itt Jézus ajkán a végső idők egyfajta küszöbön álló beteljesedése csendült meg.

Lukács evangéliumi szakaszunkkal többet akart, mint egyszerűen történelmi pillanatképet rögzíteni Jézus életéből. Az egyház, papok és világiak, missziós küldetésére hívta fel a figyelmet, arra, hogy Jézus minden tanítványának meghagyta, hogy menjenek el az egész világra és hirdessék az evangéliumot minden teremtménynek (Mt 16, 15). A megbízatás elsősorban az apostoloknak és utódaiknak szólt. A 72 tanítvány küldetése viszont arról tanúskodik, hogy Jézus apostoli megbízólevelét a világ összes népéhez intézte. A hetvenkettes szám megegyezik a Teremtés könyvének 10. fejezetében felsorolt bibliai nemzetek összességével és az egész emberiséget jelképezi. Ez azt jelenti, hogy Jézus és üzenete az egész világra kiterjed: ő minden népre és minden emberre számít. A 72 tanítvány tulajdonképpen mi vagyunk.

Apostoli megbízatásunk teljesítésében nehézséget okoznak a megváltozott körülmények. Távol állunk attól a világtól, amelyben az emberek tárt karokkal fogadják az isteni igét és ennek hirdetőit. Többen úgy vélik, hogy korunkban Krisztus igéjével a fiatalokat már meg sem lehet közelíteni. Az emberiség jó része nem kíváncsi a vasárnapi igehirdetők tanítására. Ha esküvők, keresztelések vagy temetések alkalmával többen még el is mennek a templomba, ezt nemegyszer csak vallásos szokásból, népszokásból vagy csupán illemből teszik. Az elsőáldozások és gyászszertartások alkalmával jobban érdekli az embereket a külsőség és az ilyenkor szokásos divat, mint a Krisztussal való találkozás vagy az Örömhír. Hol beszélhetünk még sok aratnivalóról és megtérésre várakozó emberről? Ha a megcsappant hivatások száma miatt napjainkban lelkipásztoraink fulladoznak is a munkától, ez gyakran az elhatalmasodó bürokráciával, az építkezésekkel, a gazdasági körülményekkel, a plébánia menedzselésével és nem a hívek Krisztus utáni szomjával függ össze.

Az egyház missziós küldetése mégis éppúgy érvényben van, mint 2000 évvel korábban, amikor Krisztus, esetleg a korszellem hatására, kijelentette: Közel van hozzátok az Isten országa. A hitterjesztés munkájában fontosak a legújabb kommunikációs ismeretek és a „Public-relation” modern eszközei, de apostoli munkánk sikere végeredményben ma is Istentől és tanúságtételünk őszinteségétől függ. Üres zsebbel, mezítláb, tarisznyával a hátunkon és koldusként házalva ma már aligha lehetünk szavahihető és komolyan vett tanúi Isten igazságának.

Ennek ellenére Krisztus evangéliumi szakaszunkban felsorolt intelmei nélkül ma sem végezhetünk komoly és eredményes apostoli munkát. Krisztus és ügye szószólóit ma is az egyházi és világi krisztushívők hiteles és szavahihető tanúságtétele alapján ítéli meg a világ. Fiataljaink erre napjainkban különösen rámutatnak, amikor inkább keresik a „mezítlábas” apostolokat és a mindenkor hozzáférhető hithirdetőket, mint a mindig elfoglalt és időhiányban szenvedő, jól kitanult egyházközségi vezetőket.

Tévedés mégse essék! A Hetvenkettő küldetésében világiaknak és egyháziaknak egyaránt tevékenykedniük kell. Krisztus mindannyiunktól radikális, hiteles és szavahihető keresztény tanúságtételt vár. Megbízatásának manapság mégsem csupán evangéliumi útmutatásainak szószerinti követésével tehetünk eleget, hanem az azok szelleméből fakadó keresztény magatartásunkkal. Ennek egyik formájára mutatnak rá napjainkban a nálunk is megtelepedett Kalkuttai Teréz anya leányai. Teréz anya leányainak apostoli munkája világszerte oly gyümölcsöző, hogy tanúságtételük még a nem keresztény ideológiával rendelkezők szívét is megnyerte – fűzzük hozzá: Krisztusnak! Lékai bíboros egyik kiemelkedő érdeme talán éppen az, hogy egykor megpróbálta Magyarország figyelmét korunk egyik legnagyobb apostolnőjére irányítani és Krisztus melletti önzetlen tanúságtételét a magyar szívekbe elültetni. Lett-e belőle aratás? Papok és világiak korszerű és hiteles tanúságtételéről van itt szó.

Teréz anyát egyszer megkérdezték: „Mondja, kérem, mi tehetné szebbé az életünket?” Válasza meglepő: „Mosolyogjanak egymásra! Mosolyogjon feleségére, férjére és gyermekeire! Mindenkire, és így meglátja miként növekszik majd egymás iránti szeretetük!” A kérdező tovább faggatta: „És ön férjes?” „Ó, igen” – válaszolta. „És sokszor nehezemre esik Jézusra mosolyogni. Olykor nagyon igényes. Én mégis éppen ilyenkor mosolygok rá a legkedvesebben, és ez nagyon szép!”

Ma leginkább mosolygós arccal és a lélek örömének kisugárzásával kellene apostolkodnunk. A tiszta szív örömének ragadós mosolyával. Hol teszünk tanúságot az élet örömeiről? A teljes életet kell hirdetnünk. Tegyünk hiteles tanúságot a szép életről Krisztusban!

Évközi 15. vasárnap

Olvasmány: MTörv 30, 10–14;

Szentlecke: Kol 1, 15–20;

Evangélium: Lk 10, 25–37.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az emberi gőg többször megpróbált eget verő bábeli tornyot építeni. Mindig valami távoli és nagy dolgot akar. Az embert meghatja a távoli népek nyomora, de hidegen hagyja a hozzá közel állók búja és baja. Az ember figyelmesen hallgatja a világűr rejtelmes üzeneteit, de nem hallja szomszédja esengő és kérő hangját. Buzgón hirdeti a nagy igazságokat, a mindennapi életben mégsem követi azokat.

Magunk sem járunk el másként: valahol távol és mindig rendkívüli eseményekben keressük az Istent, és nem vesszük észre, hogy közelünkben tartózkodik. Vakon sietünk el embertársaink mellett és semmibe vesszük a bennük felénk közeledő Istent.

Szentmisénk evangéliumának példabeszédéből kitűnik, hogy Jézus tarthatatlannak tartja az ilyen emberi magatartást. Leleplezi érzéketlenségünket és vakságunkat mások nyomora iránt. Személyválogatás nélküli segítőkészséget vár tőlünk a rászorulók iránt.

Szentbeszéd

Viseld gondját

Lk 10, 35

A legtöbben már hallottuk az irgalmas szamaritánusról szóló történetet. Mondandóját megértettük: „Szeresd Uradat, Istenedet, teljes szívedből, teljes lelkedből, teljes erődből és teljes elmédből, felebarátodat pedig, mint saját magadat” (Lk 10, 27).

Mégis foglalkoznunk kell vele, mert rámutat az irgalmasság két olyan összetevőjére, amelyről soha sem szabad megfeledkeznünk: együttérzés és jóságos segítőkészség. Mindkettő korlátlanul gyakorlandó, mindig és mindenütt, ha rászorulókkal és nyomorgókkal találkozunk.

Egyházi közösségünkben többen tanúságot tettek már irgalmas és önzetlen jószívűségükről. Pénzadományokkal, ruházati és háztartási cikkekkel segítették rászoruló embertársaikat, itt kinn és odahaza. Templomjavításokra és építkezésekre szívesen áldoztak. Nagylelkű adományaikért és szíves támogatásukért ezúttal is hálás köszönetet mondok. Egyben tolmácsolom a megsegélyezettek hálás köszönetét. Isten fizesse meg minden jótéteményüket és hallgassa meg a hálásszívűek jótevőikért végzett imáit.

A mai szentbeszédben elsősorban mégsem az anyagi természetű nyomorra, hanem az elidegenedésből származó szükséget szenvedők keserűségére és nyomorára akarom felhívni a figyelmet, a közvetlen környezetünkben élő felebarátainkra, akikkel talán naponta találkozunk és akik mellett mégis éppolyan érzéketlenül és szívtelenül haladunk el, mint a mai evangélium papja és levitája az utca árkában fetrengő, félholtra vert szerencsétlen mellett.

Manapság többször panaszkodunk, hogy az emberek nem törődnek egymással. Mindenki rohan és senkinek sincs ideje. A szomszédok nem ismerik egymást. A munkatársak évtizedeken át együtt dolgoznak, mégsem ismerik társaik lakcímét. Olykor a távoli népek nyomoráról sokkal tájékozottabbak vagyunk, mint a szomszéd nehézségeiről és bánatáról. Gavallér módon támogatjuk távoli kontinensek éhezőit, ugyanakkor eszünkbe sem jut, hogy a szomszédra rányissuk az ajtót és megkérdezzük tőle: mi bántja. Modern társadalmunk egyik legnagyobb betegsége az elidegenedés. Ellentmondásnak tűnik, de mégis helytálló kijelentés: Jóléti társadalmunkban sok a szenvedő és elhagyott ember. Sokan hiába várják az irgalmas szamaritánusok jóságos segítségét. A szociológusok lelki és szellemi szükségállapotról beszélnek. Az elzárkózás és magány megkeseríti a nagyvárosi negyedek és tömbházak lakóinak szívét. A szükségállapot méretei egyelőre ismeretlenek. Egyáltalán ki törődik felmérésével?

A keresztények számára a szakszerű felmérésnél fontosabb kérdés: Hogyan segíthetünk a helyzeten? Vajon tehetünk-e valamit? Először saját házunk táján kell körülnéznünk. Az evangéliumi paphoz és levitához hasonlóan vajon nem kerüljük-e ki elesett embertársainkat? Van-e bátorságunk nyíltan szóba állni velük? Ki meri ma figyelmeztetni és jóra inteni őket? Az egészen nyilvánvaló, hogy mindannyian bűnösök vagyunk és senki sem akar farizeusnak látszani, de azért saját gyarlóságunk tudatában, vajon nem lenne mégis kötelességünk mély alázattal, nagy megértéssel és türelemmel, finom érzékkel és megbocsátó szeretettel jóra inteni gyermekeinket, testvéreinket vagy bármelyik tévelygő embertársunkat? Hány családban előfordul, hogy a szülők semmiféle korlátot sem szabnak gyermekeiknek! Honnan tudja meg az a fiatal, hogy mi a jó és helyes, ha senki sem meri őt oktatni, tanítani és nevelni? Talán nem teszünk nekik rosszat azzal, ha a szabadság ürügyén hagyjuk őket vesztükbe rohanni?

Hogyan hangzik az Úr szózata prófétájához? „Ha hallod ajkamról a szót, figyelmeztesd őket a nevemben. Ha azt mondom a gonosznak: Meghalsz, s te nem figyelmezteted, nem beszélsz neki, hogy letérítsd a gonoszt gonosz útjáról, hogy így életben maradjon, a gonosz meghal a bűne miatt, de vérét tőled kérem számon. Ha azonban figyelmezteted a gonoszt, és mégsem szakít gonoszságával és gonosz útjával, akkor meghal a bűne miatt, te ellenben megmented életedet” (Ez 3, 17–19).

Ma legégetőbb feladatunk, hogy megtanítsuk egymást a legfontosabb ismeretekre: Honnan jövünk, miért élünk, mi az élet értelme, és elvezessük egymást annak felfedezésére, hogy Krisztus Urunk az Út, az Igazság és az Élet. Korunkban sokan elbizonytalanodtak, elveszítették reményüket az életben és meginogtak a hitben. Keresztény feladatunk, hogy igaz tanúságtételünkkel bátorságot és hitet öntsünk minden emberbe. Krisztussal van jövőnk!

Az átlag életkor megnövekedett és egyre több a szomorú és magányos öreg közöttünk. Senki sem nyitja rájuk az ajtót, pedig hogy örvendenének egy-egy gyermeki, baráti vagy szomszédi látogatásnak és jó szónak!

Sok fiatal is szívesen kiöntené szívét, szeretné feltárni a benne felgyülemlett feszültségeket, ha lenne ki meghallgassa őket. Vajon van-e türelmünk végighallgatni őket? Vajon hányszor megyünk el hidegen és érzéketlenül mellettük és hagyjuk őket kínjaik között szenvedni?

A felsorolást folytathatjuk.

Jézus a mai evangéliumban körülírta a „felebarát” fogalmát: Minden segítségre szoruló ember felebarátunk. Senki sem kivétel: sem az ellenfél, sem az ellenség. Az irgalmas és tettekben megnyilvánuló jóság mindig és minden rászoruló iránt kötelez.

Vegyük észre nem csak a távoli afrikaiak, dél-amerikaiak vagy indokínaiak testi szegénységét és nyomorát, de a közvetlen hozzátartozók, barátok és szomszédok szellemi éhségét és lelki bánatát is, azok minden szükségét.

Jézus mai példabeszéde felhívással zárul: „Menj és tégy te is hasonlóképpen”! Tégy úgy, mint az irgalmas szamaritánus! Jézus felhívását akkor értettük meg igazán, ha példabeszédének kifosztott és félholtra vert emberében felfedeztük segítségre szoruló embertársainkat: a szegények és rászorulók mellett felismertük bennük testi-lelki szükséget szenvedő szomszédainkat, rokonainkat és ismerőseinket és hozzájuk hajolva talpra segítettük őket.

Évközi 16. vasárnap

Olvasmány: Ter 18, 1–10a;

Szentlecke: Kol 1, 24–28;

Evangélium: Lk 10, 38–42.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztény élethez egyformán hozzátartozik az akció és a kontempláció, a diakónia és az elmélkedés, a szolgálat és az ima, a tett és a hit. Valamennyi nélkülözhetetlen és fontos. Ahhoz, hogy a krisztushívők valóban keresztény módon tevékenykedhessenek a világban, elengedhetetlenül fontos, hogy hallgassák, ismerjék és imádságos lélekkel magukévá tegyék Jézus tanítását a világról, az egyházról és az emberről.

A mai hangos vitákhoz szokott és rohanó világban különösen nehezünkre esik a lelki elmélyülés, a csend, a hallgatás, az Istennek szentelt éles figyelem. Jézus szorgalmazza.

Vajon számunkra mi a „szükséges” (Lk 10, 42): „több az élet az eledelnél” (Mt 6, 25), a mindennapi rohanás az örök üdvösségnél?

Szentbeszéd

Csak egy a szükséges

Lk 10, 42

A II. világháború óta hatalmas változásoknak lettünk tanúi. A nyugati országokban eltakarították az egykori világégés romjait. A hivatástudat, az elkötelezett és szorgos munka meghozta gyümölcsét. Jólétnek, szociális biztonságnak és szabad, demokratikus társadalomnak örvendnek azok, akik megfogták a lapát nyelét, derekasan nekiláttak a munkának, igyekeztek, szorgalmasan dolgoztak és kitartóan fáradoztak. Hatalmas eredményeket értek el, még akkor is, ha ezek az eredmények néha visszájára fordultak és újabb nehézségeket teremtettek. A dolgos és sikeres emberek nagy elismerésben részesülnek és tekintélynek örvendnek. Mindannyian becsüljük azokat az asszonyokat és férfiakat, akik a családban, az egyházközségben vagy a társadalomban odaadóan és nemegyszer önfeláldozóan tevékenykednek és testi ellátásunkról gondoskodnak, mégha olykor hálát vagy köszönetet sem mondunk nekik érte.

Ezért a mai evangéliumban ugyancsak felráz bennünket Jézus kijelentése: „Márta, Márta, sok mindenre gondod van és sok minden nyugtalanít, pedig csak egy a szükséges. Mária a jobbik részt választotta” (Lk 10, 41-42). Evangéliumi szakaszunk könnyen azt a látszatot kelti, mintha Jézus azt tanácsolná, hogy egyedül Isten igéjéből éljünk. Ezt annál inkább kifogásoljuk, mert a szorgoskodó Márták szolgálatait maga is igénybe vette és egyáltalán nem vetette meg a lakomákra szóló meghívásokat.

A mai evangéliumi tanítás értelmét más irányban kell keresnünk. Jézus ma a helyes értékrendről beszélt: „Ti elsősorban az Isten országát és annak igazságát keressétek, s ezeket mind megkapjátok hozzá” (Mt 6, 33). Ugyancsak erre az értékrendre utalt, amikor kijelentette: „Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem minden tanítással, amely az Isten szájából származik” (Mt 4, 4). Jézus jól tudta, hogy csupán Isten igéjéből nem lehet megélni és kenyér kell az embernek. Ezért jóllakatta azokat, akik igéjét hallgatták.

A tudományos és technikai fejlődés óriási teljesítményeket hozott létre, csak éppen az ember erkölcsi, etikai fejlődése nem tartott lépést azokkal. Jólétnek örvendünk, mégis sokan kiábrándultak az életből. Az anyagi gazdagság nemegyszer lelki nyomort takar. Mindennel foglalkozunk, de megfeledkezünk „az egy szükségesről”. Az igazi öröm, boldogság és jólét, a szívek vidámsága és szabadsága valójában evangéliumi kínálat, isteni ajándék, amely a legnagyobb emberi igyekezettel sem teremthető meg. „Mária a jobbik részt választotta”, mert az, amit Jézus neki adott, senki másnál nem kapható.

Jézus az út, amely az igazsághoz és az életbe vezet. Vele megkezdődött a teremtett világ új korszaka. Általa Isten kinyilatkoztatta a teljes igazságot és végtelen szeretetét irántunk. Pál apostol helyesen ismerte fel, amikor így ír: „Uramnak, Krisztus Jézusnak fönséges ismeretéhez mérten mindent hátránynak tartok. Érte mindent elvetettem, sőt szemétnek tekintettem, csakhogy Krisztust elnyerhessem és hozzá tartozzam” (Fil 3, 8).

Jézus a mai evangéliumban ezért joggal mondta Mártának: Csak egy a szükséges. Jézus Krisztus és az ő mércéje minden másnál fontosabb. Életével rámutatott az emberi élet mércéjére: „Hisz az Emberfia nem azért jött, hogy szolgáljanak neki, hanem hogy ő szolgáljon és életét adja váltságul sokakért” (Mk 10, 45). – „Mert ki nagyobb, aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Nyilván az, aki az asztalnál ül. Én mégis úgy vagyok köztetek, mintha a szolgátok volnék” (Lk 22, 27).

Ha Őt választjuk, mint ahogyan az Atya is őt választotta, akkor képesek leszünk megteremteni azt az örömet, békét és szabadságot, amelyről a filozófusok és politikusok Krisztus Urunk nélkül örökké csak álmodozni fognak.

Mária és Márta egyformán hallotta, hogy a mindennapi gondok között elsősorban őrá kell irányítani a figyelmet, mert a megélhetésnél fontosabb az örök élet: a beteljesedés. Vajon mit jelent ez családi és egyházközségi vonatkozásban? Általában azt, hogy a hétköznapi rohanás közepette se feledkezzünk meg Isten igéjéről. Hallgatnunk kell azt és figyelembe kell vennünk. Gyakorlatilag ez azt jelenti, hogy részt veszünk a szentmisén és közreműködünk a bibliakörben. Nemcsak megvesszük, de olvassuk is a Szentírást és gyakran megkérdezzük: Mit üzen általa Isten itt és most? A választ életstílusunkkal kell megadnunk. Nem válunk robottá és gépekké, hanem időt szakítunk a társalgásra, a családra, egymás számára. Az ilyen család nem átjáróház vagy állomás, amelyen néha megállunk, tankolunk, kissé megpihenünk és máris tovaszáguldunk, hanem meleg otthon, ahol a családtagok jól érzik magukat, szeretik egymást és szívesen vannak együtt. Az ilyen egyházközség eleven és élő. Itt az elsőáldozás és bérmálás nemcsak nagy felhajtás, amelyet néha több száz résztvevővel megrendezünk és aztán világgá megyünk, többé mit sem törődve egyházközségünkkel. Ahol tudják mi az „egy szükséges”, ott Isten eleven és éltető Lelke működik, az emberek nem temetkeznek el a földiekben és nem válnak a megélhetési hajsza rabjaivá.

Hány egyházközségben csak a külsőségekkel törődnek: a nagy rendezvényekkel, Márta reszortjával, az ünnepi ellátással, bevétellel; és figyelmen kívül hagyják Mária területét és az „egy szükségest”, asztal alá söprik a lelkieket. A csoportfoglalkozásokon van sürgés-forgás, tánc, kirándulás, farsang és színes műsor, de hiányzik az „egy szükséges , az Úr szavának hallgatása, „a jobbik rész”. Evangéliumunkból megtanulhatjuk: először Isten szavát kell hallgatnunk és aztán ennek megfelelően szerető szívvel tevékenykednünk. A Krisztus-követésről van itt szó, amely számunkra úgy valósítható meg, ha előbb az Úr lábához ülve hallgatjuk szavait és aztán sürgünk-forgunk a sok földi dologban.

Évközi 17. vasárnap

Olvasmány: Ter 18, 20–32;

Szentlecke: Kol 2, 12–14;

Evangélium: Lk 11, 1–13.

Bevezető a szentmise kezdetén

A kalmár gondolkodás a keresztények között sem ritka. Közöttünk is találkozunk éppen elég számító és haszonleső emberrel. Olykor még a jótékonykodók magatartására is jellemző az „aci-nesze” – a „do, ut des” – pogány világból örökölt üzleti elv. Vagy talán nem fordul elő még a legjobbakkal is, hogy Isten nevében végzett jócselekedeteikért, áldozataikért és imáikért Istentől megfelelő ellenszolgáltatásokat várnak?

Szentmisénk evangéliumában a Miatyánkról hallunk. Jézus ebben kifejezésre juttatja, hogy nem helyes, ha valaki mindenáron Istenre akarja erőszakolni saját akaratát. Sokkal jobb, ha valaki Istenre hagyatkozik és elsősorban az „Ő nevét”, az „Ő országát” és az „Ő akaratát” keresi, mint ahogyan ezt szépen imádkozzuk: szenteltessék meg a Te neved, jöjjön el a Te országod, legyen meg a Te akaratod! Ha így gondolkodunk és ennek megfelelően járunk el, akkor nem fontos, hogy mit kérünk Tőle és miért zörgetünk Nála. Isten tudja, mire van szükségünk. Mégis elvárja, hogy szegénységünk tudatában kérjünk és zörgessünk nála.

Szentbeszéd

Kérjetek és adnak nektek

Lk 11, 9

A korabeli viszonyok ismeretében nem nehéz Jézus tanítványainak gondolatmenetét követni. Hallottak a környező népek imaszövegeiről és ima módozatairól. A pogány népek ezeket kínos pontossággal és az előírásoknak megfelelően végezték, úgy mint a varázslók a varázsigéket.

A zsidó vallás ugyancsak tele volt – úgymond – „előre gyártott” imákkal és szövegekkel. A hithű zsidónak ezeket imádkoznia kellett vagy legalábbis illett azokat bizonyos időközönként felidézni.

János és tanítványai, meg a hozzá közelálló körök ugyancsak meghatározott imaszövegekkel könyörögtek.

Így érthető, hogy a tanítványok, akik Jézusban legalábbis vallásos tanítómestert láttak, arra kérték Őt, hogy tanítsa meg őket imádkozni. Jézus megtanította a Miatyánkot. Sőt, bizonyos értelemben ezzel együtt még egy biankó csekket is átadott nekik. Követői bármikor a nyereség biztos tudatában tölthetik ki: „Kérjetek és kaptok” – mondotta Jézus – „keressetek és találtok, zörgessetek és ajtót nyitnak nektek. Mert mindenki, aki kér, kap, aki keres, talál és aki zörget, annak ajtót nyitnak” (Lk 11, 9–10).

A Szentírás nem jelzi, hogy a tanítványok miként reagáltak Jézus ígéretére és kinyilatkoztatására. Annyi bizonyos, hogy Jézus imameghallgatással kapcsolatos kijelentése és saját tapasztalataink összevetése számunkra komoly gondot okoz.

Részemről igen jó személyes tapasztalatokkal rendelkezem az imameghallgatásokkal kapcsolatosan. Mégsem hagyhatom figyelmen kívül azokat, akiknek imája egyáltalán nem úgy nyert meghallgatást, mint ahogyan azt remélték.

Mindig voltak és ma is vannak emberek, akik buzgón követték Jézus útmutatásait és ügyes-bajos szükségleteiket Isten elé terjesztették. Imájuk semmiképpen sem volt hiábavaló, de a tapasztalat mégis azt mutatja, hogy az eredmény nagyon sokszor nem az elvárásoknak megfelelően jött létre. „Annyi sokat imádkoztam – mondja valaki –, de a feleségem mégis meghalt”. „Annyit imádkoztam és mégse használt” – halljuk másoktól. „Rendes és vallásos voltam, mégsem sikerült az életem”... Ezek szerint hiábavaló az ima? Hiábavaló Isten hatalmában és jóságában bizakodni? Könyörgéseink süket fülekre találnak Istennél?

Olvasmányunkban hallottuk Ábrahám történetét. Szodomának és Gomorrának pusztulnia kellett, de az elbeszélés mégis azt mutatja, hogy Isten jóságos, lehet vele beszélni. Tíz igaz miatt is megkegyelmezett volna a városoknak.

Korunk nagy teológusa, Karl Rahner mondotta: „Imádságunk lehet csendes, szegényes és félénk. De ha szívből imádkozunk és Isten Lelke is velünk imádkozik, akkor Isten meghallgatja kéréseinket. Akkor az ima egyetlen szavát sem felejti el. Akkor ő türelmesen hallgat és meghallgat bennünket mindig, amíg csak ki nem beszéltük magunkat és el nem mondtuk neki egész életünket”.

Nem kerülheti el figyelmünket, hogy Isten néha nem úgy hallgatja meg kéréseinket, mint ahogyan szerettük volna. Ő mégis segített, mert nála kibeszéltük magunkat, és talán végül még azt is elmondhattuk neki: legyen meg a Te szent akaratod. E kijelentés nélkül alig lehet komoly bizalmunk Isten iránt. Ha nem követjük akaratát, nem bízunk benne igazán, nem bízunk hatalmában és szeretetében. Isten mindig segít, mégha másként is, mint ahogyan azt szerettük volna.

Amit évszázadokkal korábban Ábrahám a tíz igazzal elérhetett volna – elnyerhette volna a két város megszabadulását –, azt később Isten megvalósította egyetlen igaz miatt: a mi Urunk Jézus Krisztus által sokakat megmentett. Annak idején az igazak megfelelő létszámának hiánya ellenére Ábrahám imája mégsem volt teljesen hiába: Lót és családja megmenekült, mert Istennek „szíve” van. Az ilyen tapasztalatok bátorítanak.

A Biblia egyértelműen biztosít bennünket: „Ha tehát ti, bár gonoszak vagytok, tudtok jót adni gyermekeiteknek, mennyivel inkább adja mennyei Atyátok a Szentlelket azoknak, akik kérik tőle” (Lk 11, 13). Sokszor az a benyomásunk, hogy az lett volna jó nekünk, amit mi akartunk és nem az a jó adomány, amelyet az Atya a kérőnek ad: a Szentlélek (vö. Mt 7, 11 ill. Lk 11, 13). Pedig ez a jó adomány, hisz a Lélek működött Jézusban is. A Lélek irányította a tanítványok gondolkodását és cselekvését. Általa teljesítették Isten akaratát.

Korunkban, az egyház korában ugyancsak ez a Lélek adja az üdvösséget. Elsősorban imára van szükségünk ahhoz, hogy befolyása alatt élhessünk és működhessünk. A Lélektől ihletett ima bizalommal száll az Atyához. Ezzel kapcsolatban olvassuk Szent Pál rómaiakhoz intézett levelében: „Gyöngeségünkben segítségünkre siet a Lélek, mert még azt sem tudjuk, hogyan kell helyesen imádkoznunk. A Lélek azonban maga jár közben értünk, szavakba nem önthető sóhajtásokkal” (Róm 8, 26). Így hát csak akkor imádkozunk igazán helyesen, ha nem várunk mindenképpen csodákat Istentől és nem tekintjük őt jótékonykodó automatának, amelybe bármikor bedobhatunk egy megfelelő imaegységet és máris kijön a várt eredmény. A helyes imádság Isten nevét, országát és akaratát tartja szem előtt és mindig abban a biztos tudatban születik, hogy Isten a mi mennyei Atyánk, aki feltétlenül megadja gyermekeinek mindazt, ami javukra válik.

Évközi 18. vasárnap

Olvasmány: Préd 1, 2; 2, 21–23;

Szentlecke: Kol 3, 1–5. 9–11;

Evangélium: Lk 12, 13–21.

Bevezető a szentmise kezdetén

Ma sokan úgy vélik, hogy a létbiztonság alapja a pénz és ezzel minden megszerezhető: egészség, jólét, boldogság és gyönyör. Egészen más véleményen van Jézus. Szentmisénk evangéliumi szakaszában józanságra int és rámutat arra, hogy légvárat épít, aki az anyagiakban bizakodik. Minden földi jó csak tiszavirág életű. Egyedül Isten a tartós jólét és az örök élet biztosítéka. Rajta kívül senki és semmi, még a megannyi összeharácsolt milliók sem nyújthatnak tartós biztonságot. Az élet egyedül Isten ajándéka és azt milliókkal sem lehet megváltani.

Jézus tanítása szerint a leghelyesebben járnak el, akik Istenben bíznak és olyan kincseket gyűjtenek, amelyek Isten előtt kedvesek, a síron túl is elkísérnek és megőrzik értéküket.

Jézus arra figyelmeztet, hogy ne bízzunk a múlandó anyagiakban. A világ leghatalmasabb biztosítója Isten. Valahányszor megtérünk, új szövetséget, új biztosítási szerződést kötünk vele.

Szentbeszéd

Őrizkedjetek minden kapzsiságtól

Lk 12, 15

Vártuk a földtörvényt. Elkobzott jussunkat követeltük. Vitáztunk a modern paraszti gazdálkodás lehetőségeiről. Kifizetődő-e a régi parcellás földművelés? Mennyi föld kell ahhoz, hogy érdemes legyen rajta gazdálkodni? Mennyi kell az embernek? Mennyi kell az újrakezdéshez?

Tolsztoj egyik elbeszélésében az ördög annyi földet ígért a parasztnak, amennyit egy nap alap körüljár. Az elbeszélés szerint Tolsztoj parasztja kapzsiságában sokat markolt. Harácsolni akart és elszámította magát. Hatalmasat került és estére nagy sietve zárni akarta a bejárt terület körét. Ereje elfogyott és a cél előtt holtan összerogyott. Kapott két négyzetméter földet sírja számára. Ennyi mindenkinek jár.

Az elmúlt években Európában hatalmas átalakulásoknak lehettünk tanúi. A megváltozott körülmények között vajon mennyivel elégednénk meg? Mennyi föld, mennyi pénz, mekkora lakás és mennyi tulajdon elégíthetné ki igényeinket? Mennyi szabadidő kell az embernek?

A pénz nem boldogít, de jó ha van – mondják. Vajon mekkora biztonságot nyújt a nagy kulcscsomó és a vastag pénztárca? Mennyivel elégednénk meg igazán?

Tolsztoj parasztja valahol elhibázta a dolgot. Ugyanezt hallottuk ma szentmisénk evangéliumában a gazdag emberről, akinek földje bőséges termést hozott. Szorgos igyekezetét legfeljebb az örökösök élvezhették.

Evangéliumi példabeszédében Jézus egyáltalán nem ítéli el azokat, akik okosan gazdálkodnak és az életben jól forgatják magukat. Nem veti meg a vagyonosokat és nem kárhoztatja a magántulajdont. Isten nem ünneprontó. Jónak teremtette a világ dolgait és az embernek adta azokat, hogy élvezze. Jézus csak attól óv, hogy Isten helyébe ültessük a mammont, benne bízzunk és a föld javaitól várjuk létünk biztonságát. A hatalmas csalódásokat elkerülendő az ember soha se ültesse Isten helyébe a mammont.

Az evangéliumi gazdag ember mégis ezt tette. A vagyontól és nem Istentől várta léte biztonságát. Ezért elszámította magát. A telhetetlenség és kapzsiság bűnébe esett. Bálványimádó lett, mert olyan segítséget várt az anyagiaktól, amelyet egyedül Isten adhat. Halálos tévedése abban állt, hogy Isten helyett saját vagyonában (hitt és) bízott.

Ma különösen fenyeget bennünket a veszély, hogy megfeledkezve létünk Fenntartójáról jövőnket csak az anyagiakra és a biztosító társaságokra alapozzuk. Nem számolunk Istennel és nélküle tervezzük jövőnket. Többen vakon bíznak a földi dolgokban és elégedetten mondogatják a pórul járt evangéliumi gazdag emberrel: „Ember, van elég vagyonod, eltart sok évig. Pihenj, egyél, igyál, és élvezd az életet” (Lk 12, 19).

Az Isten olykor minket is figyelmeztet: betegséggel és halállal szembesít. Ezekkel nem ijesztget, csak józanít: „Esztelen, még az éjjel számon kérik tőled lelkedet. Kié lesz mindaz, amit szereztél” (Lk 12, 20)?

Szekularizált és anyagias világunkban időnként különösen fel kell tennünk a kérdést: Vajon hová tartunk? Mi a célunk? Vajon eltemetkeztünk-e az anyagiakban? Vajon az evangéliumi gazdag emberhez hasonlóan nem gondolkodunk-e oktalanul? Mennyiben különbözik gondolkodásunk az övétől, ha a karrier és pénz számunkra mindennél, még Istennél is fontosabb? Ha életünkben nem Isten áll az első helyen, akkor fennáll a veszély, hogy boldogságunkat és örök üdvösségünket sem tőle várjuk, hanem a pogány istenektől, a pénz és vagyon rabjaivá és bálványimádóivá válunk.

Isten nem akarja, hogy megtagadjuk az életörömöket és ne élvezzük a teremtett világ javait. Ellenkezőleg. Isten azt akarja, hogy életünk legyen, méghozzá teljében. Ugyanakkor meg akar szabadítani a kapzsiság okozta nyugtalanságtól, a harácsolás és konzum soha ki nem elégíthető emésztő lázától és attól a tévedéstől, amely szerint az ember képes önmaga fenntartására és üdvözítésére. Jézus Krisztus önmagában felkínálja az igazi élet forrását. Aki rátalál, az a kevesebbel is beéri, mert övé a minden. Az nyugodtan néz a jövő elé és nem retteg a szegénységtől, a betegségtől, sőt még a haláltól sem, mert életét a halhatatlan és örök gondviselő Isten kezébe tette.

Tolsztoj parasztja a leghelyesebben járt volna el, ha beérte volna kevesebbel. Így még sokáig élvezhette volna Isten adományait. Az evangéliumi gazdag ember könnyen megoszthatta volna földje bőséges termését a szegényekkel. Így megtapasztalta volna: „nagyobb öröm adni, mint kapni” és tovább gazdagodott volna Isten és ember előtt. Ő viszont Isten nélkül óhajtott újabb beruházásokba kezdeni, nagyobb csűröket és magtárakat építeni. Isten nélkül akart gazdagodni. Irreális számításokat végzett, mert életében figyelmen kívül hagyta a legfontosabb tényezőt: saját Fenntartóját és Gondviselőjét, Istent, akitől egyedül függött élete. Isten nélkül az ember csak légvárakat épít és kudarcra van ítélve minden autonóm törekvése.

Évközi 19. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 18, 6–9;

Szentlecke: Zsid 11, 1–2. 8–19;

Evangélium: Lk 12, 32–48.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nyár van. Többen szabadságukat töltik: autóval, gyalog és hátizsákkal járják a világot. Mások hegyeket másznak vagy valamelyik strandon napoznak. A tapasztalt turisták tudják, hogy indulás előtt mindig hasznos egy-két tanács az útra.

Jézus egykor ugyancsak hasznos tudnivalókkal látta el tanítványait mielőtt apostoli útra küldte őket. Így figyelmeztette őket: „Készítsetek magatoknak kimeríthetetlen erszényt”, „csípőtök legyen felövezve és égjen a lámpásotok”, „hasonlítsatok azokhoz az emberekhez, akik urukra várnak” és jól figyeljetek oda, hogy kivel találkoztok.

Megfontolandó szabályok nemcsak az utasok és turisták számára, de nekünk is, akik az élet vándorútján járunk és annak keskeny és meredek ösvényén kínlódva kapaszkodunk az égi haza, az örök élet felé.

Ebben a távlatban minden vasárnapi szentmise az élet forgatagának csendes pihenője, ahol ismételten erőt gyűjthetünk és gondosan áttekinthetjük vándorutunk helyes irányát. A hétköznapok útvesztői között vasárnapról-vasárnapra gondosan át kell tekintenünk az Ég felé vezető helyes utat. Csak így lehetünk biztosak benne, hogy célba érkezünk.

Szentbeszéd

Boldogok a szolgák, akiket uruk megérkezésekor ébren talál

Lk 12, 37

Az éberség sajátos keresztény magatartás. Az Újszövetségi Szentírás többször beszél róla. Szentmisénk evangéliuma is ezzel foglalkozik: „Boldogok azok a szolgák, akiket uruk megérkezésekor ébren talál” (Lk 12, 37). Éberségre és készenlétre szólít: „Hasonlítsatok az olyan emberekhez, akik urukra várnak”, felöltözve, készen, és ha éjszaka van, nagy világossággal.

A szövegösszefüggésből kitűnik, hogy ez a várakozó éberség elsősorban nem a világ végén vagy a halálunk pillanatában bekövetkező találkozásra vonatkozik Jézus Krisztussal, hanem életünk jelen valóságára. Nekünk most kell készen állnunk arra, hogy szembe nézzünk és felvegyük a harcot a „bálványistenek” támadásaival. Nekünk most kell figyelmesen várakoznunk az Isten adta lehetőségekre, ajánlatokra és alkalmakra, amelyekkel és amelyekben bizonyságot kell tennünk hitünkről és iránta való hűségünkről.

Többen alig tudnak mit kezdeni ezzel az állandóan figyelő és örökös készültségben várakozó keresztény magatartással. Ők azt állítják, hogy életükben sohasem észlelték és tapasztalták meg az Istent, és mégis nagyszerűen kijöttek nélküle. Állításukon nincs okunk kételkedni. Sőt, őszintén be kell vallanunk, hogy ezen a téren mi sem rendelkezünk náluknál kiválóbb tapasztalatokkal. Legfeljebb a közös útkeresés hátteréből könnyebben megértjük az evangéliumi figyelmeztetést: „Boldogok azok a szolgák, akiket uruk megérkezésekor ébren talál”.

Örökös készültségi állapotban várakozni Istenre nem könnyű dolog. A figyelem és éberség mindig komoly igyekezetet, akaratot és erőfeszítést követel. A hit szilárd meggyőződésére ezek nélkül sohasem jutunk el. A hithez éberség szükséges. Az Isten és az emberi lét nagy kérdéseit nem lehet félvállról venni és egykönnyen megoldani: honnan, hová és miért? Érzéki tapasztalataink sem adnak rá egyértelmű és végleges választ. Így az ember örökös választás előtt áll, amely fokozott figyelmet és éberséget igényel: „Senki sem szolgálhat két úrnak: vagy gyűlöli az egyiket, a másikat pedig szereti, vagy ragaszkodik az egyikhez, a másikat pedig megveti” (Mt 6, 24). Ezért körültekintően, figyelmesen és éberen kell élnünk. Az evangéliumi figyelmeztetés szerint: „Csípőtök legyen felövezve”, azaz: legyetek készenlétben és vigyázzállásban az Úr érkezése előtt. Legyen égő gyertya a kezetekben, hogy lássatok és észre vegyétek, ha közeledik az Isten, aki sohasem hangoskodik és nem erőszakolja rá magát senkire, de aki éber és figyelmes, az meghallja hangját és mindig észre veszi őt a világban.

Ezt a vallásos éberséget állandóan veszélyezteti a mindennapi élet gondja. Leköt bennünket a pénz, a vagyon, a hivatás és az üzlet. A hétköznapok gondjai alig engednek helyet életünkben Isten számára. Erről hallottunk az előző vasárnap. Ma többen úgy vélik, hogy nincs időnk Istenre és Ő nem érdekes számunkra. Vasárnapi szabadidőnket kitölti az újságolvasás, az autómosás, a tévézés. Figyelmünket leköti az utazás, a szórakozás, az élvezet. Mindezek elvonják figyelmünket Istenről.

Ha újra rá akarunk találni Istenre, vissza kell térnünk az Ő útjára. Ez szorgalmat, igyekezetet és erőfeszítést igényel: figyelmet és éberséget, amint erről szentmisénk evangéliumában hallottunk. Újból rá kell lépnünk a szeretet útjára. Aki ezen az úton jár, az figyelmesen hallgatja Isten szavát, szívesen elbeszélget vele, imádkozik, a bálványistenek helyett az igaz Istennek hódol és így éberen várakozik az ő eljövetelére.

A vallásos és éber várakozás sohasem hiábavaló. Beteljesedik és sikerrel jár: „Boldogok azok a szolgák, akiket uruk megérkezésekor ébren talál. Bizony mondom nektek, felövezi magát, asztalhoz ülteti őket, körül jár és felszolgál nekik”, még akkor is, ha késve érkezik. A keresztény várakozás kockázata sikerrel zárul. Ezt Isten választott népe már megtapasztalta. Történelme során elnyomásban és üldözésben volt része. Templomát szétrombolták. Fiait és leányait rabságba hurcolták. Városait romokba döntötték. Isten választott népe mégsem esett kétségbe. A hívő zsidó ismételten felidézte Isten nagy tetteit: a szép napokat, az Egyiptomból való kiszabadulást és a honfoglalás szép sikereit. Számára elképzelhetetlen volt a szorongattatások idején, hogy Isten újra meg ne mutassa csodás tetteit. Szilárd meggyőződése volt, hogy Isten sohasem hagyja abba elkezdett és beteljesedésre szánt művét.

Az első keresztények ugyancsak ebből a hitből éltek. Jézussal elérkezett a beteljesedés kezdete, a végső várakozás korszaka. Buzgón kérték: Maran atha – Jöjj el, Uram, Jézus! Tették ezt ígérete beteljesedésének biztos reményében: „Hamarosan eljövök. Ragaszkodjál ahhoz, amid van, hogy senki el ne vegye koronádat” (Jel 3, 11).

„A hű és okos sáfár” hittel és buzgó vallásos élettel mindig éberen várakozik Istenre. Szent Alajostól séta közben megkérdezték társai, hogy mit tenne, ha Isten húsz percen belül ítélő széke elé szólítaná. Válasza: Tovább szórakoznék veletek. Számomra jelenleg ez az Isten akarata. Ilyen lelkülettel nekünk sincs mit félnünk: a pillanatok követelményeinek megfelelően teljesítsük Isten akaratát! Szentmisénk szentleckéjében olvastuk: „A hit szilárd bizalom abban, amit remélünk, meggyőződés arról, amit nem látunk. Őseink ebből merítettek bizonyságot” (Zsid 11, 1–2).

Hitünk biztos reménye: Az Úr eljön, felövezi magát, asztalhoz ülteti övéit, körüljár és felszolgál nekik. Addig éberen várakozunk eljövetelére.

Évközi 20. vasárnap

Olvasmány: Jer 38, 4–6. 8–10;

Szentlecke: Zsid 12, 1–4;

Evangélium: Lk 12, 49–53.

Bevezető a szentmise kezdetén

A nyári szabadság a pihenés ideje. A legtöbben ilyenkor csendre és nyugalomra, lelki békére és harmóniára vágyunk. Szentmisénk evangéliumában mindebből semmi sem érezhető. Ellenkezőleg. Evangéliumi szakaszunkban Jézus nyíltan kijelenti: nem azért jött, hogy békét hozzon, hanem hogy széthúzást és szakadást szítson. Szavaiból kitűnik, hogy a hívők közössége nem világot megvető, életunt emberek mentsvára. A hit harc és küzdelem, akárcsak a mindennapi élet. Így a hit és élet szorosan összetartozik. A kettő szétválaszthatatlan.

A mindennapi életben a hit miatt még a legbékésebb keresztények is nemegyszer az emberi nézeteltérések és az ellenségeskedések kereszttüzébe kerülnek és minden jószándékuk ellenére is békétlenséget szítnak. Az elvhű és gerinces emberek előbb-utóbb környezetük ellenállásába ütköznek.

Jézus követése nem kegyes és jámbor szokás. Kemény és kellemetlen harc, amelyet minden követőjének vállalni kell.

Szentbeszéd

Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön

Lk 12, 49

Hallottuk Jézus szokatlan és provokatív kijelentését szentmisénk evangéliumában. Az ember megütközik nem várt kijelentésén: „Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön. Mi mást akarnék, mint hogy lángra lobbanjon” (Lk 12, 49). A jóságos és türelmet prédikáló „szelíd és alázatos szívű Jézus” széthúzást, szakadást, megoszlást és szembenállást hirdet: „Azt hiszitek, azért jöttem, hogy békét hozzak a földre” (Lk 12, 51)? Ez a jézusi hangnem – úgy véljük – nem illik a róla alkotott elképzeléseinkbe. Hozzászoktunk, hogy az evangéliumok általában a békés és nyugodt természetű Jézusról tudósítanak. Evangéliumi szakaszunkban Jézus ma mégis vehemens, provokatív, széthúzást és nyugtalanságot szító, szenvedélyes forradalmárként jelenik meg előttünk, aki kisarkított, hajthatatlan állásfoglalása miatt még a kényelmetlen és heves összetűzésektől sem riad vissza. Jézus mai evangéliumban tett nyilatkozata egységre, nyugalomra és békére vágyó törekvéseink látszólagos félreállítása. Ki akar ma ellenségeskedést, széthúzást és vitát? A pluralizmus jelszava mögött inkább a kompromisszumokra hajlamos egyéniségeket kedveljük, még akkor is, ha jól tudjuk, hogy a kompromisszumok nemegyszer megalkuváshoz és gerinctelenségekhez vezetnek. Napjainkban elítéljük a vallási „fanatizmust” és csak kevesen vállalkozunk a radikális keresztény tanúságtételre.

Az elmúlt századokban a kereszténység előszeretettel hagyta figyelmen kívül Jézus tanításának harcias szellemét. Jézus követése főleg a keresztény normáknak és parancsoknak megfelelő engedelmességben nyilvánult meg. A vallásos hit inkább békességet, lelki nyugalmat, templomi csendet, harmonikus életet, összhangot és egységet jelentett Istennel és az ő egyházával. Nyugodt lelkiismeretet. Jelentette a külső feszültségek, küzdelmek és harcok kerülését, a lelki visszavonultságot a világ tomboló zajától, a boldogító nyugalmat.

Hosszú időn keresztül elfelejtettük, hogy a vallásos életnek ez a harmonikus idillje csak egyik oldala, esetleg sok előnnyel. Ez a fajta keresztény magatartás figyelmen kívül hagyta, hogy az evangéliumi örömhír nem az élettől való menekülésre szólít, hanem valóságos talpraállásra Jézus tanításának szellemében, méghozzá az élet kellős közepén: harcra és küzdelemre szólít a szebb és teljesebb élet érdekében. Nem szólít a világtól való menekülésre. Az evangélium nem életidegen.

Az agg Simeon már a gyermek Jézus bemutatásakor a templomban előre jelezte: „Ez sokak romlására és sokak feltámadására lesz Izraelben, jel lesz, amelynek ellene mondanak..., hogy sokaknak kiderüljenek a titkos gondolatai” (Lk 2, 34–35).

Keresztény elkötelezettségről és következetes keresztény életről van szó mai szentmisénk evangéliumában. Jézus ebben nem a mindent felperzselő és pusztító tűzről beszélt, hanem arról a lángról, amely érte ég: a tiszta és világos állásfoglalásról mellette vagy ellene: „Aki nincs velem, az ellenem van, és aki nem gyűjt velem, az szétszór” (Lk 11, 23). Jézus elkötelezett magatartást vár tőlünk: „Azokat, akik megvallanak engem az emberek előtt, én is megvallom majd mennyei Atyám előtt...” (Mt 10, 32). Ez elkerülhetetlenül konfliktusokkal jár, amelyek elől senki sem térhet ki és amelyeket mindig hozzá hasonló magatartással kell megoldanunk.

Jézus ellenségei nem riadtak vissza semmiféle támadástól: pénzt, hatalmat, rendőrséget és katonaságot vetettek be ellene. Vallási és politikai rágalomhadjáratot indítottak ellene. Jézus nem futamodott meg a kihívások elől, olcsó kompromisszumokat sem kötött és a megalkuvás legkisebb jelét sem mutatta. Védelmére nem vetette be az Atyjától rendelkezésére álló több mint tizenkét légiót (vö.: Mt 26, 53). A támadások idején sohasem esett kétségbe és nem igyekezett visszafizetni hasonló „valutával”. Hevesen védekezett, de csatározás közben senkit sem bántott. A tűz és kard, a szakadás és megosztás, amelyet ő hozott ez: „harcunkat nem a test szerint vívjuk, mert harci fegyvereink nem földiek, hanem isteni eredetűek, amelyek várakat is lerombolnak” (2 Kor 10, 3–4).

Az evangéliumért harcolni az evangélium fegyvereivel veszélyes vállalkozás. Ez a szenvedések keresztsége, amellyel Jézushoz hasonlóan nekünk is meg kell keresztelkednünk. Ezzel a keresztséggel keresztelkedtek meg a vértanúk és mindazok, akik hitükért üldözést, börtönt, kínzatást és halált szenvedtek (Romero érsek San Salvadorból).

Mi nem hadakozhatunk világi fegyverekkel. A Szentlélek tüzével kell küzdenünk. Jézus figyelmeztetett: „Aki kardot ragad, az kard által vész el” (Mt 26, 52). Elfogatása idején a Getszemáni kertben tanítványához hasonlóan mindannyiunkat intett: „Hagyjátok, elég” (Lk 22, 51)! Nem földi fegyverekkel kell ellenállást tanúsítanunk a gonosszal szemben és lángra lobbantanunk a világot, hanem Isten szavának erejével, amely „eleven, átható, és minden kétélű kardnál élesebb, behatol a lélek és szellem, az íz és a velő gyökeréig, megítéli a szív gondolatait és érzéseit. Semmilyen teremtett dolog nem marad előtte rejtve; minden föl van fedve és nyitva van az előtt, akinek számadással tartozunk” – olvassuk a Zsidókhoz írt levélben (4, 12–13).

Jézus követése óhatatlanul konfliktusokkal jár az élet minden területén. Kihívás és provokáció. Mindig megoszlást okoz, ha valaki a meg nem született élet védelme mellett tüntet, aláírásokat gyűjt a pornó filmek és újságok terjesztése ellen, kolostorba lép vagy karizmatikus csoportokhoz csatlakozik, a közéletben nyilvánosan síkra száll a keresztény elvek és értékek mellett és ráadásul azokat a magán életében még valóra is váltja. A határozott és elkötelezett keresztény magatartás mindig ellenállásba ütközik. Jézus mai evangéliumban közölt tanítása szerint ezt az elkötelezett vallásos életet mégis előnyben kell részesítenünk azzal a megszokott és nyugodt, hagyományos vallásossággal, amelynek követői semmi kockázatot sem vállalnak, nem szívesen foglalnak állást és mindenáron kerülni akarják a konfrontációt.

Szó sincs itt fundamentalizmusról. Tudjuk, hogy a kereszténységen kívül is sok jó értékkel találkozunk: a többi vallásokban és az egyéb humanista törekvésekben. „Vizsgáljatok felül mindent, a jót tartsátok meg. Mindenféle rossztól óvakodjatok” – bátorít bennünket Szent Pál apostol a Tesszalonikiakhoz írt levelében (1 Tessz 5, 21).

Jézus valóban hirdette: nem békét, hanem szakadást hoztam a földre. Mégsem „kaotikus elem”. Nem szít ellenségeskedést és békétlenséget. Boldognak mondja a békességben élőket (vö.: Mt 5, 9). Mégis óv az olcsó kompromisszumoktól. A béke érdekében világos és tiszta állásfoglalást vár a hozzá vezető úton: egyenes jellemet és bátor keresztény tanúságot.

Évközi 21. vasárnap

Olvasmány: Iz 66, 18–21;

Szentlecke: Zsid 12, 5–7. 11–13;

Evangélium: Lk 13, 22–30.

Bevezető a szentmise kezdetén

Isten minden embernek felkínálja az üdvösséget, de saját akarata ellenére senkit sem kényszerít az örök boldogságba. Ez azt jelenti, hogy az üdvösség az ember szabad hozzáállásától és komoly erőfeszítéseitől is függ. Ha megtartjuk Isten parancsait és követjük Szent Fiát, Jézus Krisztust, akkor ezzel arról tanúskodunk, hogy elszántan törekszünk az üdvösség elnyerésére.

Ettől a személyes keresztény elkötelezettségtől nem mentesít sem származás, sem valamiféle okos kibúvó. Az elmulasztott lehetőség miatt a számadás napján nem okolhatók sem a körülmények, sem sajátos emberi sorsunk.

Az üdvösségre vezető alkalmakat addig kell kihasználnunk, amíg arra időnk van. Mindig készséges szívvel és éber odaadással kell várakoznunk az Úr eljövetelére, mert soha sem tudjuk, hogy melyik órában hív és kopogtat a nagy számadásra.

Szentbeszéd

Uram, kevesen vannak, akik üdvözülnek

Lk 13, 23

Szentmisénk evangéliumának beszámolója szerint egykor valaki Jézus elé járult és megkérdezte tőle: „Uram, ugye kevesen üdvözülnek” (Lk 13, 23)? Elvont, elméleti kérdés. De azonnal izgatóbbá válik, ha közérthető köznapi nyelven tesszük azt fel: Vajon hány ember boldog? Hányan érik el személyiségük teljes kibontakozását? A kérdés még így sem egészen konkrét, de már megsejtteti, hogy miről van szó mai szentmisénk evangéliumi szakaszában. Egy nagyonis korszerű témáról: boldogság utáni vágyunk beteljesedéséről, mai nyelven: személyiségünk teljes kibontakozásáról. A kérdés mindenkit érdekel, hiszen ki ne szeretne „valaki” lenni és ki ne szeretné elérni a boldogságot? A boldogság kérdése mindannyiunkat foglalkoztat, még akkor is, ha a legtöbben mást és mást értünk alatta. Nehéz lenne meghatározni, hogy ki és mit ért a boldogság alatt. Azt is nehéz megmondani, hogy kit mi boldogít: pénz, siker, hatalom, tudás, jólét, szerelem? Ezért a boldogok számát illetően is eltérnek a vélemények. (Nézd a világot, annyi milliója s köztük valódi boldog oly kevés – Vörösmarty).

Szélsőségekben mozgó vélemények: Az egyik azt állítja, hogy a boldogság csak igen kevés embernek jut osztályrészül. Szerintük csak a százszázalékos keresztények lehetnek boldogok: a szigorú aszkéták és az imádságos lelkű jámborok, az elvhű és fellegekben járó idealisták, akik inkább meghalnak, de elveiktől akkor sem tágítanak. Kevés az ilyen ember – mondják. A legtöbben a széles és kényelmes utakat kedvelik, irtóznak Krisztus Urunk göröngyös, keskeny és meredek útjától. A mai ember a kényelmet imádja és ezt még akkor sem adja fel, ha miatta pusztulás fenyegeti: táplálkozási ártalmak, mozgás-hiány, civilizációs betegségek.

A másik szélsőséges vélemény ennek az ellenkezőjére esküszik: Isten egykor mindenkit üdvözít és mindenkinek megadja a hőn óhajtott boldogságot. Szerintük egyaránt üdvözül boldog s boldogtalan. Vagy talán nem azt hirdeti állandóan a kereszténység, hogy Isten a legjóságosabb atya, aki mindig gyermekei javát akarja? Isten nem sztálinista rendőr, aki legszívesebben minden más gondolkodású embert a pokolba küldene. Szerintük a világ csak ártatlan és derék jó emberekből áll.

A vitát Jézus kijelentései sem döntötték el egyértelműen. Jézus még csak válaszra sem méltatta a kérdést: sokan vagy kevesen üdvözülnek? Számára sokkal fontosabb volt a kérdéshez olyan figyelmeztetést fűzni, amely egyformán illeti mindkét szélsőséges gondolkodás képviselőjét.

A könnyelműeknek nyomatékosan felhívta figyelmét arra, hogy komoly erőfeszítések nélkül senki sem juthat be az Isten országába. Ez senkinek sem hull az ölébe. Eléréséhez energiára van szükség, kitartó és fáradságos munka, komoly erőfeszítések kellenek hozzá: „Igyekezzetek a szűk kapun bejutni” (Lk 13, 24). Aki úgy gondolja, hogy az Istenhitet és a felebaráti szeretetet csak úgy könnyedén és mellékesen is lehet gyakorolni, az erősen téved és sohasem éri el az üdvösséget. Épp úgy nem jut be az Isten országába, mint az, aki csak másokon élősködik és mindig önmagát helyezi előtérbe: „Veled ettünk és ittunk, a mi utcáinkon tanítottál” (Lk 13, 26). Az ilyenek előtt becsapódik a mennyország kapuja és könnyen zárt ajtók előtt találják magukat: „Távozzatok egy szálig, ti gonosztevők” (Lk 13, 27). Jézus figyelmeztetőleg fordul a jóléttől elkényelmesedett gazdagokhoz: „Könnyebb a tevének átmenni a tű fokán, mint a gazdagnak bejutni az Isten országába” (Mt 19, 24). Jézus kijelentésével senkit sem ítél el csak azért, mert vastag a pénztárcája. Többen erről nem is tehetnek. Nem tehetnek róla, hogy gazdagnak születtek vagy szerencséjük volt. Sőt, a gazdagok nagyon sok jót is tehetnek! Jézus nyomatékosan figyelmezteti azokat, akik vagyonukból mindenkit kizárnak és senkivel sem törődnek. Figyelmezteti őket, hogy vagyonukat nem vihetik magukkal az örök életbe. Legfeljebb csak az a jó kíséri majd el őket oda, amit földi kincseikkel szereztek: a jótékonykodással és a felebaráti szeretet gyakorlásával.

A könnyelműek mellett Jézus figyelmeztette az aggályosokat is. Elmondta nekik, hogy Isten országába „jönnek majd keletről és nyugatról, északról és délről és helyet foglalnak” abban a többi választottakkal együtt (vö.: Lk 13, 29). Isten multikulturális, nemzetközi és univerzális országában ismeretlen a lakáshiány: „Atyám házában sok hely van” (Jn 14, 2). Szó sem lehet arról, hogy Isten a nagy tömegeket kizárná országából. Ő mindenkit üdvözíteni akar.

Isten minket is kiválasztott és minket is meghívott az Ő országába, mint Ábrahámot, Izsákot, Jákobot és a többi prófétákat. A keresztség egyedül azonban még nem jogosít fel bennünket az üdvösségre. Ma valóban mi vagyunk azok, akik az Úr eucharisztikus lakomáján együtt ehetünk és ihatunk vele. Ennek ellenére velünk is könnyen megeshet, ami egykor Ábrahám fiaival, akik Isten különleges szeretetét élvezték és hűtlenségük mellett vakmerően bizakodtak az Úr barátságában. Isten nem elégedett meg külsőséges jámborságukkal: neki engedelmes és alázatos szív kellett.

A keresztvíz fejünkön még nem képes visszatartani az isteni Bírót attól, hogy egykor ki ne mondhassa fölöttünk a halálos ítéletet: „Távozzatok színem elől” (Mt 25, 41). „Nem tudom, honnan valók vagytok. Távozzatok egy szálig, ti gonosztevők” (Lk 13, 27).

Üdvösségünk elérésére nincs garancia és elnyerésében mi sem lehetünk biztosak. Isten meghívója mindig figyelmeztető. Arra int, hogy meghívójára mindig keresztény tanúságtételünkkel kell válaszolnunk.

Szentmisénk evangéliumi szakaszából kitűnik, hogy Jézus számára egyáltalán nem fontos az elméleti kérdés: Ugyan, hányan üdvözülnek? Ennél sokkal fontosabb és ő erre a kérdésre válaszolt: Mit kell tennünk ahhoz, hogy nyomdokain haladva eljussunk az örök életbe? Jézus ma hozzánk fordul és nekünk szegezi a kérdést: Mit kell tenned ahhoz, hogy elnyerd az üdvösséget? Személyes válaszodat várja.

Évközi 22. vasárnap

Olvasmány: Sir 3, 19–21. 30–31;

Szentlecke: Zsid 12, 18–19. 22–24a;

Evangélium: Lk 14, 1. 7–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

Szentmisén olvasmányai arra az elfelejtett erényre hívják fel figyelmünket, amelyet a mai világban csak kevesen becsülnek: a szolgálatkészségre. Ki akar ma még szolgálni? A legtöbben dicsőségre, hatalomra, megbecsülésre áhítoznak és uralkodni szeretnének, nem szolgálni. A világ tele van könyökölő emberekkel: aki bírja, marja. Sokan úgy gondolják, hogy másképpen nem érvényesülhetnek, csak ha törtetnek és könyökölnek.

Jézus mai szentmisénk evangéliumában mégis a szerényeknek, az alázatos szívűeknek, a szolgálatkész és önzetlen embereknek ígérte oda a megtisztelő helyeket Isten országában: „Mert aki magát felmagasztalja, azt megalázzák, aki magát megalázza, azt felmagasztalják” (Lk 14, 11).

Kijelentése ellentmond az önző és olykor embertelen karrieristák logikájának és Istenre irányítja a figyelmet. Egyedül Isten képes elhalmozni az embert mindazokkal a jókkal, amelyekre születésétől kezdve telhetetlen szívvel vágyakozik. Az ember végső megdicsőülése nem saját törtetésének eredménye. Végeredményben minden Isten ajándéka, amellyel sok jót tehetünk a földön.

Isten országában olyan mértékben kapunk elismerést, amilyen mértékben elősegítettük embertársaink megbecsülését, felmagasztalását a földön, szolgáltuk a szegényeket és nyomorékokat, a bénákat és a vakokat.

Szentbeszéd

Aki magát felmagasztalja, azt megalázzák

Lk 14, 11

A francia forradalom meghirdette az osztályok nélküli társadalmi rendet. Az egyenlőség nevében meg akarta szüntetni a címekkel és rangokkal járó előjogokat. Századunk demokratikus országai a személyi méltóság nevében ugyancsak előjogoktól mentes társadalmat igyekeztek kialakítani. A kommunista diktatúrák az egyházi és nemesi címek mellett még az emberi személyi méltóságot megillető „uram” és „hölgyem” udvarias megszólítást is elvetették és megpróbálták azt a hazug „elvtárs” és az uniformizáló „polgártárs” kifejezésekkel felváltani. A társadalmi osztályok mégsem szűntek meg. Keleten kialakult a vörösök privilegizált és feszes hierarchiája, amelyben mindenkinek tudni illett, hogy mi illik. A nyugati demokráciákban a törvény előtt mindenki egyforma, de a hierarchiák és rangfokozatok itt sem szűntek meg. Kialakult a könyöklő társadalma, amely mindig az „elsők”-nek kedvez. Első osztályon utaznak a filmsztárok és a menedzserek, a miniszterek és a gyárigazgatók. Ők első osztályú szállodákban laknak, ötcsillagos éttermekben étkeznek, az ún. exkluzív helyeken, a közönséges halandók kizárásával, csak a „nagyok” maguk között.

Az előnyök keresésétől az egyház sem mentes. Már az apostolok korából ismerjük a két Zebedeus-testvér anyjának privilégiumokra éhes felszólalását: Törtető fiai számára kiváltságos helyeket kért Jézustól Isten országában. Az utolsó helyeket sehol sem szeretik: sem az egyházban, sem a polgári társadalomban. Ez nem meglepő, hiszen a tapasztalat azt mutatja, hogy senki sem akar utolsó lenni. A világ a nagyoknak tapsol, azoknak, akik „fent” vannak: a nagyok, a hatalmasok, a gazdagok és a tekintélyes urak. Alul vannak mindig a szegények, az elnyomottak, a kisemmizettek és a lenézettek. Az előbbieket csodáljuk és előnybe részesítjük, ez utóbbiakat legtöbbször figyelemre se méltatjuk, sőt megvetjük. A világ mindig a törtetőknek kedvez és tapsol.

Szentmisénk evangéliumi szakaszában Jézus ma paradoxnak látszó módon mégis kijelentette: „aki magát felmagasztalja, azt megalázzák, aki magát megalázza, azt felmagasztalják” (Lk 14, 11). Tanítását életből ellesett példákkal támasztotta alá. Első hallásra úgy tűnik, mintha érvelésében csupán udvariassági szabályokról lenne szó: ne ülj az első helyre! Az evangélium azonban nem változó idők függvényében kialakult illemkódex. Isten örök igéje az, az Ő országáról. Így Jézus mai evangéliumban tett kijelentései Isten országára vonatkoznak és az ember ehhez fűződő helyes kapcsolatára és lelki beállítottságára. Ezt kell keresnünk benne.

Evangéliumi szakaszunk elmondja nekünk, hogy az ember soha sem dicsőítheti meg önmagát. Saját erejéből soha sem nyeri el az üdvösséget. Ezért aki önigazultan magát mások fölé emeli, azt Isten megalázza (vö.: Lk 1, 51–52). Állítólagos érdemeivel senki sem kérkedhet Isten előtt és nem emelheti önmagát mások fölé, mert Isten előtt minden ember csak szegény koldus. Aki magát felmagasztalja, az Isten előtt kegyvesztetté válik. Barátaivá csak azok válnak, akik úgy szolgálnak mint Jézus, az Úr szolgája, aki nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy Ő szolgáljon másoknak. Jézus ezt az utolsó vacsorán nyomatékosan kihangsúlyozta: „A legnagyobb legyen olyan, mintha a legkisebb volna, az elöljáró pedig mintha szolga volna” (Lk 22, 26).

A keresztények mindannyian egyformán „előkelők”, de ez még egyáltalán nem jogcím az első helyekre Isten országában. A rangsorolás nem felel meg a keresztény szellemiségnek. Isten előtt a keresztények méltóságát nem a név, a rang és a cím adja meg, hanem az isteni Lélek, amely arra képesít bennünket, hogy úgy szolgáljunk, mint Jézus, aki így nyilatkozott: „Ti Mesternek és Úrnak hívtok, s jól teszitek, mert az vagyok. Ha tehát én, az Úr és Mester megmostam lábatokat, nektek is meg kell mosnotok egymás lábát” (Jn 13, 13–14).

Napi példabeszédünk alapján ez azt jelenti, hogy mindannyiunknak vendéglátó házigazdává kell lennünk Isten egyházának családi közösségében a földön. Senki sem olyan szegény, hogy ne tehetne másokért valamit és ne válhatna mások „vendéglátó gazdájává”. Az emberi szolidaritásról és testvériségről van itt szó. Egyiket sem lehet üzleti módon gyakorolni, a befektetés és nyereség szigorú törvényei alapján. Aki ezzel mégis megpróbálkozik, az nem jár el Jézus szellemében: „Amikor ebédet vagy vacsorát adsz, ne hívd meg barátaidat, sem testvéreidet, sem rokonaidat, sem jómódú szomszédaidat, nehogy visszahívjanak és viszonozzák neked. Ha vendégséget rendezel, hívd meg a szegényeket, bénákat, sántákat, vakokat. S boldog leszel, mert nem tudják neked viszonozni. De az igazak feltámadásakor megkapod jutalmadat” (Lk 14, 12–14).

Lehet, hogy ezek a szegények, bénák, sánták és vakok ma más nevet viselnek, mint Jézus korában. Ők mindig azok, akik meghívásainkat és szolgálatainkat képtelenek viszonozni: a menekültek, a narkósok, a cigányok és utcagyerekek. Nincs jogunk elkeríteni magunkat tőlük és „exklusiv” módon élni. Különbeknek sem tekinthetjük magunkat náluknál. Az ember értéke és méltósága mindig Istentől származik. Ő mindannyiunkat egyforma személyi méltósággal ruházott fel: „Isten megteremtette az embert, saját képmására, az Isten képmására teremtette őt, férfiúnak és nőnek teremtette őket” (Ter 1, 27). A Galatákhoz írt levélben pedig ezt olvassuk: „(Hiszen) az Isten fiai vagytok a Jézus Krisztusban vetett hitben. Mert mindannyian, akik megkeresztelkedtetek Krisztusban, Krisztust öltöttétek magatokra. Nincs többé zsidó vagy görög, rabszolga vagy szabad, férfi vagy nő, mert mindannyian eggyé lettetek Jézus Krisztusban” (Gal 3, 26–28).

Evangéliumi szakaszunkban Jézus félreérthetetlenül tudtunkra adta, hogy Isten előtt az emberi nagyravágyásnak és becsvágynak semmi értéke. Ellenkezőleg: „Aki magát felmagasztalja, azt megalázzák, aki magát megalázza, azt felmagasztalják”.

Jézus tanítása és tettei mindig kihívóak. Jó hírnevét kockára téve szóba állt a bűnösökkel, felkarolta a megvetett vámosokat és együtt étkezett velük. Nem volt személyválogató és különbséget sem tett az emberek között. Jakab apostol levelében olvassuk: „Testvéreim, Urunk, a megdicsőült Jézus Krisztus hitének gyakorlásakor ne tegyetek a személyek között különbséget. Ha közösségetekbe belép egy férfi pompás öltözékben, aranygyűrűvel az ujján, és belép egy szegény is elnyűtt ruhában, figyelmetek a pompás öltözékű felé fordul, és így szóltok hozzá: `Foglalj itt kényelmesen helyet’. A szegénynek meg azt mondjátok: `Állj oda oldalra!’ Vagy: `Ülj ide zsámolyomhoz!’ Hát nem megkülönböztetés ez? Nem ítéltetek-e szívetekben helytelenül gondolkozva részrehajlón?” (Jak 2, 1-4).

Szentmisénk evangéliumi szakaszában nem ültetési illemszabályokról hallottunk. Nem az ünnepi asztalnál kijelölt helyünkről van itt szó, hanem arról a helyről, amelyet Isten országában az Ő asztalánál el kell foglalnunk. Erre az isteni lakomára az önzetlen szeretetszolgálat belépőjével lehet bejutni. Társadalmi versenyfutásunk jeligéje ez kell legyen: önzetlen szeretetszolgálat! Magasabb pozíciót az odaadóbb, több és nagyobb szeretetszolgálat érdekében! Nagyobb pozíciót, hogy elkötelezettebben, többet és jobban szolgálhassunk!

Évközi 23. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 9, 13–19;

Szentlecke: Filem 9b–10. 12–17;

Evangélium: Lk 14, 25–33.

Bevezető a szentmise kezdetén

A Szentírás beszámolói szerint Jézust sokszor vette körül nagy népsokaság. Egyesek kínzó kérdéseikre kerestek nála választ, mások azért jártak utána, mert egyszerűen jól érezték magukat közelében, testi, lelki és anyagi előnyöket reméltek tőle. Kezdetben még Jézus közvetlen lelkes követői sem ismerték fel, hogy a Mester követése nem kényelmes séta és az súlyos következményekkel jár. Jézus követésének feltételein ők is éppúgy megütköztek, mint mi napjainkban.

Jézus közösségében mindenkinek vállalnia kell a keresztet, az önmegtagadást és a lemondást. Másképpen senki sem lehet az ő tanítványa. Ezt legtöbbször még a keresztények is elfelejtik.

Szentmisénk kezdetén vizsgáljuk felül Jézus iránti bizalmunkat. Ezzel a bizalommal biztosan rendelkezünk, ha Jézusért készségesen vállaljuk a lemondásokat és mindennapi keresztjeinket.

Szentbeszéd

Aki nem hordozza keresztjét, és nem így követ, nem lehet az én tanítványom

Lk 14, 27

Többen kereszténynek tartják magukat, mert valamikor tudtuk nélkül a keresztség szentségében részesültek vagy később eljártak néhány hittanórára, talán még első szentáldozáshoz is járultak és megbérmálkoztak. A legtöbben tudtunk nélkül és akaratlanul csöppentünk az egyházba, egyszerűen csak azért, mert szüleink és nagyszüleink is keresztények voltak, keresztény volt a környezet, a község, a város és az ország, amelyben születtünk és nevelkedtünk.

A legtöbbször nem gondolunk arra, hogy megkeresztelkedésünk révén egykor bármennyire jelét adtuk Jézushoz való tartozásunknak, azért még felnőtt fejjel sem sikerült igazán krisztusivá, Krisztus követőjévé, felnőtt kereszténnyé válnunk. A legtöbben megelégszenek a keresztény név vagy cím megszerzésével és megfeledkeznek kereszténységük folyamatos formálásáról, kialakításáról: a keresztény tanúságtételről.

Így kapóra jön számunkra mai szentmisénk evangéliumának két példabeszéde a toronyépítőről és a hadba készülő királyról. Egyik sem gyerek játék: sem a toronyépítés, sem a hadba szállás. Mindkettő komoly ismereteket és erőfeszítéseket igényel. A példák által Jézus figyelmezteti hallgatóit, hogy követése egyáltalán nem vehető félvállról. Az komoly kereszthordozást jelent: „Aki nem veszi fel keresztjét és nem követ, nem lehet a tanítványom” – mondja Jézus (Lk 14, 27).

Szavaiból kitűnik, hogy a tanítványok számára a kereszt nem lehet csupán ékszer vagy dísztárgy. A kereszt a keresztény élet velejárója. Jézus tanítványának lenni kereszthordozást jelent. Követése kereszthordozás, még akkor is, ha ez így keményen hangzik. Valóban ellene mond elképzeléseinknek. Jézus útján a boldogságot keressük és ő keresztet rak vállunkra.

Kereszt a szenvedés, a szerencsétlenség, a nyomor. Valamennyi életünk olyan negatív velejárója, amely elől joggal mindig menekülni szeretnénk. Valamiképpen mégis állandóan részünk van a kereszthordozásban. A kereszt folytonosan nyakunkba szakad, mint egykor Cirenei Simonnak, aki egykor munkájából hazatérve fáradtan mit sem sejtett a rá váró kereszthordozásról (vö.: Mk 15, 21). Tiltakozása a kereszt ellen süket fülekre talált. Méltatlankodásunk a szenvedések felfoghatatlan és kegyetlen valósága ellen sem jár több eredménnyel. A kereszt nemegyszer áthúzza minden számításunkat, kénytelenek vagyunk vállunkra venni, hordozni. Ilyenkor feltör belőlünk a sok miért. Miért kellett tönkre mennie szépen induló, gyönyörűen kezdődő házasságomnak? Miért kellett kegyetlenül elpusztulnia az ártatlannak? Miért a sok autószerencsétlenség, az atomsugárzás, a sok betegség és nyomor? Ilyenkor válasz után kutatunk és legtöbbször süket fülekre találunk. Érthetetlenül állunk a mindennapi keresztek előtt és sorsunkat el nem kerüljük.

Marad a kiút: vagy toporzékolunk a kereszt ellen vagy elfogadjuk azt, bármi legyen? A krisztushívőknek készen kell lenniük a kereszt elfogadására. Életünket, és ezzel keresztjeinket összekapcsoltuk Krisztus keresztjével és ez mindig Isten irántunk tanúsított szeretetének bizonysága. Ez a szeretet akkor is bátorsággal és bizalommal tölthet el bennünket, ha már minden más emberi vigasz és emberi vállalkozás csődöt mondott. A megfeszített Krisztusba vetett hit birtokában Istennel együtt diadalmaskodunk a szenvedések és még a halál fölött is.

Ez nem jelenti azt, hogy a hit által teljesen megtaláltuk a kereszt értelmét. Az továbbra is felfoghatatlan marad, de szenvedéseinket mégis Krisztushoz és az Ő keresztjéhez kapcsoltuk és így életünk Krisztussal halad és tudjuk, az ő útja az örök dicsőségbe vezet. Így számunkra a Krisztus követés és a kereszt szorosan összetartozik. Krisztus keresztútján kívül nincs más út, amely üdvösségbe vezet. Krisztus keresztje nélkül így minden kereszt csak fenyegető átok, a sors kegyetlen és értelmetlen játéka. A kereszt életünk valósága. Ezen még a hit sem változtat. Krisztus keresztje viszont távlatot nyitott számunkra, megnyitotta azt az utat, amely a szenvedéseken át az örök üdvösségbe vezet.

Évközi 24. vasárnap

Olvasmány: Kiv 32, 7–11. 13–14;

Szentlecke: 1 Tim 1, 12–17;

Evangélium: Lk 15, 1–32.

Bevezető a szentmise kezdetén

Az evangéliumok ismételten beszámolnak arról, hogy Isten végtelenül örvend, ha a bűnös megtér és irgalomért hozzá esdekel. Jézus Krisztus kínszenvedése és halála tanúbizonyság arra, hogy Istennek semmi sem drága, ha a bűnös megtéréséről van szó.

Isten emberszerető jósága annyira meglepő, hogy azon egykor Jézus kortársai is megütköztek és az mindig felkavarja sajátos értékrendszerünket is. Nem tudunk mit kezdeni Isten határtalan emberszeretetével. Annyira szívén viseli a bűnös sorsát, hogy még életét sem kíméli, ha megmentéséről van szó. Addig jár utána, amíg meg nem találja. Isten számára mindenki egyformán fontos, mégis olyan odaadóan jár a bűnös után, mintha csak ő lenne az egyetlen a világon, akivel törődnie kellene.

Isten végtelen szeretetének tükrében vizsgáljuk felül ragaszkodásunkat iránta. Vajon egyáltalán ragaszkodunk-e hozzá? Vagy talán elfeledjük, hogy Isten a legnagyobb jótevőnk és a leghűségesebb barátunk?

Szentbeszéd

Örüljetek velem

Lk 15, 9

Evangéliumi szakaszunk mindhárom példabeszéde Isten határtalan emberszerető jóságát igyekszik feltárni. Itt Isten örömhírének legörömtelibb szakaszával van dolgunk: evangélium az evangéliumban – hangoztatja több szentírás-magyarázó. Az elveszett és megkerült bárány, az elveszett és megkerült drachma, a tékozló és megtérő fiú példabeszédében Isten túláradó öröme jut kifejezésre az „elveszett és előkerülő”, az Istentől eltávolodott és a hozzá visszatérő ember felett. Jézus mindhárom példabeszédében azt az örömhírt hirdette, hogy Isten szereti az embert, keresi még a legszegényebb és legtévelygőbb ember társaságát is, és mindig örvend az ő barátságának. Jézus földi életében mindig ezt tanította a Jeruzsálembe vezető úton. Küldetése tudatában kereste a betegeket, a szegényeket, az elhagyottakat, a bűnösöket, „hogy világosságot adjon az embereknek, akik a sötétségben és a halál árnyékában élnek” (Lk 1, 79).

Jézus küldetése az elesettekhez szólt. Honfitársai előtt a názáreti zsinagógában egykor ezt világosan bejelentette:

„Az Úr lelke van rajtam, mert fölkent engem,

Elküldött, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek,

s hirdessem a foglyoknak a szabadulást,

a vakoknak a látást,

hogy felszabadítsam az elnyomottakat...” (Lk 4, 18)

Evangéliumi szakaszunk példabeszédeiből kitűnik, hogy Isten végtelenül irgalmas az ember iránt és még a legelvetemültebb bűnösökkel is szívesen keresi a barátságot, hogy megmentse lelküket. A jó pásztorok mintájára árkon bokron keresztül, még a szúrós tövises bokrok között is kész felkeresni a tékozló fiúkat és lányokat, csakhogy megmenthesse őket. A legnagyobb odaadással és gonddal keresi őket, akárcsak az evangéliumi özvegyasszony a korábban nehezen összekuporgatott és időközben elveszett egyetlen drachmáját.

A farizeusok és írástudók képtelenek voltak felfogni Jézus örömhírét Isten határtalan és emberszerető jóságáról. Nem értették Isten örömét a megtérő bűnös miatt. Nem értették, hogy Jézus szóba állt a bűnösökkel és közös asztalnál étkezett velük. „A jámborok” inkább maguk közt akartak lenni és mindig úgy gondolták, hogy Isten az ő oldalukon áll. Ezért „a törvény nevében” mindig előszeretettel szólták meg a bűnösöket és kifogásolták „mások” helytelen magatartását. Nem értették meg, hogy Isten egyformán felragyogtatja fénylő napját jókra és gonoszokra és soha sem tesz különbséget „jók” és „gonoszak” között, mert mindannyian egyformán megváltásra szorulnak, egyformán hordozzák az élet terheit és mindannyian egyformán szenvednek az eljátszott pillanatok és bűnök súlya miatt.

Isten szeretetét „a szentek”, „a jók”, a kedves és szeretetre méltó emberek iránt még értenénk, de ki érti meg a bűnösök és elvetemültek iránti jóságát? Mégis szó sem lehet arról, hogy Isten csak a jó, kedves és szimpatikus embereket szereti. Evangéliumi szakaszunk példabeszédei ennek az ellenkezőjéről igyekeznek meggyőzni bennünket. Isten előszeretettel viseltetik a bűnösök iránt: „Mondom nektek, (éppen így) nagyobb öröm lesz a mennyek országában egy megtérő bűnösön, mint kilencvenkilenc igazon, akinek nincs szüksége rá, hogy megtérjen” (Lk 15, 7).

Isten felfoghatatlan emberszerető jósága mégis eljátszható, még pedig úgy, hogy ha nem próbáljuk meg azt utánozni. Isten szerető jóságát és bűnösök iránti magatartását utánozni nem egyszerű dolog. Ez a magatartás azt követeli tőlünk, hogy a megsegítés szándékával közeledjünk a bűnösökhöz, és ne úgy, mint valamiféle törvényszéki bíró az eléje vezetett és tetten ért vádlotthoz. Vajon hányszor ítélkezünk szívtelenül az életüket eljátszó tévelygők és elvetemült bűnösök felett? Hajlamosak vagyunk az ítélkezésre. Isten nem ilyen hajlandóságról tanúskodik: „Atyja már messziről meglátta, és megesett rajta a szíve. Eléje sietett, nyakába borult, és megcsókolta” (Lk 15, 20).

Evangéliumi szakaszunkban még csak nem is a tékozló fiú megtérésén, bűnbánatán van a hangsúly, hanem Isten jóságos közeledésén az elveszett és bűnbe süllyedt ember felé. Példabeszédünkben fontos sorrend: előbb találkoztunk benne az isteni előzékenységgel a bűnös iránt és csak aztán jött a bűnvallomás, a bánat, az elszámolás.

Egészen másképp jár el az ember. Általában előbb erkölcsi prédikációkkal közeledik társához, mielőtt segítene rajta. Kioktatja. Előbb bűnvallomást és bűnbánatot követel. Egészen más az isteni magatartás. Emberszerető jóságát soha sem köti előfeltételekhez. Isten előbb saját jóságát mutatja meg a bűnösnek és aztán várja el, hogy az megjavuljon.

Ez az isteni magatartás a mindennapi életben többféleképpen utánozható. Sok konfliktussal találkozunk a családban: a házastársak, a szülők és gyermekek, az idősek és a fiatalok között. Környezetünkben is vannak tékozló fiúk és lányok. Talán hozzátartozóink és barátaink között is. Vajon családunkban hazatérhet-e a tékozló fiú, a félrelépett lány, a tévelygő? Meglátjuk-e őket messziről? Megesik-e rajtuk a szívünk? Elébük sietünk-e segítőkész és jóságos szeretettel?

Isten így jár el! Mindig elénk siet, nyakunkba borul, megcsókol, még mielőtt valamit is mondhatnánk neki. Atyai szeretettel vezeti be a bűnöst a szülői házba és örömében vidám lakomát rendez egész háza népe számára.

Évközi 25. vasárnap

Olvasmány: Ám 8, 4–7;

Szentlecke: 1 Tim 2, 1–8;

Evangélium: Lk 16, 1–13.

Bevezető a szentmise kezdetén

A pénzgazdálkodás komoly szakismereteket igényel. Aki fiatalon és jól elsajátította a pénzkezelés technikáját, az nem egykönnyen jut csődbe, azt később kevesebb anyagi csalódás és veszteség éri az életben.

A pénz helyes kezelése nemcsak gazdasági szempontból érdekes és fontos, hanem a keresztény lelkiség szempontjából is. A vagyon mindig nagy kísértés, és a pénzzel, mivel ez nagy hatalom, könnyen vissza lehet élni.

Szentmisénk szentírási szakaszai óvnak a pénz imádatától, elítélik az anyagias lelkületet és a javak Isten akarata szerinti felhasználására szólítanak.

Szentbeszéd

Nem szolgálhattok Istennek és a mammonnak

Lk 16, 13

Szentmisénk olvasmányában Ámosz próféta megrendítő keménységgel ostorozza korának csalóit és kegyetlen kizsákmányolóit. Szemükre veti, hogy szorongatják a szűkölködőket és eltiporják a szegényeket (Ám 8, 4). A templomba is csak azért járnak, hogy ott üzleteljenek. Meghamisítják a mérleget és kihasználják a nyomorgók kiszolgáltatott helyzetét: agyondolgoztatják őket, alacsony és nevetséges bért fizetnek nekik. Elítélte mindazokat, akik elvetették az igaz „mércét”, nem az igaz Isten törvényeihez igazították tetteiket, a hamis istenek szolgálatára szegődtek, a mammonnak, a pénz istenének hódoltak és ezt bálványozták. Ámosz a nép szemére vetette, hogy elfelejtkezett az Úrról, saját vezérlő Istenéről, könnyelmű lett és tévhitre tért. Eltévelyedett, mert azt gondolta, hogy a pénz irányítja és tartja fenn a világot.

Ámosz 2700 éves kritikája időszerű. Az aranyborjút ma többen imádják mint valaha. Gazdasági életünk irányítója a profit. Olykor már még az emberi kapcsolatok is csak a jövedelem és nyereség függvényei. Nemegyszer még legártatlanabbnak tűnő beszélgetéseink is csak anyagias vágyaink ösztönös kielégítését célozzák. Néha úgy tűnik, mintha már teljesen az önzés irányítaná a világot és Ámosz kora óta ezen a téren semmi sem változott volna.

Az egyik kis tanulságos történetben olvastam. Valaki nagyon elkeseredett a világban tomboló szeretetlenség láttán. Rabbijához fordult. Elpanaszolta neki, hogy az emberek mind gonoszak, önzők és erőszakosak, elidegenedtek egymástól és senki sem törődik a másikkal. Erre a rabbi az ablakhoz vezette panaszos vendégét, az utcára mutatott és megkérdezte tőle, hogy ott mit lát. Rohanó embereket, akik dolgaik után futnak és figyelemre sem méltatják egymást – felelte a panaszos. Kevesen és ezek is csak futtában köszöntik egymást, legfeljebb pár szót váltanak, és pillanatokon belül rohan mindenki a maga útján – folytatta. A rabbi nyugodtan végighallgatta a hosszú választ, majd egy darab ezüstlemezt vett elő, és az ablaküveg mögé tartva újra megkérdezte méltatlankodó társát, hogy most mit lát. A panaszos férfi habozás nélkül válaszolta: egy tükröt és benne saját magamat. A rabbi erre komolyan megszólalt: No, látod, ilyen az ember! Elég neki egy kis darab ezüstlemez és többé már semmit sem lát önmagán kívül.

Elgondolkodtató történet. A világ szeretetlensége és önzése miatt panaszkodó ember a rabbi ablakából meglátta az utcán futkározó társait. Látta egymásra utaltságukat és arra is rájött, hogy szükségük van egymásra. Az ember közösségi lény és egyik sem létezhet a másik nélkül. Csak közösségben lehet szép és jó az élete. A pénz: az arany és ezüst viszont elzárja tekintetüket egymástól. Az ember a pénztől nem látja társát, a pénz miatt nem ismer többé se Istent, se embert, nem veszi észre az igazi emberi értékeket, figyelmen kívül hagyja az örök életet. Az ember a pénz miatt önmagát látja saját keze művének tükrében.

Szentmisénk evangéliumi szakasza a javak okos felhasználására int. Első pillantásra úgy tűnik, mintha példabeszédünkben az Úr azért dicsérte volna meg a talpraesett és okos evangéliumi intézőt, mert ügyesen kivágta magát szorult helyzetéből. Ez az intéző úgy gondolta, hogy ha már úgyis elcsapják, hát kihasználja lehetőségét, elengedi ura adósainak tartozásait és ezzel barátokat biztosít maga számára a jövőre.

Ezt az eljárást mégsem helyeselhetik sem a bűnüldöző szervek, sem a fináncok. Mi sem értünk vele egyet. Példabeszédünk mihaszna intézője mégis dicséretben részesült, mert ha nem is járt el tisztességesen, mégis okosan és találékonyan igyekezett elkerülni a rá váró és őt fenyegető ítéletet. Jézus a példabeszédben nem helyeselte az intéző kifogásolható magatartását. Sokkal inkább szembeállította abban a halhatatlan és igaz Istent a mulandó és hamis mammonnal: „Nem szolgálhattok az Istennek és a mammonnak” (Lk 16, 13). A pénz mindig Isten ellenlábasa és elzárja a hozzá vezető utat. Szükséges rossz. Személyes biztonságunk és földi jólétünk érdekében valóban nélkülözhetetlen és jogosan gyűjthető. Mégis Isten ellenlábasa, sátáni dolog, mammon, ha elvonja figyelmünket az égiekről és átveszi Isten helyét szívünkben. A nagy kérdés: Kinek szolgálunk? Istennek vagy a mammonnak?

Martin Buber írja egyik könyvében (Die Erzählung der Chassidim, Zürich 1949, 671.o.): „Ropsicban, Naftali rabbi városában a gazdagok őröket szerződtettek és éjszakánként velük őriztették a város peremén álló magányos birtokaikat és villáikat. Naftali rabbi az egyik késő estén éppen ezen a város széli erdő szélen sétált, amikor egy ilyen járőrrel találkozott. Szóba állt vele és megkérdezte tőle, hogy kinek a szolgálatában áll. A járőr közölte gazdája nevét, majd nyomban visszakérdezett: „És kinek a szolgálatában járkálsz te itt”? A kérdés meglepte a rabbit és csak késlekedve válaszolt: „Eddig még senkinek sem állok a szolgálatában”.

Vajon nem találhat valamennyiünket szíven a kérdés: Kinek szolgálsz? Az evangéliumi intézőhöz hasonlóan mindannyian Istentől nyertük vagyonunkat: ki többet, ki kevesebbet. Valamennyien pénzkezelői vagyunk a Földön. A pénz önmagában nem rossz. Az még nem baj, ha bőségesen rendelkezünk vele. A keresztények is lehetnek gazdagok, ez nekik sem tilos, de sohasem válhatnak a pénz megszállottjaivá. Mégis tudniuk kell, hogy minden gazdagságuk ellenére, Isten kezéből élnek és az ő pénzét használják. A sajátjuknak mondott pénz, csak használati eszköz kezükben, amellyel barátokat kell szerezniük arra az esetre, amikor majd el kell hagyniuk mindent és üres zsebbel, nincstelenül szállásért kell kopogniuk az örök hajlékban.

A Caritas-gyűjtések alakalmával ezért először megköszönjük Istennek, hogy több-kevesebb jóval megajándékozott minket, de ugyanakkor arra törekszünk, hogy javainkat másokkal megosszuk és így barátokat szerezzünk az égben. Mindenkinek a lelkiismerete mondja meg, hogy ezt hogyan és miként tegye.

Minden gazdagságunk ellenére Isten ideiglenes vagyonkezelői vagyunk és maradunk a Földön mindhalálig. A halál után semmit sem vihetünk magunkkal és számot kell adnunk sáfárkodásunkról az Istentől kapott javakkal. Ezért úgy kell gazdálkodnunk azokkal, hogy Isten majd befogadjon minket az örök hajlékba.

A nagy elszámoláskor bizalommal töltsön el, hogy Isten nemcsak szigorú és igazságos bíró, de végtelenül jó és irgalmas szívű Atya is.

Évközi 26. vasárnap

Olvasmány: Ám 6, 1a. 4–7;

Szentlecke: 1 Tim 6, 11–16;

Evangélium: Lk 16, 19–31.

Bevezető a szentmise kezdetén

Jézus Krisztus egyháza egyformán nyitva áll mindenki előtt. Mindenkinek egyformán helye van benne: a szegényeknek és a gazdagoknak, az egyszerűeknek és az előkelőknek, a haladó szelleműeknek és a konzervatívoknak. Az egyházban senki sem részesülhet előnyben és mindenkit egyformán köteleznek a törvények.

Ennek ellenére Isten mégis mindig a szegények és az elhagyatottak oldalán áll. Előtte minden ember szegény koldus és halandó. Mi vagyunk a szegények, akiknek hirdetik az evangéliumot, amelyet ha elismerünk Isten országának állampolgáraivá válunk és joggal számíthatunk az Istenfiak égi örökségére.

Szentbeszéd

Ő itt vigasztalódik, te pedig odaát gyötrődöl

Lk 16, 25

Régi hagyomány az őszi betakarítás utáni hálaadás. Ilyenkor a templomokban többfelé felékesítik az oltárt és körül rakják azt a mezők és kertek legszebb virágaival és gyümölcseivel. A hívők ünnepélyesen megköszönik Istennek az évi termést: a kenyeret és a bort, a zöldségféleségeket és a gyümölcsöket, a takarmányféleségeket és a gabonaféléket, az állati- és hústermékeket. Oltár elé viszik Isten adományait, és lélekben a pappal együtt imádkozzák a felajánlási imát: „Áldott vagy, Urunk, mindenség Istene, mert a Te bőkezűségedből kaptuk a kenyeret. Felajánljuk néked mint a Föld termését és az emberi munka gyümölcsét”. A hálaadásnak ez a formája abból a korból származik, amikor a legtöbben földműveléssel foglalkoztak.

A felnőtt keresztények azonban az ipari társadalmak idején és a modern nagyvárosok gyárai és üzemei közepette is tudják, hogy Isten minden jótéteményéért köszönettel tartoznak neki. A régi hagyományokat képesek új tartalommal megtölteni.

Ma nem csak a föld terméséért mondunk köszönetet. Isten elé hozzuk egész évi munkánkat és fáradozásunkat, munkánk minden eredményét a gyárakban és az üzemekben, a cégekben és az irodákban.

Nem csak arról van itt szó, hogy Istennek hálát adunk a javakért, a többé-kevésbé jól működő ipari társadalomért, a munkáért és ezek termékeiért, a bőséges választékért és a magas életszínvonalért, de szó van itt eredményeink helyes értelmezéséről és azok szemléletéről, a hozzájuk fűződő viszonyunkról és a javak elosztásáról, és arról a személyes felelősségről, amely leginkább a javak helyes kezelésében jut kifejezésre. Evangéliumi szakaszunk ebben is eligazítást kínál.

Valamennyien hajlamosak vagyunk arra, hogy evangéliumi szakaszunk figyelmeztetését csak a gazdagokra vonatkoztassuk. Hamarosan elfelejtjük, hogy az evangélium minden emberhez szóló üzenet. Így evangéliumi szakaszunk sem vonatkozhat csak a tékozló és irgalmatlan szívű dúsgazdagokra. Egyébként a gazdagok között többen vannak, akik lehetőségeiket kihasználva sok jót tesznek és vannak közöttük olyanok is, akik meglehetősen igénytelenül élnek.

A dúsgazdagról és a szegény Lázárról szóló példabeszédben olyan általános gondolkodásról és magatartásról van szó, amely gazdagoknál és szegényeknél egyformán előfordulhat. Elítéli a felületes és közömbös életmódot, azt a helytelen gondolkodást, amely főleg csak az eszem-iszommal törődik, megfeledkezik a halálról és az eljövendő örök életről.

Anyagi helyzetüktől függetlenül az ilyen emberek valóban hasonlítanak azokhoz az esztelen gazdagokhoz, akik a szentírási példázat szerint bőséges elragadtatásukban hatalmas építkezésekbe kezdtek és nem számoltak sem saját halálukkal, sem a sáfárkodásukat számon kérő Istennel, hanem így beszéltek: „Ember, van annyid, hogy sok évig elég. Pihenj, egyél, igyál, s élj jól” (Lk 12, 19)! Ők napjainkban gyakran feltűnően érzékenyek az utcán kóborló kutyák sorsa iránt, de már alig veszik észre az útszélen nyomorgó szegényt. Nemegyszer szemet hunynak a valóság előtt és vakon haladnak el a féktelen kizsákmányolás mellett. Nem tesznek semmi rosszat, csak éppen elmulasztják azt a jót, amelyre képesek lennének. Azzal védekeznek, hogy jóléti társadalmunkban az anyagi szükségben szenvedőkről alaposan gondoskodik az állam: élelemről, lakásról, ruháról, taníttatásról stb. Ők nem felelősek embertársaik nyomora és szüksége miatt. Mindannyian felelősek vagyunk a közéleti állapotokért.

De a szegény Lázárok is gondolkodhatnak helytelenül, ha a személyes és lelki nehézségekkel küzdő embertársaikat magukra hagyják. Van elég tanácsadó szerv és szakember, forduljon ki-ki ahhoz – mondják. Ők nem veszik észre a magányosságban szenvedőket. Mindannyian érzéketlen dúsgazdagok vagyunk, ha nem vesszük észre kapunk előtt a mai szegényeket.

Szentmisénk evangéliumi szakasza az elkövetkezendő időkre figyelmeztet: Gondoljunk Istenre és a halálunk utáni életre! Az evilági dolgok élvezetében egyaránt elmerülhet szegény és gazdag. Mindannyian süketté válhatunk Isten üzenetére. Könnyen előfordulhat, hogy nem hallgatunk többé sem Mózesre, sem a prófétákra, de még az Isten Fiára sem!

Ma megköszönjük Istennek a tőle kapott javakat. Ugyanakkor Igéjének fényénél a földi javak helyes kezelésére és felhasználására is keressük az égi üzenet útmutatásait. Vajon hajlandók vagyunk-e Isten üzenetére bűnbánatot tartani? Mennyi az elmulasztott jó, amit megtehettünk volna, de nem tettünk meg? Isten üzenete felhívja figyelmünket az anyagi jólétből eredő Isten és örök élet iránti közömbösségünkre. Isten azt akarja, hogy akkor se feledkezzünk meg róla, ha jól megy sorunk.

A gazdagság nagy veszély, de hatalmas lehetőség is, ha valóra váltjuk előző vasárnapi evangéliumi szakaszunk felszólítását: „Szerezzetek magatoknak barátokat a hamis mammonból, hogyha majd elfogy, befogadjanak benneteket az örök hajlékokba” (Lk 16, 9).

Évközi 27. vasárnap

Olvasmány: Hab 1, 2–3; 2, 2–4;

Szentlecke: 2 Tim 1, 6–8. 13–14;

Evangélium: Lk 17, 5–10.

Bevezető a szentmise kezdetén

A keresztények örömmel tesznek eleget vasárnapi kötelezettségüknek. A szentmisén Istent imádják, dicsőítik és magasztalják. Köszönetet mondanak Istennek boldogító szeretetéért és bőkezű adományaiért.

Terménybetakarítási hálaadó ünnepünkön különösen a szőlőhegyek, mezők és kertek terméséért mondunk köszönetet Istennek. Tudjuk, hogy nélküle semmire sem megyünk. Mindannyian Isten kezében vagyunk és tőle kapunk minden jót: a föld termését, a sikert, a szerencsét, állást és egészséget.

Forduljunk hozzá bizalommal és adjunk hálát Isten összes adományaiért. Ha pedig túl büszkék voltunk és eddig mindent Isten nélkül, csak saját erőkből akartunk elérni, akkor most forduljunk hozzá és kezdjük el vele jövőnk építését. Segítségére mindig számíthatunk, és ő sohasem hagy el minket.

Szentbeszéd

Haszontalan szolgák vagyunk

Lk 17, 10

Jézus többször lépett fel radikális követelésekkel. Elvárta, hogy még ellenségeinknek is megbocsássunk, nem hétszer, hanem hetvenszer hétszer. Minden követőjének kemény kereszt hordozást helyezett kilátásba. Többektől megkövetelte, hogy hagyják el miatta anyjukat és apjukat, testvéreiket és családjaikat, ha akadályt jelentenek Krisztus követésében. Minden tanítványától szolgálatkészséget és áldozatot várt.

Az apostolok csak folyamatosan ismerték meg Jézus komoly követeléseit. Lassan kezdett nyilvánvalóvá válni előttük, hogy Jézus komoly követeléseinek teljesítéséhez hit, méghozzá erős hit szükséges. Idővel kezdték átérezni hitük gyengeségét és arra is rájöttek, hogy mennyire késedelmesek Jézus parancsainak teljesítésében. Ezért hitük növekedését kérték az Úrtól. Úgy érezték, hogy erős hit nélkül képtelenek Jézus útján járni.

Ezt a hitbeli gyengeséget, Jézus tanítványaihoz hasonlóan, mi is többször átérezzük. Átérezzük, hogy Isten parancsainak teljesítéséhez mély hitre van szükségünk és ez hiányzik belőlünk. Nem merünk kellőképpen ráhagyatkozni Istenre. Szánkkal valljuk ugyan, hogy bízunk benne és tőle várunk mindent, de valójában inkább ráhagyatkozunk a biztosító társaságokra, önmagunk erejére, szorgalmunkra és keresetünkre. Hiszünk ugyan az isteni gondviselésben, mégis hamarosan kétségbe esünk, ha szembe találjuk magunkat a világ sötét hatalmasságaival. A csernobili katasztrófa annak idején sok keresztényt is rémületbe ejtett.

Azt is tudjuk, hogy Isten mindenkihez egyformán jó és irgalmas, mi mégis kategóriákba soroljuk embertársainkat: megkülönböztetünk jókat és gonoszakat, barátot és ellenséget. Hisszük ugyan, hogy Jézus Urunk és Királyunk, mégis előszeretettel válogatunk a földi bálványok és „istenek” között. Emlegetjük Isten megbocsátó jóságát és irgalmát, de amikor valóban bíznunk kellene benne és rá kellene hagyatkoznunk, akkor vonakodunk és félünk kezébe tenni sorsunkat. A hit gyengesége mindannyiunkat kísért.

Szentmisénk evangéliumi szakaszában a tanítványok hitük megerősítését kérték Jézustól, az Istenre való ráhagyatkozás bizalmát: „Növeld bennünk a hitet”. Jézus erre mustármaghoz hasonlította tanítványai hitét és megnyugtatta őket, hogy még az ilyen parányi hittel is hegyeket lehet mozgatni: lehet istenes módon élni és óriási tetteket véghez vinni. Ugyanakkor óvott az Istentől való bérkövetelésektől. Utalt arra, hogy a hívő ember nagy tettei után is csak Isten rabszolgája, aki legfeljebb kötelességét teljesítette és ezért semmiféle jutalmat sem követelhet urától. A szolga nem léphet követelésekkel ura elé. Ezzel a keleti stílusú és korabeli hasonlattal Jézus arra figyelmeztetett, hogy az ember mindig Istentől függ és csak ajándékaira várhat, de sohasem követelődzhet. Az ember sohasem lehet beképzelt. Még akkor sem hetvenkedhet Isten előtt, ha látszólagos hite és állítólagos vallásos élete arra feljogosítani látszik.

Hitünk és tanúságtételünk mindig túl gyenge ahhoz, hogy arra büszkék lehetnénk. Szent Pál apostol az egyház egyik legkiemelkedőbb egyénisége, aki igazán sokat fáradozott Krisztusért és hősies fokban tett róla tanúságot, mégsem átallotta az ember Isten előtti helyzetét imigyen leírni: „Isten kegyelméből vagyok az, ami vagyok, s rám árasztott kegyelme nem maradt bennem hatástalan. Többet fáradoztam mindegyiküknél, igaz ugyan, hogy nem én, hanem az Isten kegyelme, amely velem van” (1 Kor 15, 10). Isten előtt természetes dolog, ha belénk oltott kegyelmét felhasználva tanúságot teszünk róla. Nem várhatunk érte semmiféle kiváltságot, mert csak kötelességünket teljesítettük.

Jézus kemény figyelmeztetése korunkban különösen időszerű és valóságos provokáció. A mai keresztényeket, „gonosz” környezetük láttán különösen fenyegeti a veszély, hogy önmagukat „jóknak”, „lelki gazdagoknak” képzelik és „teljesítményeik” miatt Istent adósuknak vélik. Ezért követelésekkel lépnek fel vele szemben. Szemrehányásokkal illetik Istent, ha nem segíti őket és felróják neki vallásos életüket, imáikat, templomba járásukat és azt, hogy megtartották parancsait. Úgy gondolják, hogy megadták Istennek, ami neki járt és ezért most rajta a sor, hogy viszonozza nekik, amit kötelességszerűen Istenért tettek!

A teljesítményekre való hivatkozás egykor Péter apostolt is megkísértette. Így fordult Urához: „Nézd, mi mindenünket elhagytuk és követtünk téged. Mi lesz hát a jutalmunk” (Mt 19, 27)? Jézus a szőlőmunkásokról szóló példabeszéddel oktatta ki Pétert és társait: Isten jutalma nem igazodik az emberi teljesítményekhez. Amit az ember Istennel szemben bérjutalomnak nevez, az mindig az isteni jóság ajándéka. Isten nem üzletel és nem kufárkodik az emberrel. Ő mindig csak nagyvonalúan ajándékozik!

Isten ajándékait mindannyian megkapjuk, ha azt alázatos és készséges szívvel fogadjuk; ha van bennünk készséges és alázatos szív Isten iránt! Ez hit. Valójában mindig csak szegényeket lehet megajándékozni. Isten mindig azzal számol, hogy az ember őszinte önmaga iránt és belátja Isten előtti szegénységét, minden gyengeségét és tehetetlenségét, és így megajándékozhatja őt.

Évközi 28. vasárnap

Olvasmány: 2 Kir 5, 14–17;

Szentlecke: 2 Tim 2, 8–13;

Evangélium: Lk 17, 11–19.

Bevezető a szentmise kezdetén

A szükség sok olyan dologra megtanítja az embert, amire korábban nem gondolt: türelemre, lemondásra és alázatra. A szenvedések általában megtanítják az embert hinni és imádkozni. A szükség és nyomor mégis ritkán nevel hálás lelkületre. A jólétben hamarosan megfeledkezünk egykori kiszolgáltatott helyzetünkről, megfeledkezünk gondviselő és szabadító Istenünkről, az Isten iránti háláról és kötelező imádatáról.

Szentmisénk evangéliumában a tíz leprás meggyógyításáról hallunk, akik közül csak egyetlen idegen tért vissza Jézushoz, hogy megköszönje neki a visszanyert egészséget. Jézus ekkor nem mulasztotta el megkérdezni: „Nem tízen voltak, akik megtisztultak? Hát a kilenc hol maradt? Nem akadt más csak ez az idegen, aki visszajött volna, hogy dicsőítse az Istent” (Lk 17, 17–18)?

Isten irgalmas jóságát a legtöbben megtapasztaltuk. Vajon megköszöntük-e Istennek a tőle kapott javakat?

Szentbeszéd

Nem akadt más, aki visszajött volna, hogy hálát adjon Istennek, csak ez az idegen

Lk 17, 18

A tíz leprás meggyógyításáról szóló evangéliumi történetből azonnal megérthető, hogy abban a hálátlanságról van szó. A súlyos betegségüktől megszabadult leprások közül egy idegen vette magának a fáradságot és tért vissza Jézushoz, hogy megköszönje neki csodálatos felépülését. A többi kilencnek ez eszébe se jutott, pedig elég okuk volt rá, hogy megköszönjék Jézus jótéteményét. Tíz közül kilenc hálátlannak bizonyult. Csak az idegen, a szamaritánus járt el helyesen: visszatért gyógyító Mesteréhez és megköszönte neki visszanyert egészségét. A történet tanulsága világos: Cselekedjünk a tisztességes szamaritánushoz hasonlóan és legyünk hálásak Isten jótéteményeiért.

Az említett szamaritánus visszatért jótevő Urához és köszönetet mondott neki. De vajon mennyire vagyunk mi hálásak? Él-e bennünk a szamaritánus hálás lelkülete, vagy olyanok vagyunk, mint a „többi kilenc”, amelynek ugyancsak elegendő oka volt a hálára, de mégsem köszönte meg Isten jótéteményét?

Néha úgy tűnik, hogy napjainkban sok a hálás ember, hiszen rengeteg udvariassági formát használunk: „köszönöm”, „köszönöm szépen”, „ezer köszönet és hála”, „ezt igazán soha sem fogom elfelejteni neked”, „ezért örökké hálás leszek”, „Isten fizesse meg jóságodat” stb. Mégis azt kell mondanunk, hogy valóban kevés az igazán hálás ember. Ha az udvarias kifejezésekkel olykor nem is fukarkodunk, azért még az igazi hálás lelkülettől távol állunk. Olykor az említett formaságoknak semmi közük sincs az igaz hálás lelkülethez.

Jézus a mai evangéliumban egészen más hálára célzott. Ez a hála az Istenhez fűződő bensőséges, őszinte, alapvető és mély lelki kapcsolatban nyilvánul meg. Nem merül ki az udvariassági törvények hűséges és külsőséges teljesítésében. A külsőséges előírásokat az evangéliumi kilenc leprájától megtisztult ember pontosan végrehajtotta: Jézus parancsának megfelelően és a törvény előírásának értelmében elmentek és megmutatták magukat a papoknak. Kötelességüket szigorúan teljesítették, Jézus mégsem volt megelégedve velük. A hálátlan emberek megszemélyesítői lettek. Magatartásukból kiolvasható, hogy a szokásoknak és előírásoknak megfelelően és korrektül eljáró emberek még nem hálásak. A kimért és korrekt viselkedés nemegyszer leplezett önteltséget és büszkeséget takarhat. Az ilyen emberek nemegyszer túlbecsülik erőiket és teljesítményeiket. Többen úgy állnak Isten és ember elé, mintha egyikükre sem lenne szükségük. A valóság azt mutatja, hogy nagyonis nagy szükségünk van másokra. Kitől vannak erőink, javaink és képességeink? Honnan származnak lehetőségeink? Tekintsünk csak vissza az elmúlt évekre! Mit adtunk másoknak és mégis mennyi sokat kaptunk tőlük a szellemiek, az anyagiak és a lelkiek téren?

Még életünket is másnak köszönhetjük: szüleinknek és végeredményben a teremtő Istennek. A kegyelmi élet és a keresztény hit ajándéka ugyancsak Isten szeretetének műve. Ezekért is hálával tartozunk Neki.

Hálásak vagyunk neki, ha már nem csupán parancsolatai holt betűinek engedelmeskedünk, hanem engedjük, hogy az evangélium szelleme és Krisztus Lelke irányítsa egész életünket. Hálásak vagyunk Istennek, ha már nem csak az udvariasság követelményei és a társadalmi konvenciók miatt vagyunk vallásosak, hanem emberi szegénységünk tudatában és teljes benső meggyőződésből. Hálásak vagyunk neki, ha már keresztény életfelfogásunk átjárta egész lényünket és az mindennapi tanúságtételünkben is megnyilvánult. A keresztény élet csupa hálaadás és istentisztelet. A hálás keresztények nem a jutalom reményében vallásosak és tesznek tanúságot hitükről. Még csak azt sem várják, hogy Isten szüntelenül elhalmozza őket javaival, hogy aztán legyen mit megköszönniük a gondviselő Istennek. Ők igyekeznek követni Jézust, akinek élete éppen azáltal lett hálaadás, hogy körüljárt jót cselekedvén és feláldozta érettünk önmagát. Az ilyen hálaadás istendicséret és egészen más síkon mozog, mint az udvariassági formaság, amely csak szigorúan a rideg előírásoknak engedelmeskedik. A szóban forgó evangéliumi hálás lelkületet mindig átjárja a paragrafusokba nem köthető szeretet. Szentmisénk evangéliumi szakaszában Jézus igazi és őszinte vallásos lelkületet vár tőlünk, amikor kérdésében a hálás lelkületet tulajdonképpen istendicsérettel írta körül: „Nem akadt más, csak ez az idegen, aki visszajött volna, hogy dicsőítse az Istent” (Lk 17, 18)? A hálás lelkület Isten dicsőítésében nyilvánul meg és erre mindannyian meghívást kaptunk.

Évközi 29. vasárnap

Olvasmány: Kiv 17, 8–13;

Szentlecke: 2 Tim 3, 14–4, 2;

Evangélium: Lk 18, 1–8.

Bevezető a szentmise kezdetén

Minden kopik: a gépek, a háztartási eszközök, a cipő, a ruha, az emberi szervezet. A kopás a lelki élet terén is megfigyelhető. Vallásos életünkben úgyszintén: ellankadunk az imában és Istenhez fűződő kapcsolatunkban. Ezt Jézus is tudta és ezért figyelmeztetet: „szüntelen kell imádkozni, és nem szabad belefáradni” (Lk 18, 1). Az imádságot még akkor sem szabad abbahagynunk, ha az néha fáradságos, unalmas és Istennél látszólag süket fülekre talál. Az imádság elhanyagolása komolyan veszélyezteti hitünket és így örök üdvösségünket, mert hit nélkül nincs üdvösség.

Szentmisénk elején tartsunk most rövid önvizsgálatot és kérdezzük meg önmagunktól, hogy hányszor imádkoztunk az elmúlt napok, hetek és hónapok folyamán? Talán már annyira elkopott hitünk, hogy nem is szoktunk imádkozni? Most itt az alkalom: felfrissíthetjük hitünket és újból elkezdhetjük a rendszeres imát.

Szentbeszéd

Szüntelenül kell imádkozni és nem szabad belefáradni

Lk 18, 1

Több mint két évtizedes eddigi papi működésem során azt tapasztaltam, hogy a plébániák küszöbét legtöbbször a szegények, a bajbajutottak és a segítségre szorulók lépték át. Közöttük sok szánalomra méltó, derék és becsületes emberrel találkoztam. Nemegyszer mégis elcsodálkoztam azon a rendkívüli ügyes és állhatatos szónoki tehetségen, amellyel néhányan céljaik elérését sürgették. Néhány közülük igen kiváló tehetséggel rendelkezett a pénzszerzés terén és kitűnően értette a szánalom keltés módját. Kinek ne esne meg a szíve azon, ha azt hallja, hogy valamely szülő gyermeke már napok óta semmit sem evett, csak sír és éhezik? Kinek ne esne meg a szíve a fájdalomtól gyötrődő gyermeken, akinek annyi pénze sincs, hogy hazautazzon elbúcsúzni haldokló édesanyjától? Ki bírja elviselni, ha hallja, hogy valaki csak hetek múlva jut pénzhez és már ma sincs miből eltartania magát? Hogyne segítenénk azokon, akiktől elloptak mindent vagy valamelyik telefonfülkében felejtették amúgyis lapos pénztárcájukat? Ki állhat ellen azoknak, akik ismerőseink és rokonaink otthonról küldött üdvözletét hozzák, csakhogy pártfogásba vegyük őket? Mások látványos vallásosságukat bizonygatták és hamarosan egyházi csoportokhoz csatlakoztak, csak azért, hogy célt érhessenek. Az ékesszólóktól legtöbbször csak gyors segéllyel lehetett megszabadulni.

A tapasztalat azt mutatja, hogy az erőszakos és rámenős tolakodók, akár igazi rászorulók vagy ártatlan csalók, előbb-utóbb célba érnek és megkapják, amit akartak. Feltűnő, hogy ezeket a mindig siránkozó és erőszakos kéregetőket még a Szentírás is támogatja. Szentmisénk evangéliumi szakaszában egy özvegyasszonyról hallottunk, aki olyan kiállhatatlanul ösztökélte az igazságtalan bírót és addig könyörgött neki, hogy az végül nem tehetett mást: meghallgatta kérését, csakhogy szabaduljon tőle és kibírhatatlan zaklatásától. A történetben csak az a zavaró, hogy itt valójában Isten és az ember kapcsolatáról van szó. A példabeszéd azt a látszatot kelti, mintha az imádság valóságos koldulás lenne, Isten kegyetlen és fukar bíró, aki végeredményben azért hallgatja meg kéréseinket, hogy szabaduljon zaklatásainktól. Furcsa elképzelés, de a példabeszéd valóban ezt a látszatot kelti. Az égi hatalmak kéretik magukat, hogy végül nagy kegyesen segíteni méltóztassanak! Az evangéliumi özvegy pogány, erőszakos és kibírhatatlan magatartására bátorít bennünket a Szentírás? Ez az evangélium szellemétől távol áll.

A helyes kérő imádság az Istennek szentelt élet. Jézus többi példabeszédeiből kitűnik, hogy Isten készséges szívvel hallgatja kéréseinket és egyáltalán nem kéreti magát. Ezt néha negatív példán keresztül szemlélteti a Szentírás. Jézus szerint még a gonoszok is tudnak jót tenni. Mennyivel inkább és végtelenül nagyobb mértékben Isten, aki szereti gyermekeit?

Jézus nemegyszer dicsérte a világ fiait, a gonoszokat és csalókat, akik a maguk módján okosabbak és törtetőbbek, mint a világosság fiai. Példaképül állította elénk a gonoszok állhatatosságát és erőszakos törtetését céljaik megvalósítására. Azt szeretné, ha Isten országának megvalósítása érdekében hozzájuk hasonló okossággal és energiával fáradoznánk. Evangéliumi szakaszunkban az igazságtalan bíró ugyancsak rossz ember: Istentől nem félt és embertől nem tartott! Mégis meghallgatta a zaklató özvegyasszony kérését. Isten még inkább meghallgatja kéréseinket.

A példabeszéddel Jézus a helyes kérő imádságra irányította figyelmünket. Néhányan úgy vélik, hogy Istent a kérő imádsággal meg kell győzni. Mások az összes szenteket mozgósítják annak érdekében, hogy imádságaik meghallgatást nyerjenek Istennél. (A szentek tiszteletének jelentőségéről itt most nincs szó!) Ismét mások ellenkezőjét állítják: az imának semmi értelme! Isten azt tesz, amit akar! Számunkra sincs más kiút: vegyük vállunkra sorsunkat és hordozzuk türelemmel keresztünket! Valamennyi figyelmen kívül hagyja, hogy Isten a mi mennyei Atyánk, aki mindenkinél jobban tudja, még saját magunknál is jobban, hogy mire van szükségünk. Gyermekei vagyunk, akik sokszor még azt sem tudjuk, hogy mi válik hasznunkra. Ahhoz, hogy helyesen imádkozzunk előbb valóban Isten gyermekeivé kell válnunk. Jézus mondotta: Ha nem lesztek olyanok mint a kisdedek, nem mentek be Isten országába. Ez számunkra most a kérő ima összefüggésében azt jelenti, hogy nem nyerjük el Isten ajándékát, az üdvösséget, ha nem leszünk gyermekei. Amikor a hívő ember kérő imával fordul Istenhez, azt teszi, amit a gyermek, amikor szüleire bízza magát: elmondja neki örömét, bánatát, beszél neki bajairól és sikereiről.

A kérő imával kifejezzük, hogy bízunk Istenben, hiszünk benne és merünk ráhagyatkozni. Ő tudja, hogy mire van szükségünk. Talán annyira tudjuk, hogy mi válik javunkra és mi visz bennünket közelebb hozzá és ajándékához, az üdvösséghez? Ki tudja mi válik javunkra: egészség, betegség, szegénység, gazdagság, siker, sikertelenség...? Mindezt az Isten tudja. Ez a felismerés Blaise Pascalt, a híres francia filozófust és matematikust arra késztette, hogy így imádkozzon: „Istenem, nem kérek tőled sem gazdagságot, sem szegénységet, sem egészséget, sem betegséget, sem életet, sem halált. De arra kérlek, hogy rendelkezzél vagyonom és szegénységem, egészségem és betegségem, életem és halálom fölött. Mindegy, hogy kezed áld vagy ver, csak azt az egyet add meg nekem, hogy mindig azt akarjam, amit te akarsz”. A híres filozófus felismerte, hogyan kell imádkozni: hittel, feltétlen és teljes ráhagyatkozással (bizalommal) Istenre.

Csak a hívő ember képes valóban és helyesen imádkozni. Kér és imádkozik, mert hiszi, hogy Isten látja szenvedéseit és hallja sóhajtásait. A hívő ember tudja, hogy Isten szerető Atyánk, aki együtt érez és szenved vele. Mégha kérése nem is nyert hírtelen meghallgatást, tudja, hogy Isten egyszer neki is igazságot szolgáltat: jóllakatja az éhezőket és megvigasztalja a sírókat. Eljön az igazságos Bíró és győzelemre segíti az igazságot. Legkésőbb ekkor mindenki megkapja, ami neki jár. Senki sem tudja, hogy ez az idő mikor következik be. Csak annyi bizonyos, hogy az valóban eljön. Eljön az Emberfia, akitől üdvösségünket várjuk. Akkor majd kiderül, hogy eljövetele üdvösségünkre vagy kárhozatunkra válik-e. Ez attól függ, „hogy amikor az Emberfia eljön, talál-e hitet a földön” (Lk 18, 8). Az ima hitünk jele, amely mindig Istenhez kapcsol.

Évközi 30. vasárnap

Olvasmány: Sir 35, 15b–17. 20–22a;

Szentlecke: 2 Tim 4, 6–8. 16–18;

Evangélium: Lk 18, 9–14.

Bevezető a szentmise kezdetén

Szentmisénk evangéliuma a templomban imádkozó farizeusról és vámosról szól. Lukács evangélista az igazi és őszinte vallásosságra irányítja benne figyelmünket: az ember valóságos helyzetére Isten előtt. Szent Ágoston ezzel kapcsolatosan írja: „A megtört szívűekhez közel van az Úr (Zsolt 34, 19). Ne keresd hát a magas hegyet, hogy közelebb kerülhess Istenhez. Ha felmagasztalod magad, Ő visszahúzódik; ha megalázod magad, Ő lehajol hozzád”.

Tanítása indítson önvizsgálatra. Vajon milyen lelkülettel állunk Isten elé? Büszkék és elbizakodottak vagyunk, mint példabeszédünkben a farizeus? Tudatában vagyunk-e gyarlóságainknak, úgy mint evangéliumi szakaszunkban a vámos? Jézus egyértelműen hirdette: „Aki magát felmagasztalja, azt megalázzák, aki megalázza magát, azt felmagasztalják” Lk 18, 14).

Szentbeszéd

Aki megalázza magát, azt felmagasztalják

Lk 18, 14

Rivalitásokkal naponta találkozunk. Szeretjük összehasonlítani szellemi és testi képességeinket, eredményeinket és javainkat mások gyarlóságaival és gyengeségeivel. Valamiben mindig különbek akarunk lenni másoknál. Szeretnénk különb fizetést, autót és házat, mint amilyennel szomszédunk rendelkezik. A győzteseket megtapsoljuk és jutalmazzuk. Valóban igazságtalanul járnánk el, ha a jó eredményeket és teljesítményeket nem jutalmaznánk és ismernénk el megfelelő módon. A munkás méltó a bérére, a kiváló teljesítmény a megfelelő elismerésre.

Szentmisénk evangéliumi példabeszédében Jézus mégis elmarasztalta a szorgosnak látszó farizeust, aki saját bevallása szerint valóban figyelemre méltó teljesítményeket vitt végbe: kétszer böjtölt hetente, vagyona tizedét a templomra és a szegényekre költötte. A vallásos élet terén ezek nem kicsi dolgok. Ki vállalkozik ma még ezekre? Olykor még a legkisebb önmegtagadásoktól is irtózunk és a kis pénteki áldozat is nehezünkre esik. Ki adja manapság vagyona tizedét a „templomnak”, a szegényeknek, a rászorulóknak? Németországban többen még fizetésük adójának 8–10 százalékát is sajnálják az egyháztól és megfeledkeznek a lelkiekről. A jóléti társadalom gazdagjai közül többen a kapzsiság miatt hivatalosan kilépnek az egyházból, hogy ne kelljen egyházadót fizetniük. Az evangéliumi farizeus teljesítménye minden elismerést megérdemel, mégsem nyerte el Isten tetszését, amikor imádkozni ment a templomba. A gőgös farizeus nem tetszett sem Istennek, sem embernek, mert saját teljesítményeit összehasonlította a másokéval, társai fölé helyezte magát és csak a rosszat látta meg bennük. Csúnyán viselkedett, mert mások viszonylatában akarta magát szenté avatni. Számára a többi ember mind rabló, csaló, igazságtalan és házasságtörő. Lenézte a mellette imádkozó társát, az ájtatoskodó vámost. Ez a vámos a farizeus jó ismerőse lehetett; másképpen honnan tudta a templomi félhomályban, hogy ki imádkozik mögötte? A farizeus sok jót tett, színigaz, viselkedése mégsem nyerte meg Isten tetszését és az számunkra sem szimpatikus, mert jótetteit arra használta fel, hogy összehasonlítva magát másokkal, kérkedjen velük, és mások fölé helyezze önmagát. A vallásos élet területén elért eredményeit arra használta fel, hogy megvesse és elítélje embertársait.

A teljesítményeire büszke farizeussal szemben az evangéliumi vámos semmiféle jócselekedetére sem hivatkozott. Magatartása a templomban mégis elismerést váltott ki Istenből és nekünk is szimpatikus. Nem voltak eredményei és Isten előtt sem tudott felmutatni semmit. Lesütötte szemét, mellét verte és így könyörgött bűnei bocsánatáért Istenhez: „Isten, irgalmazz nekem, bűnösnek” (Lk 18, 13). Gyarlóságai tudatában elismerte bűneit és még csak eszébe se jutott mentegetni azokat Isten előtt. Nem hasonlította magát össze másokkal, nem vádolt és nem ítélt el senkit. Tudta, hogy van neki éppen elég baja és elég azokkal törődnie. Magatartása rokonszenves. Elnyerte Isten és ember tetszését, még akkor is, ha Isten egyáltalán nem örvendezett bűnei és gyarlóságai miatt. A bűnök miatt nem lett Isten és ember kedvence, csak őszinte vallásossága és bűnbánata miatt.

A példabeszédet okulásunkra írták. Vajon mit tanulhatunk belőle? A bűnösök között is sok jó és derék keresztény emberrel találkozunk és vannak közöttük, akik őszintén és odaadóan igyekeznek a hit elvárása szerint valóban krisztusi módon élni. Többen közülünk komoly áldozatokat hoznak másokért, buzgón imádkoznak, keményen böjtölnek, betegeket látogatnak és nagylelkűen adakoznak. Néha valóban sok szép és jó eredménnyel rendelkezünk. Jézus mégsem hagy kétséget afelől, hogy Isten előtt utálatos dolog, ha valaki eredményeivel kérkedik, önmagát felmagasztalja és mások hibáit hánytorgatja. Nem szabad elfelejtenünk, hogy Isten előtt nem a teljesítmények számítanak elsősorban, hanem a lelkület, amellyel azokat véghezvittük, életünk és Isten és ember iránti magatartásunk. A hit és a vallásos élet milyenségéről van itt szó és nem a jócselekedetek mennyiségéről. Nem az a fontos, hogy mennyi jót tettünk, hanem az, hogy a mennyiségtől függetlenül milyen lelkülettel tettük azt a keveset, amit tettünk.

A hívő, jámbor, derék és rendszeresen templomba járó keresztényekkel mindannyiunkat fenyeget a veszély, hogy felmagasztaljuk saját tetteinket és összehasonlítjuk magunkat azokkal, akik kiléptek az egyházból vagy eltávolodtak tőle. Büszkék vagyunk vallásosságunkra és lenézzük gyarló embertársainkat. Néha még szóba se akarunk állni a bűnösökkel. Kirekesztjük őket magunk közül, ahelyett, hogy segítő jobbot nyújtva, szeretettel visszatérítenénk a helyes útra és befogadnánk közösségünkbe. Könnyen elfelejtjük, hogy a hit és vallásos élet megfogyatkozásáért a társadalomban és az önzéstől fertőzött közszellemért mindannyian felelősek vagyunk. Ezen kívül mennyi hibával és gyarlósággal rendelkezünk magunk is? Talán nincsenek mulasztásaink? Talán az evangéliumi vámossal nem kell mellünket vernünk bűnbánó lelkülettel: Isten, irgalmazz nekem, bűnösnek?! Ki ártatlan bárány közöttünk? Teljesítettük-e keresztény küldetésünket a családban, a közösségben, a társadalomban, a nevelés terén? Hogy állunk a keresztény tanúságtétel terén? Van-e bátorságunk közösen imádkozni: a templomban, a csoportokban, a baráti körben, a családban még akkor is, ha néha emiatt kigúnyolnak vagy kikacagnak bennünket? Van-e bátorságunk nevén nevezni a dolgokat úgy, mint Jézus tette? Van-e bátorságunk szót emelni az igazságtalanság, a kizsákmányolás, az eltévelyedések, a hűtlenség, az erkölcstelenség és a (magzat) gyilkosság ellen? Segítjük-e egymást és összetartunk-e úgy, mint ahogyan az a jó keresztényekhez és magyarokhoz illik? A kérdésekre legtöbbször csak a bűnbánó vámos szavaival válaszolhatunk: Istenem, irgalmazz nekem, bűnösnek! Így megigazultan térünk haza: „Mert mindazt, aki magát felmagasztalja, megalázzák, aki pedig megalázza magát, azt felmagasztalják” (Lk 18, 14).

Évközi 31. vasárnap

Olvasmány: Bölcs 11, 22–12, 2;

Szentlecke: 2 Tessz 1, 11–2, 2;

Evangélium: Lk 19, 1–10.

Bevezető a szentmise kezdetén

Nemegyszer előfordul, hogy a jelentéktelen és kicsi események teljesen feje tetejére állítják terveinket és megváltoztatják életünket. Gyorshajtás közben elég egyetlen figyelmetlen pillanat, és máris megtörtént a baleset: hetekig, hónapokig vagy egész életünkön át nyomhatjuk az ágyat.

A futó találkozásokból, esetleg egyetlen futó pillantásból életre szóló barátság, illetve szerelem szövődhet. A parányi események néha beláthatatlan és súlyos következményekkel járnak. Ez a szentmisén is előfordulhat velünk. Hányszor elszaladtunk a szentmisére és ritkán vettünk azon részt? Magunkkal cipeltük hétköznapi gondjainkat és szívünk még Istennél sem talált nyugalmat. De egyszer mégis valami megfoghatatlan megragadta lelkünket, isteni béke és nyugalom töltötte be azt. A mennyben éreztük magunkat a szentmisén. Valami megfogott bennünket, talán egy kicsiség: a szent liturgia, a szép ének, egy gyönyörű szentírási gondolat, a templomi nyugalom és béke.

Ma ismét megszokott módon és közösségünkben hallgatjuk Isten üzenetét. Felidézzük Krisztus Urunk titokzatos jelenlétét az Eucharisztiában. Közismert és megszokott esemény. Kihatása mégis felmérhetetlen, ha kíváncsi és nyílt lelkülettel veszünk azon részt, úgy mint a bibliai Zakeus Jézus jerikói fogadásán, amelyről szentmisénk evangéliumi szakaszában olvasunk. Ő nyílt lélekkel, előítéletek nélkül várta Jézust és igyekezett közelébe férkőzni.

Várjuk most mi is nyílt lelkülettel Isten Igéjét. Engedjük szívünkhöz férkőzni Isten Szent Lelkét, hogy megújíthasson minket, mint egykor Zakeust.

Szentbeszéd

Az Emberfia azért jött, hogy megkeresse és üdvözítse, ami elveszett

Lk 19, 10

Jézus utolsó vacsoráját sok festő megörökítette. Az eseményről sok képalkotás készült. A legismertebb közülük Leonardo da Vinci „Utolsó vacsora” falfreskója, amely Milánóban, a Santa Maria delle Grazie kolostor ebédlő termében található. Az utolsó vacsorának meghökkentő ábrázolásával találkozunk a müncheni Damenstift-templomban, a magyar szentmisék helyén. A színes és életnagyságú figurák, a fehéren terített hatalmas asztal körül azt a benyomást keltik, mintha Jézus és tanítványai elevenen ülnének ott. Az asztal közepén Jézus előtt kehely és kis kosárkában néhány zsemle. Az asztaltársaságban feltűnő a távozásra kész Júdás betörőre emlékeztető szobra.

Egészen más megütközést kelt Sieger Köder utolsó vacsorát ábrázoló és újabb időkből származó freskója a Róma melletti Villa San Pastore ebédlőjének falán. Ez a kép valóságos provokáció. Az apostolok helyett a mai idők embereit látjuk rajta: férfiakat és nőket a társadalom minden rétegéből. A képen ott találjuk Jézus asztaltársaságában a koncentrációs lágerek zsidó rabját, a kifestett utcalányt, a töpörödött kis anyókát és mellette az evilági és gazdag úri hölgyet, a cirkuszok bohócát és a kétkedő bölcselőt. A képről nem hiányzik a színes bőrű szabadságharcos, keze felkötve és befáslizva, a fehér kötésen szivárgó vérfolt. Meghökkentő műalkotás, valódi provokáció! Jézus életének, viselkedésének, tanításának és magatartásának megütközést kiváltó jellegét szemlélteti.

Szentmisénk evangéliumában Szent Lukács éppen egy ilyen meghökkentő jézusi magatartásról számolt be. Zakeus történetében arról értesültünk, hogy Jézus nemcsak szóba állt a megvetett és lenézett bűnössel, de még annak házába is betért. Elfogadta meghívását és nála egy asztalhoz ült a többi vámszedővel, a nép nyilvános ellenségeivel. Jézus feltűnő viselkedését szavaival tetézte. A nép előtt kijelentette, hogy Zakeus, a rossz hírben álló házigazda éppúgy Ábrahám fia és Isten gyermeke, mint a többi, önmagát „tisztának” képzelő jámbor zsidó. Ez ma körülbelül annyit jelentene, mintha Jézus elénk állna, és a templomkerülők füle hallatára ostorozni kezdené személyválogató magatartásunkat és kijelentené, hogy előtte nincsenek kitaszítottak. Ő szívesen barátkozik a külföldiekkel, a menekültekkel, a munkakerülőkkel, az AIDS betegekkel, a narkósokkal, a testi fogyatékosokkal és az alkoholistákkal. Ők mind Isten gyermekei, „Ábrahám fiai” és az Ő, Jézus barátai, és mi mindannyian testvérek vagyunk az Úrban. Jézus nem csak a jámborokhoz, hanem hozzájuk, a megvetett és lenézett, a bűnös és elesett emberekhez tért be vendégségre. Nekik és a szegényeknek hirdette Isten szeretetének evangéliumát, sőt, Isten szeretetét nemcsak hirdette, de meg is éreztette velük. A leprások és a vámosok közé állt, és igyekezett kiszabadítani őket megvetett elszigeteltségükből. Szóba állt és még ebédre is meghívattatta magát velük.

Egy asztalnál étkezni valakivel nemcsak keleten jelentett komoly kiváltságot és bizalmat. A magyar ember, ha egy asztalhoz ül valakivel és megosztja vele kenyerét, valamiképpen sorsközösséget vállal vele. A közös étkezés egyfajta életközösség.

A zsidók megütköztek Jézus magatartásán, amikor bűnös embernél szállt meg (Lk 19, 7), egy asztalhoz ült a vámosokkal.

Többen ma is árgus szemekkel figyelik, ha a pap vagy a jámbor hívő bűnösökkel tárgyal és barátkozik. Vannak, akik megszólják a papot, mert imára hívja az alkoholistákat és az elváltakat, felkeresi a züllött életű férfiakat és nőket. Elfelejtik, hogy küldetésünk elsősorban hozzájuk is szól.

Jézus azonosította magát a szegényekkel és sorsközösséget vállalt a bűnösökkel, olyannyira, hogy végül maga is „az emberek gúnytárgya s a népek megvetettje” lett (Zsolt 22, 7). Ezért kellett egyedül és elhagyottan szenvednie. Ezért kellett a „város falain kívül” a szégyen fáján befejeznie életét. Isten mégis megdicsőítette Fiát, feltámasztotta a halálból, hogy örökre a szegények, a bűnösök és a kitaszítottak barátja legyen.

Jézus magatartása minden keresztény számára mérvadó kell hogy legyen. Hozzá hasonlóan a szenvedők, a megvetettek és a kicsinyek oldalán a helyünk. Szolidaritást és sorsközösséget kell vállalnunk velük, soha sem nézve, hogy milyen fajhoz, valláshoz vagy nemzethez tartoznak. Segítenünk kell a züllött életű és rossz hírben álló embertársainkon, még akkor is, ha tudjuk, hogy esetleg lépre csalnak és becsapnak bennünket.

Megkeresztelkedésünk idején Jézussal elkötelezettséget vállaltunk az elesett emberek szolgálatában. Evangéliumi szakaszunk erre is emlékeztet. Óv az elhamarkodott ítéletektől és attól, hogy megbélyegezzük embertársainkat. Önvizsgálatot sürget: Miért rekesztjük ki magunk közül, az egyházból és a társadalomból az elesetteket? Miért nem éreztetjük meg velük az együtt érző szív melegét és Isten szeretetét? Jézus betért Zakeus házába és egy asztalhoz ült a bűnösökkel. Azért jött, hogy megkeresse és üdvözítse, ami elveszett. És általa üdvösség köszöntött arra házra. A „bűnös ember” jó útra tért és elmondhatta Istennek: „Nézd, Uram, vagyonom felét a szegényeknek adom, és ha valakit valamiben megkárosítottam, négyannyit adok helyette”. Az előlegezett és nagylelkű szeretet még az elvetemült gonosztevőket is képes talpra állítani. A szeretet mindent legyőz!

Évközi 32. vasárnap

Olvasmány: 2 Mak 7, 1–2. 9–14;

Szentlecke: 2 Tessz 2, 16–3, 5;

Evangélium: Lk 20, 27–38.

Bevezető a szentmise kezdetén

Minden vasárnappal Urunk föltámadására emlékezünk, a síron túli életet és saját föltámadásunkat tanúsítjuk. Míg korunkban többen lélekvándorlásról, újraszületésről vagy valamiféle szellemi és fizikai értelemben vett „tömegmegmaradásról” beszélnek, addig mi, keresztények hittel valljuk, hogy Krisztus föltámadt, közöttünk él és Isten minket is föltámaszt az örök életre. Reményünk, hogy Isten a halál után sem hagy el minket. „Akár élünk, akár meghalunk, az Úréi vagyunk” – olvassuk Szent Pál rómaiakhoz írott levelében (Róm 14, 7).

Az isteni ígéret beteljesedését egyszer mindannyian megtapasztaljuk. Egészen biztosan számíthatunk rá, ha Istenünk mellett mindhalálig kitartunk.

A szentmisék kezdetén mindig kedvező alkalom kínálkozik arra, hogy az eddigieknél szorosabbra fűzzük barátságunkat Istennel és elmélyítsük szeretetünket Iránta. Ha Krisztussal élünk, Vele együtt új éltre kelünk.

Szentbeszéd

A halottak föltámadnak

Lk 20, 37

Mai szentmisén evangéliumi szakaszában a szadduceusokról olvastunk, a Krisztus korabeli zsidóság egyik értelmiségi csoportjáról. A szadduceusok gondolkodó emberek voltak és szerettek vitatkozni az igazságról. Jézus tanításába is belekötöttek. Evangéliumi szakaszunk beszámolójából arról értesültünk, hogy a szadduceusok kitaláltak egy körmönfont házassági történetet, és ezzel akarták Krisztust kelepcébe csalni. Eszerint egy asszonynak hét törvényes férje volt, akik sorra mind meghaltak. Végül az asszony is meghalt. Kérdésükkel: „A föltámadáskor vajon kié lesz az asszony” a szadduceusok nevetségessé akarták tenni Jézus föltámadásról szóló tanítását, „hisz mind a hétnek felesége volt”! A kérdezők tulajdonképpeni problémája a föltámadás kérdése és nem az asszony kihez tartozása az örök életben.

A föltámadás kérdése a világ kezdete óta foglalkoztatja az emberiséget: Mi történik velünk a halál után? Lezárul-e életünk a sírral? Van-e föltámadás és örök élet?

A közvélemény kutatások arról tanúskodik, hogy napjainkban többen a keresztények közül sem hisznek a halál utáni életben. Ezért foglalkoznunk kell vele.

A hívő ember elsősorban a Szentírásban keres választ problémáira. Így most mi is szentmisénk olvasmányai alapján keressük a választ az örök élet kérdésére.

A Biblia szerint halála után teljesen új és örök élet vár az emberre. A mai olvasmányban hallottuk: „Vigasztaló nekünk emberkéz által veszni el, ha belekapaszkodhatunk abba az Isten adta reménységbe, hogy feltámaszt minket” (2 Mak 7, 14). Evangéliumi szakaszunkban Jézus tanúskodik róla: „Arról, hogy a halottak föltámadnak, már Mózes is beszélt a csipkebokorról szóló részben, ahol az Urat Ábrahám Istenének, Izsák Istenének és Jákob Istenének nevezi. Az Isten nem a holtaké, hanem az élőké, hiszen mindenki érte él” (Lk 20, 37-38). Szentmisénk mindkét szentírási szakasza egyazon bibliai örömhír szószólója: Isten hűsége a síron túl is tart. Aki életet ajándékozott nekünk, halálunk után sem hagy cserben bennünket. A síron túl új élet vár ránk. Így életünkben sem a halálé az utolsó szó, hanem Istené, aki egykor örök életre kelt minden élőt.

Nagy kérdés: Vajon hogyan néz ki ez az örök élet? Jézus elvileg leszögezte: az új élet nem földi életünk meghosszabbítása és az teljesen eltér a földi léttől. „Akik pedig méltók rá, hogy eljussanak a másik világba” – mondotta – „és a halálból való föltámadásra, nem nősülnek, s nem is mennek férjhez, ... az angyalokhoz hasonlítanak, és az Istennek a fiai” (Lk 20, 35). A túlvilági életről valójában alig mondhatunk többet. A többi fejtegetések általában merő képzelgések. Erre utal az Írás:

„Szem nem látta, fül nem hallotta,

emberi szív föl nem fogta,

amit Isten azoknak készített,

akik őt szeretik” (1 Kor 2, 9).

Az eljövendő életről valójában keveset tudunk. Létezését mégis ősidőktől vallotta az emberiség. Erről tanúskodnak a legősibb sírleletek és a fennmaradt temetési szertartások. Az ősi sírokban többször találunk ételeket és italokat, fegyvereket és ékszereket. Vajon miért kerültek oda? A halott jövendő életének megkönnyítését hivatottak szolgálni. Primitív és nagyonis materiális elképzelésekről tanúskodnak, mégis az örök életbe vetett hit bizonyságát hirdetik. Ugyancsak erről tanúskodnak a megalitek és az egyiptomi piramisok.

A kőkorszakbeli és a későbbi időkből származó barlangfestészetet a táplálkozás és termékenység témája mellett erősen foglalkoztatta az elhunyt elődök örök sorsa.

Napjainkban sok kétkedővel és hitetlennel találkozunk. Ők úgy vélik, hogy az örök élet hite a primitív és naiv emberek képzeletvilágának szüleménye és össze sem egyeztethető korszerű és tudományos ismereteinkkel. Számukra álljon itt Werner von Braun, híres rakétatudós nyilatkozata egyik interjújából: „Hiszek az emberi lélek halhatatlanságában. Éspedig nemcsak azért, mert ezt tanítja a Biblia. Meggyőződésemnek természettudományos okai is vannak. Nézze, a tudomány felfedezte, hogy semmi sem vész el nyomtalanul. A természetben semmi sem vész el, csak átalakul. Ha tehát Isten ezt az elvet már a legkisebb és legparányibb részecskére is alkalmazza a természetben, akkor talán nem fogja azt alkalmazni a teremtés koronájára, saját remekművére, a szellemi lélekkel rendelkező emberre? Azt hiszem, hogy ezt valóban megteszi”.

A hívő embernek a legnagyobb bizonyosságot mégis csak Jézus Krisztus föltámadása nyújtja. Ő az „elsőszülött” a halottak közül és reménységünk megingathatatlan biztosítéka. Az apostol szavai szerint: „Isten ugyanis feltámasztotta az Urat és hatalmával minket is feltámaszt” (1 Kor 6, 14).

Évközi 33. vasárnap

Olvasmány: Mal 3, 19–20a;

Szentlecke: 2 Tessz 3, 7–12;

Evangélium: Lk 21, 5–19.

Bevezető a szentmise kezdetén

A liturgikus kalendáriumok szerint közeledik az egyházi év vége. Érthető, ha a mai Évközi 33. vasárnap evangéliuma az üdvtörténelem végső kérdéseire irányítja figyelmünket: a végpusztulásra és a beteljesedésre – görög kifejezéssel – , a paruziára. Egyházi szóhasználat szerint a paruzia fogalma a végítéletről és a gonoszok megbüntetéséről szóló egyházi tanítás összefoglalására szolgál. Ószövetségből származó, színes, apokaliptikus képei bűnbánatot és megtérést hívatottak kelteni az emberben.

A paruziáról szóló tanítás ugyanakkor vigasztaló vonásokat is tartalmaz. „A nagy Istennek és Üdvözítőnknek, Jézus Krisztusnak dicsőséges eljövetelét” (Tit 2, 13) hirdeti a világ végén és tanítja a benne hívők megdicsőülését. Szent Pál erről így ír: „Amikor majd Krisztus, a mi életünk megjelenik, vele együtt ti is megjelentek dicsőségesen” (Kol 3, 4). A paruziáról szóló tanítás a megpróbáltatások idején Isten hűségének biztosítéka és a vigasztalás eszköze; a lanyhaság idején arra ösztönzi a híveket, hogy Jézusban a számon kérő bírót lássák és komolyan vegyék keresztény élethívatásukat.

Szentmisénk evangéliumi szakasza utal a paruzia tanításának mindkét jellegére.

Szentbeszéd

Állhatatossággal őrzitek meg lelketeket

Lk 21, 19

A világ végéről szóló tanítások és híresztelések minden időben foglalkoztatták az embereket. A kereszténységet megelőző ószövetségi próféták gyakran előrelátható vagy már megtörtént történelmi események kapcsán szóltak a mindeneket katasztrofális pusztulásba sodró és biztosan bekövetkező isteni végítéletről. Izajás Kr. e. a 7. században erőteljes és apokaliptikus képekkel jelezte a bekövetkező egyetemes ítéletet. Akkor szólott róla, amikor megfenyegette népe dölyfös ellenségeit, a babiloniakat:

„Jajgassatok, mert közel az Úr napja!

Mint pusztító hatalom közeleg a Mindenhatótól.

Akkor majd elernyed minden kéz

s elcsügged mind az emberi szív!

Mindnyájan megremegnek, görcs és fájdalom fogja el őket,

s úgy gyötrődnek mint a vajúdó asszony.

Rémülten néznek egymásra, míg

arcuk a láz pírjától lángol.

Igen eljön az Úr rettenetes napja.

Bosszúval és izzó haraggal lesz telve,

hogy pusztasággá tegye a földet,

és kiirtsa színéről a bűnösöket.

Akkor az ég csillagai és az Orrion

nem ragyogtatják fényüket.

Elsötétül a fölkelő Nap,

és a Hold nem világít.

Meglátogatom a földet vétkeiért,

és gonoszságaik miatt a bűnösöket” (Iz 13, 6–11).

Hasonló stílusban írt a paruziáról Malakiás a Kr. e. 5. században, amint ezt szentmisénk olvasmányából hallottuk (Mal 3, 19–20b).

A Kr. e. 2. század zsidóságának paruziával kapcsolatos felfogásáról olvasunk Dániel próféta könyvében. Ezek a fergeteges előrejelzések nagy hatással voltak az evangéliumok szerzőire is és az első keresztény közösségekre. A kereszténység történelme folyamán ismételten felbukkantak olyan személyiségek és csoportok, amelyek egy pontosan meghatározott időre és beteges csökönyösséggel várták Isten haragjának napját. Az egyház kezdettől fogva ellenállt a híreszteléseknek, amelyek megpróbálták pontosan rögzíteni a paruzia bekövetkezésének időpontját.

Az Újkor sem mentes a chiliasztikus, a végítélet napját pontosan ismerő, szektás és rémületet keltő tanításoktól. Követőik is akadnak minduntalan, jóllehet a szekták Megváltónk végső eljövetelére és a végítéletre vonatkozó előrejelzései már többször kudarcot vallottak és becsapták a hiszékenyeket. Ezért fennáll a veszély, hogy a világvégi szektás rémítgetésekkel együtt az egyház paruziáról szóló egészséges tanítását is elvetjük. Ez az elutasítás figyelmen kívül hagyná azokat a természettudományos ismereteket, amelyek napjainkban messzemenőn alátámasztják az egyház paruziáról szóló igaz tanítását. Ezek az ismeretek, természetüknél fogva, messze elmaradnak a hit által kínált távlatoktól.

Udo Köhler (nyugatnémet tudós) könyvben foglalta össze a természettudósok állásfoglalását a világ végével kapcsolatosan (Das Ende aller Tage, Stuttgart Quell-V.,1986, 111. o.). Műve szerint a világ tudósainak nagy része egybehangzóan vallja a világ végső pusztulásának elméletét. A tudományos kutatások egyértelműen felmutatták, hogy kiszámítható időn belül elmúlik a világ és benne minden élő. A Nap és a hozzá hasonló többi csillagok mintegy tíz milliárd évet sem érnek meg. Kimerülnek és szétpukkadnak. A kozmosz sem marad meg örökké. Anyaga mintegy szétpárolog a semmibe – vallják a tudósok. A könyv arra is felhívja a figyelmet, hogy mivel az emberi szellem nem része a fizikai világnak, a lélek megmaradásának kutatása meghaladja a természettudományos vizsgálódások hatáskörét és beleütközik ezek kikerülhetetlen korlátaiba.

Lukács szentmisénk evangéliumi szakaszában tulajdonképpen ugyanazt az elméletet rajzolta fel, mint az imént említett „bölcs” tudósok többezer éves verejtékes munkájuk gyümölcseként Köhler könyvében. A szentírási és természettudományos előrejelzések között mégis óriási a különbség. Lukács hite fölötte túlszárnyalja a tudósok emberi véleményét. Krisztus iskolájában ő olyan ismeretek birtokába jutott, amelyről a tudósok isteni kinyilatkoztatás nélkül még álmodni sem mernek. Lukács a nagy világégés után kilátásba helyezi az új Ég és új Föld soha véget nem érő boldog korszakát. A tudósok csak a világ végső pusztulását képesek előrelátni: az „erőszakos” fizikai törvények által kiváltott végső káoszt, a rettenetes pusztulást, a kárhozat sötétségét. Mindezekkel az evangéliumok apokaliptikus irodalma számol: a világban tomboló sátáni erőkkel, háborúkkal, vérfürdőkkel, de ugyanakkor és mindezeken túl még azzal is, hogy Isten végérvényesen üdvösségre vezeti népét és nem engedi meg, hogy az a természet vak erőinek martalékává váljék. Az evangéliumok képletes nyelvezetéből kitűnik, hogy a történelem folyamán az Úr eljövetele és a jó győzelme állandó küzdelmek között vajúdik, ugyanakkor azt is megtudjuk belőlük, hogy Isten beteljesedésre vezeti a világot, véglegesen győzedelmeskedik a gonosz felett és megteremti az áhított békét. „Nevemért mindenki gyűlölni fog benneteket. De nem vész el egy hajszál sem fejetekről. Ha kitartotok megmentitek lelketeket” – olvastuk szentmisénk evangéliumában. A keresztények mindig reálisan számolnak a körülöttük tomboló gonosszal és igyekeznek ezek közepette is nyugodtan és Istenhez hűen élni, mert tudják, hogy ez a világ sora és Isten előbb-utóbb győzelemre viszi azt. Ugyanakkor a keresztények azt is tudják, hogy a világon nincs az a hatalom, amely a világ örök beteljesedését megteremthetné: semmilyen társadalmi fejlődés, forradalom, konzervatív vagy haladó szellemű próféta. Ezért szüntelenül szem előtt tartják az evangélium figyelmeztetését: „Vigyázzatok, nehogy félrevezessenek benneteket! Sokan jönnek az én nevemben s mondják: Én vagyok. És: elérkezett az idő. Ne kövessétek őket” (Lk 21, 8). Csak hamis messiások kecsegtetnek földi paradicsommal.

Isten mindeneket beteljesítő ígéretére épülő reményünk evilági életünkben sem meddő. Számunkra ez az Istentől kapott remény az időt és a történelmet is új jelentőséggel ruházza fel. Kiábrándít a kizárólag és a csak műszaki emberek által tervezett és irányított jövőből. Isten országának ígérete hozzásegít ahhoz, hogy felvegyük a harcot s küzdelmet az igazságtalanság és elnyomás minden formája ellen. A keresztény hit, remény és szeretet olyan erővel ruház fel bennünket, amellyel valóban békés és irgalmas szívű emberekké válhatunk. Ez az erő arra képesít, hogy tiszta és egyszerű lelkülettel szomjazzuk és éhezzük az igazságot, és ha kell, mindezekért még üldözést is szenvedjünk.

A paruzia ilyen értelemben inkább születéshez mint katasztrofális pusztuláshoz hasonlít. Amíg a gyermek az anyaméhben várakozik, valójában el sem tudja képzelni, hogy hogyan is néz ki a születése utáni élet és a nagy világ. Édesanyja belső ölén az ember még nem sejtheti a természet, a zene és a szerelem gyönyöreit. Ahhoz előbb meg kell születnie, el kell hagynia édesanyja méhét és ki kell lépnie a számára még ismeretlen világba.

A paruzia inkább születés mint végpusztulás: „Tudjuk ugyanis, – valljuk Szent Pál apostollal – hogy az egész természet (együtt) sóhajtozik és vajúdik mindmáig” (Róm 8, 22). A vajúdások idejét éljük. Az új világ még nem jelent meg, de megvalósulása már elkezdődött és itt van. Mint ahogyan a születésnél sem állhatunk ölbe tett kézzel, úgy az új világ születési folyamatában is kell vennünk részünket: tennünk kell. A világ beteljesedésén közre kell működnünk, akárcsak a vajúdó kismamáknak a szülésben. Csak így hozható világra a nagy titok. Paruzia görög szó és az elrejtett jelenvaló feltárását jelenti. „Mi (Isten) ígérete alapján új eget és új földet várunk, az igazságosság hazáját” – írja Péter apostol és így folytatja: „Szeretteim, minthogy ezt várjuk, legyetek rajta, hogy békességben, tisztán és fedhetetlenül találjon benneteket” (2 Pét 3, 13–14).

Évközi 34. vasárnap, Krisztus király vasárnapja

Olvasmány: 2 Sám 5, 1–3;

Szentlecke: Kol 1, 12–20;

Evangélium: Lk 23, 35–43.

Bevezető a szentmise kezdetén

Egy hónappal a polgári év befejezése előtt, az egyházi év utolsó vasárnapján Krisztus királyra emlékezik a Római Katolikus Egyház. Krisztus király vasárnapja új keletű ünnep. XI. Piusz pápa rendelte el „Quas primas” kezdetű enciklikájával 1925. december 12-én. Ekkor szoros kapcsolatban állt a korabeli Jézus Szíve tisztelettel.

A szív mint az isteni szeretet szép jelképe és a királyi méltóság mint a nagyhatalmú Isten szuverenitásának szemléltető képe ma többek számára furcsa, idejétmúlt vagy ismeretlen szimbólum. Egyik sem fejezi ki azt a mély tartalmat, amelyet mindkettő hívatott lenne szolgálni. Korunk uralkodóinak és hatalmasságainak hamar változó és nemegyszer mindennapi megnevezéseit tekintve mégis csak azt kell mondanunk, hogy a királyi méltóság ma is a legmegfelelőbbnek tűnik Krisztus Urunk egész világra kiterjedő, állandó és sérthetetlen hatalmának és méltóságának szemléltetésére. Az antik kép még mindig átfogóan szemlélteti Isten küldöttének hivatali méltóságát: Jézus Krisztus egyedül képes megteremteni és szavatolni az emberek nyugodt, békés és boldogító világrendjét. Jézus nem politikai értelemben vett király.

Amikor őt így szólítjuk Isten eljövendő országára vonatkozó vallásos reményünknek adunk kifejezést. Jézus maga hangsúlyozta, hogy országa nem ebből a világból való (vö.: Jn 18, 36), de az általa és benne már mégis felragyogott nekünk a Földön. A „Királyok Királya és Urak Ura” (1 Tim 6, 15) azért jött, hogy tanúságot tegyen az igazságról és összegyűjtsön minket az ő királyi országában (Jn 18, 37).

A világ mégsem fogadta királyát. Gúnyt űzött belőle és keresztre feszítette. Azóta a meggyalázott és töviskoronás Krisztus király a kereszt szégyenteljes trónusának magaslatáról még látványosabban gyakorolja szeretete felülmúlhatatlan hatalmát az embermilliók szíve fölött.

Szentbeszéd

Ez a zsidók királya

Lk 23, 38

Korunkban napirenden vannak a csúcstalálkozók. Résztvevői evilági hatalmasságok és uralkodók: államelnökök, államfők, juntavezérek, királyok és pártfőtitkárok. Külső megjelenésük olykor igazán egyszerű. Képességeik sem mindig a legkiválóbbak. Hivataluknál fogva mégis ők irányítják a föld lakóinak sorsát. Ők a jólét vagy pusztulás nagyhatalmú urai.

Egészen más szentmisénk evangéliumi szakaszának hatalmassága. Ebben Lukács bemutatja a keresztények meggyalázott királyát. A beszámoló szerint valóban csúfondáros és szánalmas látvány. Ugyanakkor a Szentírás mégis úgy beszél róla mint a Királyok Királyáról és az uralkodók legfőbb Uráról. Isten neki adott minden hatalmat a mennyben és a földön. Most mégis ott függ a kereszten és úgy látszik, mintha képtelen lenne kiszabadítani önmagát üldözői kezéből. Egykor ígéretes módon indult. Isten égi követet küldött a názáreti Szűzhöz és arról biztosította földi tárgyaló partnerét, hogy fia nagy lesz és a Magasságbeli Fiának fogják hívni. „Az Úr Isten neki adja atyjának, Dávidnak trónját és uralkodni fog Jákob házán örökké, s országának nem lesz vége” (Lk 1, 32–33). Feje fölött a kereszten valóban háromnyelvű tábla hirdette, hogy ő a zsidók királya, de ebből ott valójában semmi sem látszott. Lukács nyomorúságos kinézetű emberi roncsként ábrázolta a mai evangéliumban. A zsoltáros joggal adta ajkára a rettenetes szavakat:

„De én csak féreg vagyok, nem ember,

az emberek gúnytárgya s a népek megvetettje.

Mind, aki lát, gúnyt űz belőlem,

elhúzza száját és csóválja fejét” (Zsolt 22/21, 7–8).

A Mindenség királyából semmi sem látszott a kereszten, csak botrányos tehetetlensége: „Másokat megmentett, – méltatlankodtak egykor miatta – most mentse meg magát, ha Ő a Messiás, az Isten választottja” (Lk 23, 35). Erőtlensége kétségbeejtőnek látszott: „Ha te vagy a zsidók királya, segíts magadon” (uo. 38) – gúnyolták a katonák és hozzájuk hasonlóan a gonosztevő, akit vele együtt feszítettek keresztre. Ha a zsidók királya valóban ilyen tehetetlen és még saját magát sem tudja megmenteni, akkor hogyan várható el tőle, hogy népének szabadítója legyen? A megfeszített Messiás király ünneplése vajon valóban ostobaság és botrány? (Vö. 1 Kor 1, 23).

A keresztre feszített Messiás király történetének folytatása van: Akit a kereszten kivégeztek, az örökké él! A nagypénteki kudarc után hatalmas fordulat következett be. A tanítványok megtapasztalták Jézus föltámadásának tényét. Húsvét fényében felismerték Jézusban az Isten Fiát, a láthatatlan „Isten képmását”, minden teremtmény „elsőszülöttét”, „az egyház fejét”, az „elsőszülöttet a halottak közül”, „akiben az Istenség egész teljessége lakozik”, ahogyan ezt az egyik őskeresztény himnuszban olvassuk (Kol 1, 12–19). „Külsejét tekintve olyan lett, mint egy ember” – hirdeti Szent Pál. „Megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig. Ezért Isten felmagasztalta, és olyan nevet adott neki, amely fölötte van minden névnek, hogy Jézus nevére hajoljon meg minden térd a mennyben, a földön és az alvilágban, s minden nyelv hirdesse az Atyaisten dicsőségére, hogy Jézus Krisztus az Úr” (Fil 2, 7–11). Krisztus Isten hatalmának és méltóságának hordozója, király, de uralkodói stílusa merőben eltér a földi hatalmasságok uralkodói gyakorlatától. Krisztus király országában nincs erőszak. Hatalmi eszköze a szeretet.

Hitvallásunk Krisztus király mellett következményekkel jár. Ma előtte hódolunk, mert ő az egész világmindenség és minden ember királya. Vajon a mi szívünk és életünk királya is? Egyáltalán játszik-e valamilyen szerepet életünkben? Törvényei átjárják-e mindennapi cselekedeteinket? Figyelembe vesszük-e tanítását döntéseink idején? Elősegítjük-e rendeleteinek megvalósulását egyházi és polgári közösségünkben? Krisztus király uralma kiterjed egyéni és közösségi életünkre: a családi életre és a közéletre. Krisztus király törvényeinek érvényesülniük kell otthon, a munkahelyen és a szórakozó helyen is.

Krisztus király hatalmát tanítványaival közölte, „hogy ők is a királyi szabadság állapotába kerüljenek és önmegtagadásukkal, szent életükkel legyőzzék magukban a bűn országát” (vö.: Róm 6, 12), sőt, hogy másokban is Krisztusnak szolgálva, alázatosan és türelmesen elvezessék testvéreiket ahhoz a királyhoz, akinek szolgálni felér uralkodással. Az Úr azt kívánja”, – olvassuk tovább a II. Vatikáni Zsinat tanításában – „hogy a világi hívők is terjesszék országát, ’az igazság és az élet országát, az életszentség és a kegyelem országát, az igazságosság, a szeretet és a béke országát”’ (LG 36).

Mindannyian vágyakozunk Isten országa után. Szeretnénk jólétben és békében élni, a „bűn országától és uralmától” mentesen. Többek számára ez álomvilág. Krisztus király mégis feláldozta életét érte a kereszten. Jólétünk és az igazságosabb társadalom érdekében semmi áldozattól sem riadt vissza. Önzetlensége és szeretete elvilágiasodott társadalmunkban elismerést, tiszteletet vált ki. Egészen más a helyzet, ha követéséről esik szó. Nehezen szegődünk nyomába. Bátor szókimondását, határtalan önzetlenségét és szeretetét kevesen utánozzák. Krisztus követése nélkül nem jön el az Isten országa. Korunkban sokan elismerik Jézus áldozatkész és szeretetben elégő életét, még akkor is, ha némelyek fellegekben járó idealistának tartják, sokan mégis figyelmen kívül hagyják életmódját, nem követik példáját.

Krisztus keresztje győzedelmi zászló. Állandó kihívás. A kereszt alá sokféleképpen lehet állni. Alá állhat valaki tétlenül, akárcsak egykor Jeruzsálemben az ácsorgó és bámészkodó nép. A kereszt alá állhatunk gúnyolódva, mint a bal lator és a nép vezérei, akik orrukat fintorgatták, szájukat elhúzták, amikor Jézust látták. Megvetették. Lenézték. Nem becsülték. Jézus keresztje mellett állhatunk keresztre feszítve, mint a jobb (bűnbánó) lator. Ő Jézusba vette minden reménységét. Nem csalódott. Nála üdvösséget talált. Jézus győzelmi zászlója alá állunk, ha bűnbánatot tartunk és a megtérés útjára lépünk. Aki Jézussal együtt járja a megaláztatások királyi útját, az a győzelem és dicsőség útján halad.

Az evilági hatalmasságok sírba szállnak. Korunk fénylő csillagai kialszanak, a sztárok eltűnnek mint elődeik. Az élet viszontagságait és a halált csak egy valaki élte túl: Jézus Krisztus, a mi Urunk és Királyunk, aki örökké él és egyedül mondhatta el önmagáról: „Én vagyok az alfa és az ómega, a kezdet és a vég” (Jel 21, 6). Aki nyomdokain jár annak élete túlmutat a halálon és az örök dicsőségbe torkollik. Erre Jézus szavát adta: „Bizony, bizony, mondom nektek: Aki hisz bennem, annak örök élete van” (Jel 6, 47).

A szentbeszédek szentírási helyek szerint

Szent Máté evangéliuma

Mt 1, 21 Ő szabadítja meg népét

Mt 2, 1 Bölcsek jöttek napkeletről

Mt 2, 2 Napkeletről bölcsek jöttek és tudakolták: Hogy hol van a zsidók újszülött királya

Mt 2, 9 A csillag, amelyet napkeleten láttak, vezette őket

Mt 2, 21 József fölkelt, fogta a gyermeket és anyját

Mt 3, 2 Teremjétek a bűnbánat méltó gyümölcsét

Mt 3, 17 Akiben kedvem telik

Mt 4, 10 Uradat, Istenedet imádd és csak neki szolgálj

Mt 4, 19 Emberek halászává teszlek benneteket

Mt 5, 3 Boldogok a lélekben szegények

Mt 5, 14 Ti vagytok a föld sója

Mt 5, 17 Nem megszüntetni jöttem, hanem tökéletessé tenni

Mt 5, 44 Szeressétek ellenségeiteket

Mt 6, 25 Ne aggódjatok életetek miatt

Mt 7, 21 Aki teljesíti mennyei Atyám akaratát

Mt 9, 13 Irgalmasságot akarok, nem áldozatot

Mt 10, 7 Menjetek és hirdessétek: Közel van a mennyek országa

Mt 10, 37 Ha valaki megvall engem az emberek előtt, én is megvallom őt Atyám előtt

Mt 10, 39 Aki értem elveszíti életét, megtalálja azt

Mt 11, 3 Te vagy az eljövendő

Mt 11, 25 Kinyilatkoztattad a kicsinyeknek

Mt 13, 23 A jó földbe hullott mag

Mt 13, 30 Hadd nőjön az aratásig mindkettő

Mt 13, 44 A mennyek országa olyan, mint a földbe rejtett kincs

Mt 14, 16 Adjatok nekik enni

Mt 14, 28 Elindult Jézus felé a vizen

Mt 15, 22 Kiáltozva kérte: Könyörülj rajtam, Uram, Dávid Fia

Mt 16, 13 Kinek tartják az emberek az Emberfiát?

Mt 16, 24 Aki követni akar, tagadja meg magát

Mt 17, 5 Őt hallgassátok

Mt 18, 20 Összegyűlnek a nevemben

Mt 18, 21 Hányszor kell megbocsátanom

Mt 20, 15 Rossz szemmel nézed, hogy én jó vagyok

Mt 21, 31 Melyik teljesítette az apa akaratát

Mt 21, 41 Akik idejében átadják neki a termést

Mt 22, 4 Gyertek a mennyegzőre

Mt 22, 21 Adjátok meg a császárnak, ami a császáré – az Istennek pedig, ami az Istené

Mt 22, 39 Szeresd felebarátodat, mint saját magadat

Mt 23, 8 Egy a ti Mesteretek, ti pedig mindnyájan testvérek vagytok

Mt 24, 44 Legyetek készen

Mt 25, 13 Virrasszatok tehát, mert nem ismeritek, sem a napot, sem az órát

Mt 25, 23 A kevésben hű voltál, sokat bízok rád: Menj be urad örömébe

Mt 25, 31 Az Emberfia eljön az ő dicsőségében

Mt 27, 4 Vétkeztem, elárultam az igaz vért

Mt 28, 19 Tegyétek tanítványommá mind a népeket

Szent Márk evangéliuma

Mk 1, 7 Aki a nyomomba lép, hatalmasabb nálam

Mk 1, 11 Te vagy az én szeretett Fiam

Mk 1, 13 Megkísértette a sátán

Mk 1, 15 Közel van az Isten országa

Mk 1, 27 Még a tisztátalan lelkeknek is parancsol és azok engedelmeskednek neki

Mk 1, 34 Sokakat meggyógyított, akik különböző bajokban szenvedtek

Mk 1, 42 Elmúlt a leprája és megtisztult

Mk 2, 9 Bűneid bocsánatot nyertek

Mk 2, 20 Majd böjtölnek

Mk 2, 27 A szombat van az emberért, nem az ember a szombatért

Mk 3, 21 Az a hír járta ugyanis, hogy megzavarodott

Mk 4, 34 Példabeszéd nélkül nem szólt

Mk 4, 40 Miért féltek? Még mindig nincs bennetek hit?

Mk 5, 34 Leányom, hited meggyógyított téged

Mk 6, 6 Csodálkozott hitetlenségükön

Mk 6, 8 Megparancsolta nekik, hogy az útra ne vigyenek semmit

Mk 6, 31 Pihenjetek egy kicsit

Mk 7, 8 Az Isten parancsait nem tartjátok meg, de az emberi hagyományokhoz ragaszkodtok

Mk 7, 34 Effata, azaz: Nyílj meg

Mk 8, 35 Aki elveszíti életét értem és az evangéliumért, megmenti azt

Mk 9, 5 Mester! Olyan jó nekünk itt lennünk

Mk 9, 35 Ha valaki első akar lenni, legyen mindenki között az utolsó, és mindenkinek a szolgája

Mk 9, 43 Ha a kezed megbotránkoztat, vágd le

Mk 10, 9 Amit tehát Isten egybekötött, azt ember ne válassza szét

Mk 10, 23 Nehezen jut be a gazdag az Isten országába

Mk 10, 43 Ha valaki közületek ki akar tűnni, legyen a szolgátok

Mk 10, 52 A hited megmentett téged

Mk 13, 26 Meglátjátok az Emberfiát, amint eljön a felhőkön, nagy hatalommal és dicsőséggel

Mk 12, 28b Melyik az első a parancsok közül

Mk 12, 38 Óvakodjatok az írástudóktól

Mk 13, 33 Vigyázzatok és virrasszatok

Mk 15, 10 Irigységből adták kezére

Mk 16, 6 Feltámadt, nincs itt

Mk 16, 15 Hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek

Szent Lukács evangéliuma

Lk 1, 32 Isten Fiának fogják őt hívni

Lk 1, 39 Útnak indult

Lk 2, 7 Nem kaptak helyet

Lk 2, 11 Ma megszületett a Megváltótok, Krisztus, az Úr

Lk 2, 15 Menjünk Betlehembe

Lk 2, 15 Lássuk, ami történt, amit az Úr tudtunkra adott

Lk 2, 20 Dicsőítették és magasztalták Istent mindenért

Lk 2, 20 Dicsérték és magasztalták Istent

Lk 2, 39 Eleget tettek az Úr törvényének

Lk 2, 49 Atyám dolgaiban kell fáradoznom

Lk 3, 4 Készítsétek az Úr útját

Lk 3, 10 Mit tegyünk

Lk 3, 22 Te vagy az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik

Lk 4, 1–2 A pusztába vonult negyven napra. Itt megkísértette a sátán.

Lk 4, 19 Elérkezett az Úr esztendeje

Lk 4, 24 Egy próféta sem kedves a maga hazájában

Lk 5, 4 Vessétek ki a hálótokat halfogásra

Lk 6, 20 Boldogok vagytok ti, szegények, mert tiétek az Isten országa

Lk 6, 36 Legyetek tehát irgalmasok, amint Atyátok is irgalmas

Lk 6, 45 A jó ember szívének jó kincséből jót hoz elő

Lk 7, 7 Csak egy szót szólj, és meggyógyul a szolgám

Lk 7, 16 Isten meglátogatta népét

Lk 7, 47 Sok bűne bocsánatot nyert, mert nagyon szeretett

Lk 9, 23 Aki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét mindennap, és úgy kövessen

Lk 9, 31 Haláláról beszélgettek, amelyet Jeruzsálemben kell majd elszenvednie

Lk 9, 57 Követlek, bárhová mégy

Lk 10, 3 Menjetek! Úgy küldelek titeket, mint bárányokat a farkasok közé

Lk 10, 35 Viseld gondját

Lk 10, 42 Csak egy a szükséges

Lk 11, 9 Kérjetek és adnak nektek

Lk 12, 15 Őrizkedjetek minden kapzsiságtól

Lk 12, 37 Boldogok a szolgák, akiket uruk megérkezésekor ébren talál

Lk 12, 49 Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön

Lk 13, 3 Ha nem tartotok bűnbánatot épp úgy elvesztek ti is mindnyájan

Lk 13, 23 Uram, kevesen vannak, akik üdvözülnek

Lk 14, 11 Aki magát felmagasztalja, azt megalázzák

Lk 14, 27 Aki nem hordozza keresztjét, és nem így követ, nem lehet az én tanítványom

Lk 15, 9 Örüljetek velem

Lk 15, 20 Atyja már messziről meglátta, és megesett rajta a szíve

Lk 16, 13 Nem szolgálhattok Istennek és a mammonnak

Lk 16, 25 Ő itt vigasztalódik, te pedig odaát gyötrődöl

Lk 17, 10 Haszontalan szolgák vagyunk

Lk 17, 18 Nem akadt más, aki visszajött volna, hogy hálát adjon Istennek, csak ez az idegen

Lk 18, 1 Szüntelenül kell imádkozni és nem szabad belefáradni

Lk 18, 14 Aki megalázza magát, azt felmagasztalják

Lk 19, 10 Az Emberfia azért jött, hogy megkeresse és üdvözítse, ami elveszett

Lk 20, 37 A halottak feltámadnak

Lk 21, 19 Állhatatossággal őrzitek meg lelketeket

Lk 21, 28 Nézzetek fel, és emeljétek föl fejeteket

Lk 23, 38 Ez a zsidók királya

Lk 23, 47 Amikor a százados a történteket látta, dicsőítette az Istent

Lk 24, 26 Vajon nem ezeket kellett elszenvednie a Messiásnak, hogy bemehessen dicsőségébe?

Lk 24, 45 Megnyitotta értelmüket, hogy megértsék az Írásokat

Lk 24, 49 Elküldöm nektek Atyám megígért ajándékát

Szent János evangéliuma

Jn 1, 4 Az emberek világossága

Jn 1, 5 A világosság világít a sötétségben

Jn 1, 9 Az Ige az igazi világosság volt, amely a világba jött, hogy megvilágítson minden embert

Jn 1, 12 Akik befogadták, azoknak hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek

Jn 1, 14 Az Ige testté lett, és közöttünk lakott

Jn 1, 19 Ki vagy te

Jn 1, 29 Nézzétek, az Isten Báránya! Ő veszi el a világ bűneit.

Jn 1, 42 Elvitte Jézushoz

Jn 2, 11 Ezzel kezdte meg Jézus csodajeleit a galileai Kánában

Jn 2, 15 Kötelekből ostort font, és kikergette mindnyájukat a templomból

Jn 3, 14–15 Ahogy Mózes felemelte a kígyót a pusztában

Jn 4, 14 Aki abból a vízből iszik, amelyet én, az nem szomjazik meg soha többé

Jn 6, 2 Látták a csodajeleket

Jn 6, 35 Én vagyok az Élet Kenyere

Jn 6, 41 Én vagyok az égből alászállott kenyér

Jn 6, 51 Az a kenyér, amelyet én adok, az én testem a világ életéért

Jn 6, 63 Szavaim lélek és élet

Jn 8, 7 Az vesse rá az első követ, aki közületek bűn nélkül van

Jn 9, 39 Akik nem látnak, azok lássanak

Jn 10, 10 Azért jöttem, hogy életük legyen és bőségben legyen

Jn 10, 14 Ismerem enyéimet, és enyéim ismernek engem

Jn 10, 27 Juhaim hallgatnak szavamra

Jn 11, 25 Én vagyok a feltámadás és az élet

Jn 12, 25 Aki szereti életét, elveszíti azt

Jn 13, 8 Ha nem moslak meg, nem lesz semmi közöd hozzám

Jn 13, 14 Nektek is meg kell mosnotok egymás lábát

Jn 13, 15 Amit én tettem, ti is tegyétek meg

Jn 13, 31 Amikor az áruló Júdás kiment a teremből, Jézus beszélni kezdett

Jn 14, 12 Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket viszi végbe, amelyeket én végbevittem

Jn 14, 15 Vigasztalót ad nektek: az Igazság Lelkét, aki örökké veletek marad

Jn 14, 23 Aki szeret engem, megtartja tanításomat

Jn 15, 5 Aki bennem marad, és én őbenne, az bő termést hoz

Jn 15, 12 Az én parancsom, hogy szeressétek egymást, amint én szerettelek titeket

Jn 17, 10 Én megdicsőültem bennük

Jn 17, 11 Egyek legyenek, ahogyan mi

Jn 17, 26 Hogy a szeretet, amellyel engem szeretsz, bennük legyen

Jn 18, 37 Aki az igazságból való, az hallgat a szavamra

Jn 19, 17 A keresztet ő maga vitte, míg oda nem ért

Jn 19, 37 Föltekintenek arra, akit keresztülszúrtak

Jn 20, 8 Látta mindezt és hitt

Jn 20, 9 Nem értették az Írást

Jn 20, 9 Jézusnak fel kellett támadnia a halálból

Jn 20, 20 Az Úr láttára öröm töltötte el a tanítványokat

Jn 20, 21 Amint engem küldött az Atya, úgy küldelek én is titeket

Jn 20, 22 Vegyétek a Szentlelket

Jn 20, 22 Rájuk lehelt

Jn 20, 25 Hacsak nem látom kezén a szegek nyomát..., én nem hiszem

Jn 20, 29 Boldogok, akik nem látnak, mégis hisznek

Jn 21, 12 Tudták, hogy az Úr az

Szent Pál apostol levele a filippiekhez

Fil 2, 8 Engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig

Table of Contents

Impresszum

Tartalomjegyzék

Bevezető

A év

A szerző előszava

Adventi idő

Advent 1. vasárnapja

Advent 2. vasárnapja

Advent 3. vasárnapja

Advent 4. vasárnapja

Karácsonyi idő

Karácsony – Éjféli mise

Karácsony – Pásztorok miséje

A Szent Család ünnepe – Vasárnap Karácsony nyolcada alatt

Január 1., Szűz Mária, Isten Anyja ünnepe – Újév

Karácsony utáni 2. vasárnap

Urunk megjelenése – Vízkereszt

Urunk megkeresztelése

Nagyböjti idő

Nagyböjt 1. vasárnapja

Nagyböjt 2. vasárnapja

Nagyböjt 3. vasárnapja

Nagyböjt 4. vasárnapja

Nagyböjt 5. vasárnapja

Nagyhét

Virágvasárnap, Az Úr szenvedésének vasárnapja– Ünnepi mise

Nagycsütörtök, Az utolsó vacsora miséje

Nagypéntek

Húsvéti idő

Húsvétvasárnap – Urunk feltámadásának ünnepe

Húsvét 2. vasárnapja

Húsvét 3. vasárnapja

Húsvét 4. vasárnapja

Húsvét 5. vasárnapja

Húsvét 6. vasárnapja

Urunk mennybemenetele

Húsvét 7. vasárnapja

Pünkösdvasárnap

Évközi idő

Évközi 2. vasárnap

Évközi 3. vasárnap

Évközi 4. vasárnap

Évközi 5. vasárnap

Évközi 6. vasárnap

Évközi 7. vasárnap

Évközi 8. vasárnap

Évközi 9. vasárnap

Évközi 10. vasárnap

Évközi 11. vasárnap

Évközi 12. vasárnap